prop · GY03128 · 2011-04-14 00:00:00 — tillkallade den dåvarande regeringen en särskild utredare som fick i uppdrag att bl.a. belysa förutsättningarna för ett alternativt tings- rättsförfarande för tvistemål och överväga hur förfarandet borde ut- formas. Utredaren skulle även analysera orsakerna till att medling inte är så vanligt förekommande i och ta ställning till om det borde vidtas några åtgärder i syfte att få till stånd en ökad användning av medling. Utredningen, som antagit namnet Utredningen om alternativa former för tvistlösning vid tingsrätt, redovisade sitt uppdrag i betänkandet Alternativ tvistlösning (SOU 2007:26). I betänkandet läm- nas förslag om medling och förlikning i domstol. Vidare föreslås att det införs förfaranden för snabbrättegång och förhandsbeslut. Den del av be- tänkandets sammanfattning som behandlar medling och förlikning finns i bilaga 1. Betänkandets lagförslag avseende medling och förlikning finns i bilaga 2. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3. En sammanställning av remissyttran- dena finns tillgänglig i lagstiftningsärendet (dnr Ju2007/4441/DOM). och Europeiska unionens råd antog ett direktiv (2008/52/EG) om vissa aspekter på medling på privaträttens område (medlingsdirektivet). Direktivets huvudsakliga syfte är att främja tillgången till tvistlösning liksom uppgörelser i godo genom att upp- muntra användandet av medling och genom att skapa ett väl avvägt samspel mellan medling och sedvanliga domstolsförfaranden. Medlems- staterna ska ha genomfört direktivet . Direktivet finns i bilaga 4. I departementspromemorian Medling i vissa privat- rättsliga tvister (Ds 2010:39) föreslås hur direktivet ska genomföras i svensk rätt. En sammanfattning av promemorian finns i bilaga 5. Prome- lagförslag finns i bilaga 6. Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 7. Remissyttrandena finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (dnr Ju2010/8844/DOM). I denna proposition behandlas förslagen i betänkandet, när det gäller medling och förlikning i tvistemål, och förslagen i promemorian. Rege- ringen har inte för avsikt att gå vidare med övriga förslag i betänkandet. Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 8. Lagrådets yttrande finns i bilaga 9. Regeringen har godtagit Lagrådets förslag. Dessa behandlas i författningskommentaren. I förhållande till lagrådsremissen har lag- förslagens ikraftträdande justerats. 4.1Medling och förlikning i domstol När en tingsrätt har utfärdat stämning i ett tvistemål ska muntlig eller skriftlig förberedelse äga rum i målet. Ett av syftena med förberedelsen är att klarlägga om det finns förutsättningar för parterna att komma överens (42 kap. 6 § , RB). Rätten ska, i den mån det är lämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och övriga omständigheter, verka för att parterna förliks eller på annat sätt uppnår en samförstånds- lösning (42 kap. 17 § första stycket RB). Detta sker genom förlikningsförhandlingar under rättens ledning. Om det i mål där förlikning om saken är tillåten (dispositiva tvistemål) med hänsyn till målets beskaffenhet är lämpligare att särskild medling äger rum, kan rätten förelägga parterna att inställa sig till ett samman- träde inför medlare som förordnas av rätten (42 kap. 17 § andra stycket RB). I mål där förlikning om saken inte är tillåten (indispositiva tvistemål), t.ex. mål om vårdnad om barn, barns boende eller umgänge med barn, kan rätten uppdra åt en medlare att försöka nå en samförståndslösning som är förenlig med barnets bästa (6 kap. 18 a § , FB). Om parterna i ett dispositivt mål efter förlikningsförhandling eller särskild medling träffar en förlikning kan de begära att den stadfästs genom dom (17 kap. 6 § RB). Överenskommelsen blir därmed verkställ- bar. En överenskommelse i ett indispositivt mål kan också tas in i en dom och därmed bli verkställbar. Bestämmelserna i om förlikning och särskild medling i dispositiva mål gäller också i Arbetsdomstolen när den är första instans (5 kap. 3 § lagen [1974:371] om rättegången i arbetstvister). 