prop · GY0387 · 2011-03-14 00:00:00 — Överprövningen bör därför flyttas till allmän förvaltningsdomstol. Regeringen har föreslagit en annan utformning av bestämmelsen om överklagande än vad utredningen föreslagit. och påpekande i denna del är enligt regeringens bedömning därmed omhändertaget. 7.5Förenkling för företag m.m. Regeringens förslag: För att förenkla och förtydliga lagstiftningen ska det framgå av lagtexten att fler än en vice verkställande direktör får utses för en filial och att samma krav som gäller för en verk- ställande direktör också ska gälla för en firmatecknare för ett utländskt bankföretag. En anmälan om ändring i registret rörande en revisor eller en särskild delgivningsmottagare ska kunna göras av den som anmälan avser. Det ska anges att anmälan om avregistrering ska få göras av en konkursförvaltare om det utländska företaget har försatts i konkurs. Det ska också införas bestämmelser om avregistrering av obehöriga företrädare. Vissa identifikationsuppgifter om det utländska företaget och filialen ska anges även på webbplatser och sådan uppgiftsskyldighet ska även omfatta filialens firma. Uppgift om att en filial har trätt i likvidation ska emellertid inte längre anges. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredaren har bl.a. också föreslagit att det av lagtexten uttryckligen ska framgå att en filial efter anmälan ska kunna avregistreras om det utländska företaget är föremål för ett insolvensförfarande enligt den s.k. insolvensförordningen. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har inte haft några invändningar mot de av utredningen föreslagna regelförenk- lingarna. vill se en översyn av lagstiftningen utifrån ett mer associationsrättsligt perspektiv och pekar på att någon ledning för vad som är ett svenskt företag av motsvarande slag saknas i 14 § lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. (filiallagen), att det lexikaliskt framgår att enligt 6 § 1 kan filialen endast tecknas av verkställande direktören, att det saknas bestämmelser om verkställande direktörens eller det utländska företagets ansvar motsvarande vad som finns i 29 kap. 1 och 3 §§ aktiebolagslagen och att hanteringen av filialen vid det utländska bolagets upphörande inte framstår som klar. advokat- samfund önskar en mer genomgripande revidering av filiallagen och efterlyser en förklaring till uttrycket ett svenskt företag av motsvarande slag i 14 § filiallagen. och anser att det i 9 § andra stycket filiallagen bör anges den som är underårig. Skälen för regeringens förslag: Regeringen delar utredningens bedömning att det ska framgå av lagtexten att fler än en vice verk- ställande direktör får utses och att de krav som gäller för verkställande direktör även ska omfatta personer som är firmatecknare för ett utländskt bankföretag. Bestämmelsen bör kompletteras med att den som är under- årig inte får vara firmatecknare. Det bör också vara lättare att ändra uppgifter i filialregistret såvitt avser revisorer och särskilda delgivnings- mottagare, på så sätt att anmälan för göras även av den som anmälan avser. En anmälan om avregistrering om det utländska företaget har försatts i konkurs får göras även av en konkursförvaltare. Vidare bör särskilda bestämmelser införas om avregistrering av obehöriga före- trädare. Det av utredaren föreslagna förtydligandet om att en filial efter anmälan får avregistreras om det utländska företaget berörts av ett beslut om insolvensförfarande enligt rådets förordning (EG) nr 1346/2000 av är inte nödvändigt då nuvarande lydelse av lagtexten (18 § första stycket 1) täcker såväl ett huvudinsolvensförfarande som ett territoriellt begränsat förfarande, t.ex. en konkurs som endast omfattar den egendom som finns i en filial i ett land. Även i ett sådant begränsat förfarande är det formellt företaget, dvs. den juridiska personen, som försätts i konkurs. För aktiebolag finns en skyldighet att ange vissa identifikations- uppgifter inte bara i brev, fakturor och orderblanketter utan även på bolagets webbplatser. kan dock under vissa förutsättningar tillåta att bolaget inte lämnar uppgift om sin firma på sina webbplatser (28 kap. 5 § aktiebolagslagen). Mot bakgrund av den stora betydelse som elektronisk kommunikation numera har i affärslivet bör motsvarande gälla för filialer. Också