prop · GY03158 · 2011-06-30 00:00:00 — I fråga om sådan överföring tillämpas 24 § lagen (1957:668) om utlämning för brott.Lämnas inte medgivande enligt andra stycket, ska regeringen begära att den till överlämnade personen återförs till . Förslag till lag om ändring i lagen (2002:329) om Härigenom föreskrivs att 10 § lagen (2002:329) om samarbete med ska ha följande lydelse. Regeringen får på Internationella brottmålsdomstolens begäran medge att den som har överlämnats till domstolen får ställas till ansvar vid domstolen för annan gärning som begåtts före överlämnandet än den för vilken överlämnandet skett. Regeringen får vidare medge att den som har överlämnats till får överföras från domstolen till en annan stat för lagföring. I fråga om sådan överföring tillämpas 24 § lagen (1957:668) om utlämning för brott eller 18 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och . Lämnas inte medgivande enligt andra stycket, skall regeringen begära att den till överlämnade personen återförs till . 1.Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer. 2.För ärenden som har inletts före ikraftträdandet gäller 10 § i dess äldre lydelse. 2.13Förslag till lag om ändring i lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder Härigenom föreskrivs att 2 kap. 5 §, 4 kap. 4 och 5 §§, 5 kap. 24 och 9 §§, 6 kap. 8 och 9 §§ samt 8 kap. 2 § lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder ska ha följande lydelse. 5 §1 Överlämnande för viss gärning får inte beviljas om 1.gärningen omfattas av nåd eller ett annat beslut enligt 12 kap. 9 § regeringsformen, 2.det enligt 20 kap. 7 § eller motsvarande bestämmelse i annan lag har meddelats beslut att inte åtala för gärningen, 3. gärningen har prövats genom 3. gärningen har prövats genom lagakraftvunnen dom i en med- medlemsstat i Europeiska unionen och, vid fällande dom, påföljden eller och, vid fällan- har avtjänats eller är under de dom, påföljden har avtjänats eller är under verkställighet eller verkställas enligt lagstiftningen i lagstiftningen i domslandet, 4. gärningen har prövats genom 4. gärningen har prövats genom lagakraftvunnen dom i en annan lagakraftvunnen dom i en annan stat än en medlemsstat i stat än som anges i 3 och om detta Europeiska unionen och om detta enligt 10 § tredje eller fjärde enligt 10 § tredje eller fjärde utlämning för brott hade utgjort ett utlämning för brott hade utgjort ett hinder mot utlämning av den hinder mot utlämning av den 5. förundersökning har eller åtal väckts i för eller åtal väckts i för ledaren i det ärendet motsätter sig ledaren eller, när åtal har väckts, att lagföringen sker i den lagföringen sker i den utfärdande 1 Senaste lydelse 2010:1433. Åklagaren ska anhålla den eftersökte om det inte saknas risk för att denne avviker eller på annat sätt undandrar sig ett överlämnande. Ett anhållande ska även ske om det finns risk för att den eftersökte, genom att undanröja bevis eller på något annat sätt, försvårar utredningen av en gärning som omfattas av arresteringsordern.Ett anhållande enligt första stycket får inte ske om det kan antas att förutsättningar för ett överlämnande saknas. 6.påföljd för gärningen har bortfallit på grund av preskription eller kan dömas ut enligt svensk lag och gärningen helt eller delvis har ägt rum i eller den eftersökte är svensk medborgare, eller 7.gärningen helt eller delvis har ägt rum i och inte motsvarar brott enligt svensk lag. Har åklagaren inlett en utredning enligt 3 § på grund av en arresteringsorder som har utfärdats av en rättslig myndighet i eller får åklagaren, om den utfärdande myndigheten begär det, besluta att lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och tillämpas i stället för denna lag. I sådant fall skall arresteringsordern betraktas som en framställning om utlämning enligt den lagen. Första stycket skall inte tillämpas efter det att åklagaren enligt 5 kap. 1 § har begärt att tingsrätten