4.2Medling och förlikning i hyres- och arrendenämnd samt i En hyres- och arrendenämnd ska försöka förlika parterna i ett ärende vid nämnden (12 § lagen [1973:188] om arrendenämnder och hyres- nämnder). Nämnden har vidare till uppgift att medla i sådana tvister som nämnden är behörig att handlägga, dvs. i arrende-, bostadsrätts- och hyrestvister (1 § 1 respektive 4 § 1 lagen om arrendenämnder och hyres- nämnder). Medling kan ske i såväl ett pågående ärende som i ett separat medlingsärende. En överenskommelse som ingås i ett ärende vid hyres- och arrendenämnd kan inte stadfästas och är därmed inte verkställbar. ska vid handläggningen av ett mål vid nämnden bedriva förlikningsverksamhet (11 § lagen [1976:839] om Statens va- nämnd). Förlikning som ingåtts vid nämnden kan på begäran av parterna stadfästas genom beslut (6 § 2 lagen om ). Någon lagreglerad möjlighet till medling i nämnden finns inte. Annan författningsreglerad medling finns inom en rad områden, t.ex. arbetsrätten och upphovsrätten. Därutöver förekommer medling i privat regi som inte är författningsreglerad. Medlingsverksamhet bedrivs i organiserad form bl.a. av olika handelskamrar. Medlingsinstituten vid och Västsvenska Industri- och Handels- kammaren tillhandahåller också utbildning av medlare. Den som genom- gått Västsvenska Industri- och Handelskammarens utbildning får titeln ackrediterad medlare. Det är dessa medlare som utför medlingen vid handelskammarens medlingsinstitut. Den som genomgått den medlar- utbildning som tillhandahålls av blir certifierad handelskammarmedlare. Även andra än dem som genomgått denna utbildning kan dock anlitas som medlare vid medlingsinstitutet. Båda nu nämnda institut har antagit egna medlings- regler. Gemensamt för dessa regler är att medlaren ska vara opartisk och oberoende och att en medlingsöverenskommelse kan göras verkställbar genom att stadfästas i en skiljedom efter det att medlaren utsetts till skiljeman. 4.4Andra former av alternativ tvistlösning En vanlig form av alternativ tvistlösning är skiljeförfarande. Regler om sådana förfaranden finns i lagen (1999:116) om skiljeförfarande. Skilje- männen ska avgöra parternas tvist genom skiljedom. Om parterna kommer överens under pågående skiljeförfarande kan skiljemännen på begäran stadfästa en sådan förlikning i en skiljedom (27 §). För konsumentklagomål finns en möjlighet till prövning vid . Vid nämnden förekommer ingen medling eller förlikningsverksamhet. Nämndens avgörande sker i form av en rekom- mendation till parterna om hur deras tvist bör lösas (1 § förordningen [2007:1041] med instruktion för ). Inom flera branscher har privata initiativ tagits till bildandet av särskilda nämnder. Det är vanligt förekommande inom t.ex. försäkrings- branschen. Nämnderna är huvudsakligen inriktade på tvister mellan näringsidkare och konsumenter. Förfarandet är i regel skriftligt och tvisten avgörs normalt genom beslut som är rådgivande (rekommen- dationer). Ökad användning av medling och förlikning Regeringens bedömning: Det är angeläget att vidta åtgärder för att stärka medlingens attraktionskraft och att öka användningen av medling och förlikning. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser delar promemorians bedömning eller invänder inte mot den. delar den positiva grundsyn på alternativa tvistlösningsmetoder som kommer till uttryck i promemorian och välkomnar att medling såväl inom som utom domstol ges optimala legala förutsättningar att lyckas. ställer sig positivt till att medling som alternativ tvistlösningsform främjas. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna är positiva till att åtgärder vidtas för att förbättra förutsättningarna för förliknings- verksamhet och medling i domstolsprocessen. Bland annat Hovrätten över och , och advokat- samfund anser att det är önskvärt att medling kommer till användning i större utsträckning och välkomnar åtgärder som syftar till att uppnå det. Skälen för regeringens bedömning: Parter som har hamnat i tvist med varandra har i allmänhet mycket att vinna på att lösa tvisten på frivillig väg. I förhållande till en domstolsprocess eller ett skilje- förfarande kan det spara både tid och pengar. Parterna kan också känna sig tillfreds med att de själva har haft inflytande över lösningen av sin tvist och en sådan lösning bör vara lättare för dem att acceptera än en dom. Genom att parterna frivilligt når en överenskommelse om lösningen av sin tvist ökar också möjligheten för dem att fortsätta ett samarbete eller en affärsrelation sedan tvisten har avslutats. Även samhället har mycket att vinna på att uppmuntra parter att söka en frivillig lösning på sin tvist. Bland annat kan domstolarna i större utsträckning lägga resurser på mål där förlikning inte är tillåten eller där det saknas förutsättningar för komma överens. Det finns redan nu möjligheter att träffa en frivillig överenskommelse när en tvist har uppkommit. Enligt gällande rätt finns flera former av lagreglerad medling. Såväl i en pågående domstolsprocess som i ärenden i hyres- och arrendenämnd finns möjlighet till medling. I sådana mål och ärenden liksom i mål i och i ett skiljeförfarande finns dessutom möjligheten för parterna att förlikas, antingen med hjälp av domstolen, nämnden eller skiljemännen eller på egen hand. Vidare kan medling bedrivas utan stöd i lag. har sådan privat medling blivit vanligare. Även om det således finns olika möjligheter till medling och använd- ningen av medling har ökat konstaterar regeringen att det alltjämt är relativt ovanligt att tvister löses på det sättet. För många är också medling fortfarande en relativt okänd tvistlösningsmetod. Denna bild bekräftas också av flera remissinstanser. Regeringen anser att det mot bakgrund av de fördelar för alla inblan- dade som är förknippade med medling finns anledning att ytterligare öka förtroendet för medling som tvistlösningsmetod, förbättra medlings- klimatet och i övrigt öka intresset för medling. Det är också ett av syftena med medlingsdirektivet. Direktivet föreskriver inte att medlemsstaterna måste tillhandahålla medling men det ställer vissa krav på den medlings- verksamhet som finns i medlemsstaterna. Direktivet syftar närmare bestämt till att öka attraktionskraften hos medling genom att möjliggöra verkställighet av medlingsöverenskommelser samt genom bestämmelser om konfidentialitet och medlingens inverkan på talefrister och preskrip- tionstider. Regeringen instämmer i såväl promemorians som utredningens bedöm- Prop. 2010/11:128 ning att det inte finns anledning att nu överväga en ordning med obliga- I stället bör medlingens attraktionskraft och användbarhet förbättras genom att komma till rätta med de nackdelar och medlings- hämmande faktorer som finns. En sådan nackdel är avsaknaden av regler om medling. Det handlar bl.a. om den osäkerhet som råder angående de rättsliga verkningarna av ett avtal om att inleda medling. Osäkerheten anses vara hänförlig framför allt till frågor om konfidentialitet och preskriptionsavbrott. En annan nackdel är de begränsade möjligheterna att göra en medlingsöverens- kommelse verkställbar. Det finns vidare anledning att överväga frågor om information om medling och utbildning för medlare. Som redovisas i avsnitt 4 förekommer medlingsverksamhet såväl i privat regi som inom ramen för en process i domstol eller nämnd. Den privata medlingen genomgår en tydlig utveckling och det är enligt regeringens uppfattning en stor fördel om parter som är i tvist med varandra kan lösa sina mellanhavanden frivilligt utan att behöva väcka talan i domstol. Som Västsvenska påpekar fokuserar medlingsdirektivet framför allt på att främja använd- ningen av sådan privat medling. Regeringen konstaterar att privat medling i är oreglerad och saknar de rätts- verkningar som direktivet föreskriver. Det är därför lämpligt att särskilt fokusera