filialens firma bör omfattas av uppgiftsskyldig- heten. Skälet för detta är att filialens firma blir en mer självständig identitetsbärare när det inte längre finns ett krav på att firman ska inne- hålla det utländska företagets namn. Skyldigheten att lämna uppgift om att en filial har trätt i likvidation bör dock tas bort då en filial inte kan träda i likvidation. Dessa ändringar utgör förenklingar i så motto att de huvudsakligen syftar till att regelverket för filialer härigenom bringas i bättre överensstämmelse med vad som gäller för andra associations- former, främst aktiebolag. De synpunkter som framförts om en genomgående revidering och översyn av filiallagstiftningen behandlas inte inom ramen för detta lagstiftningsärende. Regeringens förslag: Bestämmelsen om bokföring för svenska och utländska medborgare som är bosatta utomlands förtydligas. Utredningens förslag: Utredningen innehåller inte något förslag i denna del. Remissinstanserna: anser att det ändring i 2 § lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. (filiallagen) inte längre framgår vilka regler som gäller i fråga om bokföring för fysiska personer som är bosatta inom EES men utanför och som har etablerat näringsverksamhet här i landet. Skälen för regeringens förslag: I 26 § filiallagen finns en särskild bestämmelse om bokföring för näringsverksamhet som bedrivs genom föreståndare. Enligt bestämmelsen ska näringsverksamheten i ha en egen bokföring som är skild från verksamheten i utlandet. I samband med genomförandet av tjänstedirektivet inskränktes föreståndarkravet till att gälla endast svenska eller utländska medborgare som är bosatta utan- för EES. Något uttryckligt ställningstagande angående bokföring för verksamhet som bedrivs i av den krets av fysiska personer som undantogs boende utanför men inom EES gjordes inte i samband med lagändringen. anser att det inte längre framgår av filiallagen att den näringsverksamhet som bedrivs i av denna krets ska ha en egen bokföring och efterlyser ett förtydligande i detta hänseende. Avsikten har inte varit att inskränkningen av före- ståndarkravet också skulle påverka bestämmelsen om bokförings- skyldighet. Näringsverksamheten i bör därför, såsom gällt , ha en egen bokföring som är skild från verksamheten i utlandet. Det finns anledning att undanröja den osäkerhet som pekar på (jfr Lagrådets yttrande i prop. 1991/92:88 s. 30). Detta kan göras genom en ändring i bestämmelsen så att det blir tydligt att den är tillämplig även för näringsidkare bosatta inom EES. eller Far har haft något att invända mot en sådan lösning. Verkställande direktör enligt lagen om utländska Regeringens förslag: Det krav på att en verkställande direktör för filial ska vara bosatt i , som finns i lagen om utländska försäkringsgivares och tjänstepensionsinstituts verksamhet i ska tas bort. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Har inte kommenterar förslaget. Skälen för regeringens förslag: Som utredningen noterat innehåller 1 kap. 10 § lagen (1998:293) om utländska försäkringsgivares och tjänstepensionsinstituts verksamhet i ett krav på att den verkställande direktören ska vara bosatt i . Regeringen bedömer Prop. 2010/11:87 att ett sådant bosättningskrav utgör en inskränkning i etableringsfriheten och således kan strida mot artikel 49 i EUF-fördraget. Inskränkningen kan inte motiveras av tvingande hänsyn till allmänintresset. Mot denna bakgrund anser regeringen att kravet på en i bosatt verkställande direktör bör tas bort. 8.1Presumtionsregler för vad som utgör tjänster i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt Regeringens bedömning: Regler till vägledning för gränsdragningen mellan å ena sidan tillhandahållande av tjänster i den mening som avses i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt och å andra sidan etablering i samma fördrag bör inte införas. Utredningens förslag: Överensstämmer inte med regeringens bedöm- ning. Utredaren har föreslagit att en presumtionsregel införs i förord- ningen (1992:308) om utländska filialer m.m. som vägledning för gräns- dragningen mellan tillhandahållande av tjänst och etablering (SOU 2010:46, s. 138 ff.). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte haft några synpunkter på förslaget. Enligt bör förslaget inte genom- föras eftersom det innebär en uttolkning av innehåll. anser att en ettårig presumtionsregel står i strid med såväl artikel 56 EUF-fördraget som med rättsäkerhetsprinciper men har i och för sig inget att erinra mot förslaget som sådant. ser inget behov av en presumtionsregel. Företagarna anser att skälen för att införa en tidsgräns inte framgår tydligt och att det bör analyseras vilka effekterna blir av att införa en sådan. Arbetsdomstolen anser att det inte råder någon tvekan om att riktlinjerna är av stor betydelse för lagens tillämpning. Förvaltningsrätten i anser att en sådan väsentlig regel bör framgå direkt av lagen. vid föreslår att presumtionsregeln får en definition av fri rörlighet för tjänster som ligger närmare . , och är positiva till och stödjer de föreslagna riktlinjerna som anses vara rimliga. anser att ett tredje stycke bör införas för att minska risken för att t.ex. uteslutande internetbaserad gränsöverskridande tjänsteutövning felaktigt bedöms utgöra etablering. och Svensk Byggindustri före- språkar en längre tidsgräns än särskilt med hänsyn till bygg- branschen. Skälen för regeringens bedömning: I utredningen konstateras att gränsdragningen mellan etablering och tjänst kan vara besvärlig. Avgörande är inte enbart hur länge verksamheten utövas. Andra viktiga bedömningsfaktorer är om den bedrivs kontinuerligt, regelbundet eller periodiskt, vilket ska bedömas i varje särskilt fall. Utredaren har därför föreslagit att någon form av presumtionsregel införs för att underlätta tolkning av om det är fråga om etablering eller tillhandahållande av tjänster. Flera remissinstanser har instämt i detta och förordat att presumtionsregler införs. Utredaren har emellertid också konstaterat att den distinktion som ska göras mellan etablering och tjänst är en EU-rättslig tolkningsfråga vars innehåll ytterst avgörs av . Att i filiallagstiftningen införa vägledande regler innebär ett försök att kodifiera eller anknyta till rättspraxis. Utformningen av preciseringarna måste därför bygga på rättspraxis och lämna utrymme för den framtida rättsutvecklingen. Kodifiering av rådande praxis är alltid förknippad med risk för precisering utöver vad som lagts fast som gällande rätt och kan komma att fastslås. Vid behov måste tolknings- frågor till (förhandsavgöranden) ställas för att undvika att det uppstår en nationellt avvikande rättsutveckling. Flera remissinstanser har tagit fasta på detta och ställer sig tveksamma till behovet och lämpligheten av att införa regler om uttolkningen av . Vad gäller de praktiska utformningen av en presumtionsregel har utredaren konstaterat att en hänvisning till fördragets distinktion mellan tjänst och etablering skapar praktiska problem både för dem som vill bedriva näringsverksamhet i och för de myndigheter och intresseorganisationer som berörs. En presumtionsregel som anger att med tillfälligt utövande av tjänster avses verksamhet som inte är stadig- varande med hänsyn till dess begränsade varaktighet eller regelbundenhet bör vara i linje med väletablerad praxis. Vidare konstaterar utredaren att i syfte att konkretisera denna precisering, som i sig inte är särskilt klar- läggande, bör som schablon kunna anges att utgångspunkten ska vara att näringsverksamhet som avses pågå under högst inte ska anses som stadigvarande om inte särskilda skäl talar härför. Det är att märka att det här enbart handlar om en presumtion som ska kunna frångås när det är påkallat av särskilda skäl. Regeringen kan liksom utredaren finna problem med att utforma en väl fungerande presumtionsregel. Om regeln å ena sidan blir allt för urvattnad och intetsägande är den knappast till någon egentlig vägledning i svårtolkade gränsfall och om regeln å andra sidan uttrycks mer konkret riskerar den att skapa låsning om vad som är gällande rätt och kan därmed leda till direkt felaktig rättstillämpning. Regeringen ifrågasätter mot denna bakgrund såväl möjligheten som lämpligheten att i svensk författning införa en rättsregel som innebär en uttolkning av innehåll och som ensidigt införs i och som har sin grund i just en allmän tidsgräns. Regeringen ser en överhängande risk att denna allmänna tidsgräns, som enligt rådande EU-rättspraxis inte kan tillämpas i syfte att skilja mellan etablering och tillhandahållande av tjänster, blir normerande. Även med beaktande