prövar frågan om överlämnande. En arresteringsorder utfärdad av en annan nordisk stat ska, om den eftersökte befinner sig i , betraktas som en nordisk arresteringsorder. Den eftersökte skall anhållas av åklagaren. Något anhållande får dock inte ske 1. om det kan antas att förutsättningar saknas för ett överlämnande, eller 2. om det inte finns risk för att den eftersökte avviker eller på annat sätt undandrar sig ett överlämnande. Även om det inte finns sådan risk som avses i första stycket 2 skall anhållande ske om det finns risk för att den eftersökte genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar utredningen av en gärning som omfattas av arresteringsordern. Den som inte har fyllt får anhållas endast om det finns Om det finns skäl för anhållande Om det finns skäl för anhållande enligt förstatredje styckena men enligt förstatredje styckena men det är tillräckligt att den eftersökte det är tillräckligt att den eftersökte meddelas ett reseförbud eller att meddelas ett reseförbud eller att det föreskrivs en anmälnings- det föreskrivs en anmälnings- skyldighet, skall en sådan åtgärd skyldighet, ska en sådan åtgärd beslutas i stället för anhållande. beslutas i stället för anhållande. fall som avses i 24 kap. 4 § fall som avses i 24 kap. 4 § ning ersätta ett anhållande. ersätta ett anhållande. Om det finns skäl för anhållande enligt förstatredje styckena får en polisman eller en tjänsteman vid eller i brådskande fall även utan ett anhållningsbeslut gripa den eftersökte. Vid rättens handläggning tillämpas reglerna om domstols handläggning och överklagande av domstols beslut i brottmål, om inte annat sägs i denna lag. Handläggningen skall ske med skyndsamhet. Tingsrätten skall för prövningen av frågan om överlämnande hålla en förhandling. En förhandling behöver dock inte hållas om det är uppenbart att överlämnande inte skall beviljas, om den eftersökte samtycker till överlämnande eller om han eller hon begär att ärendet avgörs på handlingarna. Till förhandlingen skall åklaga- ren och den eftersökte kallas. Är den eftersökte anhållen eller häktad skall han eller hon inställas. Vid rättens handläggning tillämpas reglerna om domstols handläggning i brottmål, om inte annat sägs i denna lag. Handläggningen ska ske med skyndsamhet. Tingsrätten ska för prövningen av frågan om överlämnande hålla en förhandling. En förhandling behöver dock inte hållas om det är uppenbart att överlämnande inte ska beviljas, om den eftersökte samtycker till överlämnande eller om han eller hon begär att ärendet avgörs på handlingarna. Till förhandlingen ska åklagaren och den eftersökte kallas. Är den eftersökte anhållen eller häktad ska han eller hon inställas. Tingsrätten skall meddela beslut i fråga om överlämnande senast efter det att den eftersökte gripits. Samtycker den eftersökte till ett överlämnande, skall beslutet med- delas senast efter det att samtycket har avgetts. Tingsrätten ska meddela beslut i fråga om överlämnande senast efter det att den eftersökte har gripits eller, när något gripande i ärendet inte har skett, senast efter det att den eftersökte har underrättats om innehållet i arresterings- ordern. Samtycker den eftersökte till ett överlämnande, ska beslutet med- delas senast efter det att samtycket har avgetts. Tingsrätten får, om det finns särskilda skäl, meddela sitt beslut senare än vad som sägs i första eller andra stycket. Om två eller flera medlemsstater har utfärdat arresteringsorder beträffande samma person, skall ärendena prövas i ett sammanhang vid den tingsrätt som skall handlägga det först inkomna ärendet. Inkommer en ny arresterings- order efter rättens beslut om överlämnande får, om beslutet inte har vunnit laga kraft, hovrätten eller på yrkande av åklagaren besluta att tingsrätten skall pröva ärendena i ett samman- hang. Prövningen av vilken av flera arresteringsorder som skall bevil- jas skall ske med särskild hänsyn till