på att stärka den typen av medling. När det gäller förlikning i domstol och hyres- och arrendenämnd är detta en etablerad form av frivillig tvistlösning. I allmänhet gör rätten stora ansträngningar för att få parterna att göra upp i godo och torde se det som en självklarhet att sätta av tid till och lägga ned arbete på denna verksamhet. Regeringen anser dock att det finns ett utrymme att ytterligare öka möjligheterna för parter i en domstolsprocess att på frivillig väg komma överens och i övrigt förbättra förutsättningarna för sådan verksamhet. Detta gäller inte minst särskild medling i domstol, som används endast i begränsad omfattning. Mot den angivna bakgrunden behandlas nedan först åtgärder för att ytterligare öka användningen av medling och förlikning av hög kvalitet i domstol (avsnitt 6). Därefter behandlas åtgärder för att öka användningen av privat medling och säkerställa att sådan och annan medling får de rättsverkningar som föreskrivs i medlingsdirektivet (avsnitt 7). 6 Förlikning och medling i domstol Rätten ska, i den mån det är lämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och övriga omständigheter, verka för att parterna förliks eller på annat sätt uppnår en samförståndslösning (42 kap. 17 § första stycket RB). det i ett dispositivt tvistemål med hänsyn till målets beskaffenhet är lämpligare att särskild medling äger rum, kan rätten förelägga parterna att inställa sig till ett sammanträde inför medlare som förordnas av rätten (42 kap. 17 § andra stycket RB). Frågan om att lösa en tvist genom förlikningsförhandling eller särskild Prop. 2010/11:128 medling kan tas upp när som helst under processens gång. är dock att frågan väcks under den muntliga förberedelsen. Faktorer som målets juridiska och sakliga komplexitet, parternas intresse av att upp- rätthålla goda relationer med varandra, deras vilja att förlikas och med- verkan av ombud bör vägas in i bedömningen av om det är lämpligt att aktualisera frågan i ett mål. En medlare har möjlighet att agera mer fritt i sina försök att få parterna att enas än vad en domare i en förlikningsför- handling har eftersom medlaren inte har till uppgift att döma i målet. Särskild medling bör dock reserveras för mål som kan antas kräva stora resurser i det ordinära domstolsförfarandet (prop. 1986/87:89, s. 207 f.). Rätten har i princip en skyldighet att stadfästa en av parterna träffad förlikning även om den inte är förenlig med det materiella rättsläget. Förhållandet mellan förlikning och medling Regeringens bedömning: Utredningens förslag att införa en ordning med domstolsmedlare bör inte genomföras. I stället bör åtgärder vid- tas för att öka användningen av och förstärka kvaliteten på såväl rättens förlikningsverksamhet som särskild medling. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att medling normalt ska komma i fråga före sådan förlikningsverksamhet som bedrivs av rätten. Detta ska ske genom införandet av en ordning med domstolsmedlare. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna, bl.a. Riks- dagens ombudsmän, , , , sitet, tillstyrker förslaget eller invänder inte mot det. tingsrätt ansluter sig till utredningens uppfattning att medling bör ingå som en naturlig del i domstolens verksamhet och att medlingen bör handhas av domare som är särskilt intresserade av och lämpade för detta. TCO anser att det är viktigt att medlingen är kostnadsfri för parterna. Ett antal remissinstanser, bl.a. Hovrätten över och , sitet, avstyrker förslaget om domstolsmedling. att redan nuvarande ordning ger tingsrätten förutsättningar både att arbeta med förlikningsverksamhet och att döma i målen. tveksam till att begreppen medling och medlare används i domstolens Flera remissinstanser, bl.a. , och , invänder mot förslaget att medling ska vara förstahandsalternativet vid val av tvistlösningsmetod. rätt är kritisk till att tingsrättens sedvanliga förlikningsverksamhet ska göras subsidiär till medlingen. anser för sin del att det