gärningarnas beskaffenhet och platsen där de ägt rum, de tidpunk- ter då varje arresteringsorder utfär- dades samt om de avser lagföring eller verkställighet av en frihets- berövande påföljd. Om två eller flera medlemsstater har utfärdat arresteringsorder eller en eller flera av dessa stater har utfärdat arresteringsorder samt en eller flera nordiska stater har utfärdat nordisk arresteringsorder beträffande samma person, ska ärendena prövas i ett sammanhang vid den tingsrätt som ska handlägga det först inkomna ärendet. Inkommer en ny arresterings- order efter rättens beslut om överlämnande men innan beslutet har vunnit laga kraft, får hovrätten eller, om ärendet överklagats dit, på yrkande av åklagaren besluta att tingsrätten ska pröva ärendena i ett samman- hang. Prövningen av vilken av flera arresteringsorder som ska beviljas ska ske med särskild hänsyn till gärningarnas beskaffenhet och platsen där de ägt rum, de tidpunk- ter då varje arresteringsorder ut- färdades samt om de avser lagföring eller verkställighet av en frihetsberövande påföljd. Ett beslut att inte bevilja överlämnande i fall som avses i 2 kap. 6 § får inte överklagas. Har den eftersökte samtyckt till överlämnande enligt 4 kap. 9 § får beslutet om överlämnande inte överklagas. För att hovrätten ska pröva tingsrättens beslut krävs prövningstillstånd, om beslutet innebär att ärendet avgörs eller utgör ett sådant beslut som får överklagas endast i samband med överklagande av ett slutligt beslut. Vad som i 25 kap. sägs om tvångsmedel och frister ska inte tillämpas i de fall som avses i första stycket. Offentlig försvarare ska förordnas för den som har överlämnats. Den som har överlämnats ska ges tillfälle att yttra sig över framställningen. Tingsrätten prövar om det finns skäl att hålla en muntlig förhandling. Om överlämnande har beviljats enligt denna lag och en rättslig myndighet i den medlemsstat dit överlämnande har skett gör en framställning till åklagaren om tillstånd 1. att lagföra eller straffa den som har överlämnats även för gärningar som inte omfattades av överlämnandet, eller 2. att till en annan medlemsstat i 2. att till en annan medlemsstat i Europeiska unionen, eller den som har överlämnats från överlämna den som har prövas ärendet med tillämpning av 25 kap. Behörig tingsrätt är den som prövade frågan om överlämnande. Vad som i 25 kap. sägs om tvångsmedel och frister skall inte tillämpas i de fall som avses i första stycket. Offentlig försvarare skall förordnas för den som har överlämnats. Den som har överlämnats skall ges tillfälle att yttra sig över framställningen. Tingsrätten prövar om det finns skäl att hålla en muntlig förhandling. En framställning om rätt att till en stat utanför Europeiska unionen utlämna den som har överlämnats från till en medlemsstat i Europeiska unionen prövas av regeringen med tillämp- ning av 24 § lagen (1957:668) om utlämning för brott. En framställning om rätt att till en stat utanför Europeiska unio- nen, eller utlämna den som har överlämnats från till en medlemsstat i Europeiska unionen prövas av regeringen med tillämpning av 24 § lagen (1957:668) om utlämning för brott. Begärs tillstånd till transport genom av någon som överlämnas på grund av en arres- teringsorder eller som utlämnas till en annan medlemsstat i Euro- peiska unionen skall Rikspolis- styrelsen bevilja sådant tillstånd och ange under vilka villkor transporten får ske. Begärs tillstånd till transport genom av någon som överlämnas på grund av en arres- teringsorder eller som utlämnas till en annan medlemsstat i Euro- peiska unionen, eller ska bevilja sådant tillstånd och ange under vilka villkor transporten får ske. 1 Senaste lydelse 2005:502. Har tillstånd meddelats enligt första stycket får polismyndig- heten, om det är nödvändigt för att transporten skall kunna genom- föras, omhänderta och ta i förvar den som överlämnas eller utläm- nas, dock längst . Om en oplanerad mellanland- ning sker i , får polismyn- digheten, om det är nödvändigt för att transporten skall kunna genom- föras, omhänderta och ta i förvar den som överlämnas eller ut- lämnas, dock längst till dess en begäran om tillstånd till transport har prövats. Om tillstånd till transport inte begärs inom nittio- från landningen, skall personen friges. Om tillstånd meddelas, gäller därefter bestämmelserna i andra stycket. Tidsfristen skall räknas från det att tillstånd meddelats. Har tillstånd meddelats enligt Prop. 2010/11:158 första stycket får polismyndig- heten, om det är nödvändigt för att transporten ska kunna genomföras, omhänderta och ta i förvar den som överlämnas eller utlämnas, dock längst under fyrtioåtta tim- mar. Om en oplanerad mellanland- ning sker i , får polismyn- digheten, om det är nödvändigt för att transporten ska kunna genom- föras, omhänderta och ta i förvar den som överlämnas eller ut- lämnas, dock längst till dess en begäran om tillstånd till transport har prövats. Om tillstånd till transport inte begärs inom nittio- från landningen, ska personen friges. Om tillstånd meddelas, gäller därefter bestämmelserna i andra stycket. Tidsfristen ska räknas från det att tillstånd meddelats. 1.Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer. De nya bestämmelserna får sättas i kraft . 2.Äldre bestämmelser gäller för ärenden som har inletts före ikraftträdandet. Ärendet och dess beredning Vid det nordiska justitieministermötet på beslutades att de harmoniserade nordiska utlämningslagarna skulle revideras, främst i ljuset av rådets rambeslut /585/RIF av om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (arresteringsorderrambeslutet, EGT L 190, , s. 1). Syftet var att förenkla och effektivisera utlämningsförfarandet mellan de nordiska staterna med full respekt för grundläggande rättsprinciper och i överens- stämmelse med respektive lands internationella förpliktelser. Konventionen om överlämnande mellan de nordiska staterna på grund av brott (nordisk arresteringsorder), i det följande benämnd konventionen, antogs på det nordiska justitieministermötet i och undertecknades av samtliga nordiska stater i , med förbehåll för senare ratifikation. Konventionen finns intagen som bilaga 1. Till konventionen finns också en förklaranderapport. undertecknades avtalet mellan Europeiska unionen och och om förfarande för överlämnande mellan Europeiska unionens medlemsstater och och (, EUT L 292, 21.10.2006, s. 2). Genom avtalet skapas ett arresteringsorderförfarande mellan, å ena sidan Europeiska unionens (EU) medlemsstater och, å andra sidan och . är i stor utsträckning likalydande med arresteringsorderrambeslutet. Efter ikraftträdande av Lissabonfördraget av om ändring av fördraget om Europeiska unionen och fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen (Lissabonfördraget, EUT 2007 C 306/1) har avtalet översänts till för godkännande. Det har ännu inte satts i kraft. EU- avtalet finns intaget som bilaga 2. har till regeringen framställt önskemål om ändringar, bl.a. i den nordiska utlämningslagen, som går ut på att domstolens prövning i de nordiska utlämningsärendena ska flyttas från till lägre instanser (Ju2000/6730/BIRS). Inom har det utarbetats en promemoria, Överlämnande från enligt en nordisk arresteringsorder (Ds 2010:26). Promemorian innehåller förslag om att ska godkänna konventionen. I promemorian föreslås en ny lag om överlämnande från enligt en nordisk arresteringsorder samt vissa lagändringar som behövs bl.a. för att ska leva upp till de åtaganden som ett tillträde till konventionen samt ett ikraftträdande av medför. En sammanfattning av promemorians förslag återfinns i bilaga 3. Promemorians lagförslag finns i bilaga 4. Promemorian har remissbehandlats. En kompletterande remittering har därefter ägt rum avseende frågan om handläggnings- och överklagandefrister. Lagförslaget i den kompletterande remissen återfinns i bilaga 5. En förteckning över remissinstanserna såvitt gäller båda remitteringarna finns i bilaga 6. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i (Ju2010/5387/BIRS samt Ju2011/3155/BIRS). Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 7. Lagrådets yttrande finns i Lagrådet har föreslagit i huvudsak språkliga ändringar. Regeringen har i allt väsentligt följt Lagrådets förslag. återkommer till Lagrådets synpunkter i avsnitt 6.2, 6.3.7 och 6.5 samt i 4Överenskommelsernas innehåll och jämförelse med gällande rätt samt genomförandet i övriga 4.1Konventionen om överlämnande mellan de nordiska staterna på grund av brott (nordisk arresteringsorder) 4.1.1 Syfte och allmänna utgångspunkter Det nordiska samarbetet på området har en lång tradition. mellan de nordiska länderna regleras i lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och (nordiska Lagstiftningen har sin grund i en rättslig Konventionen ersätter nu gällande ordning och samtliga tidigare instrument om utlämning mellan de nordiska staterna, dvs. harmoniserade utlämningsförfarande som har tillämpats och i förhållande till och arresteringsorder- Syftet är att åstadkomma smidigare regler om utlämning mellan de nordiska staterna för att förenkla och effektivisera systemet. Konventionen bygger på principen om ömsesidigt erkännande. innebär att en begäran från en nordisk stat om att få en person överlämnad för lagföring eller verkställighet i princip ska bifallas av den verkställande staten om inte någon av de avslagsgrunder som följer av En nordisk arresteringsorder innebär både en begäran om frihetsberövande för överlämnande och en begäran om För att markera att det rör sig om ett systemskifte har det tidigare använda begreppet utlämning bytts ut mot överlämnande. används begreppen den utfärdande staten i stället för den anmodande staten och den verkställande staten i stället för den anmodade staten. I ingressen anges att konventionen bygger på principerna om frihet, demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna samt rättsstatsprincipen, vilka är gemensamma för de nordiska staterna. Konventionen respekterar de grundläggande rättigheterna som de garanteras av den europeiska konventionen av den 4 om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () och respekterar de nordiska staternas identitet. Vidare anges att konventionen inte hindrar de nordiska staterna från att tillämpa sina konstitutionella regler om prövning i laga ordning, föreningsfrihet, tryckfrihet och yttrandefrihet i Prop. 2010/11:158 andra medier. Slutligen föreskrivs bl.a. att ingen person får avvisas, utvisas, utlämnas, överlämnas, vidareutlämnas eller vidareöverlämnas till en stat där han eller hon löper allvarlig risk att utsättas för dödsstraff, tortyr eller annan omänsklig eller förnedrande behandling. Nedan redovisas konventionsåtagandena och görs en jämförelse med gällande rätt. I avsnitt 5 redovisas en sammanfattning av reformbehovet. Vid presentationen av propositionens överväganden och förslag i avsnitt 6 görs, när så är relevant, en genomgång av bestämmelserna i lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder (arresteringsorderlagen) i förhållande till varje delförslag. I artikel 2.1 föreskrivs att en nordisk arresteringsorder får utfärdas för lagföring av gärningar som enligt den utfärdande statens lagstiftning kan leda till ett fängelsestraff eller annan frihetsberövande åtgärd samt för verkställighet av fängelsestraff eller någon annan frihetsberövande åtgärd. Av artikel 2.2 framgår att det, för det fall den nordiska arresteringsordern omfattar flera gärningar, är tillräckligt att dessa förutsättningar är uppfyllda för en av gärningarna (s.k. accessoriskt överlämnande). En nordisk arresteringsorder kan således utfärdas beträffande den som är misstänkt, tilltalad eller dömd för brott. Till grund för ordern ska det föreligga en verkställbar dom, ett