bör stå helt öppet vilken tvistlösningsmetod som ska användas utan att någon av dem betraktas som ett förstahandsval. kan ifrågasättas om det inte är mer effektivt att handläggande domare, som redan är inläst på målet, under förberedelsen själv undersöker möjligheten till förlikning och först därefter överväger om medling ska Västsvenska är positiv till förslaget att öka möjligheterna till medling vid domstol men anser att det bör ske genom att behålla och utveckla nuvarande särskild medling. Skälen för regeringens bedömning Rättens främsta uppgift är att inom skälig tid skipa rätt inom uppställda processuella ramar. är det enligt regeringens mening självklart att rätten även ska bidra till att parterna kan komma överens. Parterna får därigenom snabbare, billigare och under eget inflytande en lösning på sin tvist. I första hand sker detta genom förlikningsförhandling i målet under rättens ledning. Det är ett snabbt förfarande som dessutom är kostnads- fritt för parterna. Förlikningsförhandlingarna är dock offentliga och den ansvarige domaren kan med hänsyn till sin funktion inte agera lika fritt i sin roll som en medlare kan göra. Vid särskild medling har parterna inflytande över valet av medlare men får bekosta denne. Parterna kan hålla förhandlingarna utanför offentligheten och det får inom rimliga gränser ta den tid som behövs. Utredningen föreslår att medling som utgångspunkt ska bedrivas av särskilt utsedda domare och att sådan medling bör väljas före både förlikningsförhandlingar under rättens ledning och särskild medling, som dock ska finnas kvar. Ett antal remissinstanser, däribland , , och , riktar kritik mot förslaget och vänder sig inte minst mot tanken att medling av domare ska övervägas före rättens förlikningsverksamhet. Hovrätten över och ifrågasätter om domstolens föreslagna roll som medlare är förenlig med rollen som rättskipningsorgan. Enligt regeringens mening bör det övervägas vad som kan göras för att ytterligare förbättra användningen av alternativ tvistlösning i domstol. I har vi inte någon tradition av domare som medlare. Däremot har vi framgångsrikt använt oss av förlikningsförhandlingar under rättens ledning. Utredningen föreslår en lösning som närmast syftar till att skapa en hybrid mellan förlikningsförhandling och särskild medling och för- söker därigenom uppnå alla fördelar med båda alternativen. Regeringen konstaterar att utredningens förslag inte är utan invändningar. Förlik- ningsverksamhet under rättens ledning är en mycket smidig, snabb och framgångsrik form av tvistlösning. Vidare är den utomrättsliga med- lingen under stark utveckling och kan sägas bli mer och mer professio- nell. Att i den situationen införa en ordning med statsfinansierad medling av domare som konkurrerar med de privata alternativen och tränger ut rättens förlikningsverksamhet med de fördelar som den är förknippad med vore olyckligt. Vidare är det skillnad mellan den förlikningsverksamhet som sker i domstol och sådan medling som sker utanför domstol. Utredningen synes utgå från att medling närmast är en form av förlikningsförhandling. Det handlar dock om skillnader i bl.a. upplägg, förhållningssätt och pedagogik. Att använda väl så skickliga förlikningsdomare som medlare är därför inte givet den bästa ordningen. Rättskipningens grundläggande samhällsfunktion är att medverka till att värderingarna bakom den materiella rätten får genomslag. Det råder en bred enighet om att samförståndslösningar innebär stora fördelar, framför allt för parterna men även för samhället i stort. Att försöka få parterna att komma överens är en självklar del av rättens arbets- uppgifter och ska inte ses som att domstolarna vill komma bort från sina dömande skyldigheter. Som anför är det dock viktigt att domstolarna uppfattas som just domstolar med främsta uppgift att döma i mål som är tvistiga. Att domare ska kunna föra förlikningsförhandlingar ena dagen och leda medlingssammanträden och då agera utifrån olika förut- sättningar riskerar under alla förhållanden att medföra en otydlighet vad gäller såväl gränsen mellan de olika formerna som domarens roll. Det är inte möjligt och kanske inte heller önskvärt att reglera exakt var gränsen går för hur långt domaren får gå vid respektive tillfälle. Därigenom skapas dock en oklarhet om vad som är det ena och det andra. Till detta kommer att utredningens förslag förutsätter att domstols- medling undantas från förhandlingsoffentligheten. Som anförs i avsnitt 7.7.2 är det en tveksam ordning. Frågan om hanteringen av handlingar som ges in i samband med den tänka medlingsverksamheten väcker också, precis som påpekar, frågor om registrering, arkivering, m.m. Regeringen anser att alla parter ska ha rätt att kunna förvänta sig en professionell hantering av frågan om samförståndslösning i domstol och att de ska erbjudas bra och ändamålsenliga alternativ. Regeringen är emellertid inte övertygad om att detta bäst sker genom att som utred- ningen föreslår införa domstolsmedling. Förslaget bör därför inte genom- föras. Förlikning och särskild medling i domstol Att det är en viktig uppgift för tingsrätten att försöka få till stånd sam- förståndslösningar är något som har understrukits från lagstiftarens sida vid ett flertal tillfällen. I enlighet härmed bedriver domstolarna för- likningsverksamhet i stor omfattning. Även medling är ett bra verktyg för att nå samförståndslösningar. Medling tillhandahålls också redan nu inom ramen för domstolsprocessen, om än i liten omfattning. En viktig anledning till att medling inte används särskilt ofta är att rätten försöker finna samförståndslösningar på annat sätt inom ramen för handläggningen av målet. Rätten har ju en skyldighet att verka för att parterna förliks. Misslyckas rätten i sina strävanden att få parterna att genom förlikningsförhandlingar komma överens är det inte sannolikt att en medlare skulle lyckas bättre. De två sätten att lösa tvister mellan parterna på frivillig väg, förlik- ningsförhandling och särskild medling, har båda sina fördelar. Kort beskrivet kan sägas att förlikningsförhandlingar är en snabbare och billigare lösning medan medling kan hållas utanför offentlighetens ljus och ger möjlighet för medlaren att tala friare med parterna och i större utsträckning bidra till uppgörelser på grundval av utomrättsliga faktorer och genom att även dra in andra rättsförhållanden än dem målet rör. Enligt gällande rätt är förlikningsförhandlingar under rättens ledning förstahandsalternativ när domstolen ska ta upp frågan om samförstånds- lösning. har detta fog för sig. lagreglerad subsidiaritetsordning med stor sannolikhet att särskild med- Prop. 2010/11:128 ling inte övervägs och prövas även i de fall det faktiskt är det lämpligaste och mest ändamålsenliga alternativet. Regeringen anser att inriktningen bör vara att öka användningen av den nuvarande förlikningsverksamheten och förbättra möjligheter- na att använda särskild medling och därmed ge den en mer framskjuten roll. Vidare bör det övervägas hur kvaliteten i de båda instituten kan förstärkas. Som utvecklas nedan är det regeringens uppfattning att förlik- ningsverksamheten och särskild medling bör vara två tydliga och i stort sett lika tillgängliga alternativ under förberedelsen av ett tvistemål i domstol. Skyldigheten att verka för förlikning Regeringens förslag: Rättens skyldighet att verka för förlikning Rätten ska verka för att parterna förliks eller på annat sätt uppnår en samförståndslösning, om det inte är olämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och övriga omständigheter. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna, bl.a. hovrätt, , , och , tillstyrker förslaget eller har inget att invända Företagarna anser att förslaget bör kunna leda till goda möjlig- heter att finna rimliga lösningar i tvistemål. anför att de praktiska effekterna borde bli tämligen marginella och framhåller att alla tvister inte lämpar sig för förlikning.