anhållningsbeslut, häktningsbeslut eller annat verkställbart rättsligt beslut med motsvarande rättsverkan. Konventionens tillämpningsområde överensstämmer i princip med nuvarande ordning enligt den nordiska utlämningslagen (1 och 3 §§). Lagen innehåller dock även särskilda strafftrösklar för svenska medborgare (2 §) som har slopats i konventionen. Någon möjlighet att utlämna en person som inte samtycker till det på grund av ett anhållningsbeslut finns heller inte enligt gällande rätt. Om den som begärs utlämnad inte samtycker till utlämningen eller inte erkänner den gärning som ligger till grund för begäran, ska ansökan grunda sig antingen på en fällande dom eller ett annat beslut där det framgår att en domstol i den utfärdande staten funnit att det föreligger sannolika skäl för att den som begärs utlämnad har begått det brott som ansökan grundar sig på (9 § andra stycket). Förhållandet till den europeiska arresteringsordern Av artikel 1.2 följer att en europeisk arresteringsorder utfärdad av , eller ska betraktas som en nordisk En nordisk arresteringsorder ska således ha företräde en europeisk sådan utan att detta särskilt behöver anges i Enligt förklaranderapporten är avsikten med denna Prop. 2010/11:158 bestämmelse att minska den administrativa belastningen på så sätt att det inte ska vara nödvändigt att utfärda både en nordisk och en europeisk arresteringsorder i de fall den utfärdande staten inte känner till i vilket land den eftersökte befinner sig. Enligt 4 kap. 4 § arresteringsorderlagen gäller den omvända ordningen. Den utfärdande myndigheten i eller måste särskilt begära att en utfärdad europeisk arresteringsorder i ska betraktas som en framställan om utlämning enligt den nordiska utlämningslagen. Enligt artikel 1.1 i konventionen definieras en nordisk arresteringsorder som ett rättsligt avgörande, utfärdat av en nordisk stat med syftet att en annan nordisk stat ska gripa och överlämna en eftersökt person för lagföring eller för verkställighet av ett fängelsestraff eller en annan Regleringen riktar sig till de av de nordiska staterna angivna behöriga rättsliga myndigheterna. framgår att en nordisk arresteringsorder i princip ersätter det tvåstegsförfarande som är det vanliga enligt den nordiska utlämningslagen där en person först efterlyses och sedan, efter gripandet, I konventionen föreskrivs vidare i artikel 1.3 att en nordisk arresteringsorder ska verkställas i enlighet med principen om ömsesidigt Ett överlämnande ska således i princip ske om inte någon av de avslagsgrunder som följer av konventionen föreligger. av dubbel straffbarhet ska, enligt artikel 2.3, inte göras. Som nämnts innehåller ingressen uttalanden om att grundläggande rättsprinciper ska upprätthållas och att konventionen inte hindrar de nordiska staterna från att tillämpa sina konstitutionella regler. regleras i artikel 4 tre obligatoriska avslagsgrunder. således vägras om nåd eller amnesti för det brott som ligger till grund för arresteringsordern har meddelats i den verkställande staten och denna stat var behörig att lagföra brottet enligt nationell lagstiftning, den eftersöktes ansvar redan har prövats för samma gärning i en nordisk stat eller en medlemsstat i EU och, vid fällande dom, påföljden har avtjänats, är under verkställighet eller kan verkställas (principen om ne bis in idem) samt om gärningen ägt rum innan den eftersökte har uppnått straffmyndighetsålder enligt lagstiftningen i den verkställande staten. obligatoriska avslagsgrunderna, som staterna är skyldiga att införa, innebär att den verkställande rättsliga myndigheten ska avslå den nordiska arresteringsordern om någon av dessa omständigheter I artikel 5 föreskrivs fem fakultativa avslagsgrunder som staterna kan välja att införa och som innebär att en nordisk arresteringsorder får avslås om någon eller några av dem föreligger. att lagföring för samma gärning pågår i den verkställande staten (lis