av möjligheten att begära förhands- avgöranden från föreligger en påtaglig risk för uppkomsten av motstridiga rättskällor och risken är enligt regeringens bedömning uppenbar att en presumtionsregel kan komma att vara till mer skada än nytta. Regeringen finner därför att en presumtionsregel på sätt som föreslagits i utredningen inte bör införas. Krav på anmälningsskyldighet och kontaktperson Regeringens bedömning: Regler om anmälningsskyldighet eller om anmälan av kontaktperson i bör inte införas i lagen om utländska filialer m.m. Regeringen anser att frågor om arbetsgivares representant hör hemma i den arbetsrättsliga lagstiftningen och avser därför att i särskild ordning utreda möjligheten att införa sådana regler i den lagstiftningen. Utredningens förslag: Överensstämmer inte med regeringens bedömning. Utredaren har föreslagit att det i lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. ska införas en anmälningsskyldighet liksom en skyldighet att i vissa fall anmäla en kontaktperson till (SOU 2010:46, s. 142 ff.). Remissinstanserna: Justitiekanslern, , Regel- rådet, redovisningskonsulters Förbund och tillstyrker eller har inget att invända mot förslagen. är positiv till förslaget om anmälningsskyldighet. i framför att en anmälningsskyldig- het sannolikt kommer att minska risken för att den ekonomiska brottslig- heten ökar. och Svensk Byggindustri anser att kravet på vad en anmälan ska innehålla torde kunna mildras. anser att det bör förtydligas hur bestämmelsen om anmälnings- skyldighet förhåller sig till nu gällande krav för utländska försäkrings- bolag och anser att sexmånadersrekvisitet bör utgå. stödjer förslaget om anmälningsskyldighet och kravet på kontaktperson. ställer sig bakom de föreslagna ändringarna. anser det önskvärt med en närmare redogörelse för hur förslagen påverkar företagens kostnader och konkurrensvillkor. anser att ett mindre ingripande alternativ till den obligatoriska och bötessanktionerade anmälningsskyldigheten bör prövas och anser att det bör ytterligare klarläggas om det finns ett reellt behov av de regler som föreslås. framför att anmälan inte kan bli ett heltäckande system och att ansvaret för anmälan ligger på företaget. och Akademikers Central- organisation stödjer förslaget om anmälningsplikt men anser att en sådan anmälan inte är någon garanti mot missbruk eller kringgående av krav men anser att förslaget om kontaktperson är otillräckligt och bör ersättas av ett krav på behörig representant. LO stödjer den av utredningen före- slagna anmälningsplikten och anser att ett utländskt tjänsteföretag ska ha en representant på plats i med behörighet att förhandla om och ingå kollektivavtal med behörigt fackförbund. anser att det behöver utredas ytterligare om förslaget om anmälningsskyldighet och kontaktperson är tillräckligt för att säkerställa att inte bryter mot nr 98 och nr 154. är inte övertygat om att det är visat att undantagen för allmän ordning, säkerhet, folkhälsa och miljöskydd är uppfyllda såvitt avser anmälningsplikten. avstyrker införandet av en anmälningsskyldig- het då den inte bedöms stå i överensstämmelse med . 2010/11:87 tagarna motsätter sig kravet på anmälan och representation i . Skälen för regeringens bedömning Utredningen har som ett av skälen till att införa en anmälningsskyldighet pekat på behovet av en rättssäker tillämpning av det nya regelverket. Anmälningsskyldigheten skulle enbart ta sikte på de fall som ligger på gränslinjen mellan tjänst och etablering samt utstationeringssituationer. En anmälan skulle, enligt utredningen, ge underlag för att pröva om verksamheten är så pass omfattande att kan behöva pröva om skyldighet till registrering föreligger. Om skulle anse att så är fallet, skulle, enligt utredningen, verket kunna begära in nödvändiga uppgifter från näringsidkaren ifråga för att kunna fatta ett beslut. Som ytterligare ett skäl anges att en anmälningsskyldighet skulle kunna klarlägga avgränsningen mellan tjänst och etablering å ena sidan och utstationeringssituationer å andra sidan. Av den övervägande delen av remissvaren framgår att införandet av en anmälningsskyldighet skulle möjliggöra kontroll men att en sådan anmälan inte skulle vara en garanti mot missbruk eller kringgående av krav. Om en anmälningsskyldighet införs i lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. (filiallagen) blir den till sin natur generell och kommer att träffa samtliga aktörer som omfattas av lagen, utan hänsyn tagen till om en anmälningsskyldighet i det enskilda fallet skulle kunna vara moti- verad. Enligt regeringens mening måste Europeiska kommissionens uttalanden och ageranden, bl.a. att man inlett en fördragsbrottstalan mot i anledning av en belgisk anmälningsskyldighet (det s.k. Limosa- systemet), tas till intäkt för en allmän skepsis från kommissionens sida till en generell anmälningsskyldighet som måste fullgöras innan en verk- samhet får inledas. Däremot har kommissionen också gett uttryck för att en proportionerligt utformad anmälningsskyldighet kan vara motiverad för att säkerställa att särskilda krav i särskilda situationer är uppfyllda, exempelvis rörande att utstationerade arbetstagare omfattas av de rättig- heter som följer av utstationeringsdirektivet. Regeringen finner mot denna bakgrund att förslaget om en generell anmälningsskyldighet inte ska införas i filiallagen. Regeringen har i det pågående överträdelseärendet haft en kontinuerlig dialog med kommissionen och bedömer att det är lämpligare att överväga att införa någon form av anmälningsskyldighet i den arbetsrättsliga lagstiftningen istället. Regeringen kommer att utreda om det är möjligt och lämpligt att införa regler om anmälningsskyldighet i den arbetsrättsliga lagstiftningen. Skyldighet att utse en kontaktperson I samband med införande av tjänstedirektivet föreslogs att kravet på en i bosatt föreståndare för en fysisk person bosatt inom EES- området skulle tas bort. De svenska arbetstagarorganisationerna var i sina remissvar kritiska till lagändringen och ansåg att det krävdes en garanti Prop. 2010/11:87 för att de skulle kunna nå en företrädare i arbetsrättsliga och arbets- Regeringen gjorde trots detta den bedömningen att ett generellt krav på en i bosatt föreståndare inte var förenligt med . Förslaget trädde i kraft . Regeringen har dock förståelse för de fackliga organisationernas behov av att få kontakt med utländska näringsidkare som bedriver verksamhet i . I detta sammanhang ska dock understrykas att filiallagen är en associationsrättslig lagstiftning. I remissyttrandena från TCO, och LO föreslås en betydligt mer långtgående funktion för en kontaktperson, än vad utredaren föreslår och dessa synpunkter tar i huvudsak sikte på förhållanden som är hänförliga till arbetsrätten. Således önskar de fackliga organisationerna sammanfattningsvis att utländska tjänsteföretag ska ha en representant på plats i med behörighet att förhandla om och ingå kollektivavtal med fackförbund. Förbunden hänvisar till att liknande lagstiftning finns i och . Enligt regeringens mening finns det anledning att närmare undersöka möjligheterna att tillgodose arbetstagarorganisationernas intressen i detta hänseende särskilt mot bakgrund av att de enligt sina remissyttranden förslår att ett krav på behörig representant bör införas i lagen (1999:678) om utstatio- nering av arbetstagare. I detta sammanhang bör även nämnas den kritik som förts fram att riskerar att bryta mot nr 98 och nr 154. Regeringen vill redan nu peka på att i har skyldigheten att utse företrädare vid utstationering lösts inom den finska utstationeringslagen. har ett register över utländsk verksamhet och utländska arbetstagare (). I föreskrivs att utländska bemanningsföretag som inte har fast driftställe i eller hemvist i ska utse en representant i med fullmakt att motta krav och att företa rättshandlingar å företagets räkning. Regeringen avser att i särskild ordning undersöka om frågan om kontaktperson eller representant lämpligen kan lösas inom ramen för den arbetsrättsliga lagstiftningen. 8.3Behovet av företrädare med adress i Regeringens bedömning: Det bör inte ställas krav på en i bosatt företrädare eller något liknande ombud. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har inget att TCO och LO anser att utländska tjänsteföretag ska ha en representant på plats i med behörighet att förhandla och ingå kollektivavtal med fackförbund och att detta kan införas i utstatione- ringslagen. anser att ett krav på behörig representant bör ingå i utstationeringslagen. Skälen för regeringens bedömning: Av och rådets direktiv /123/EG av om tjänster på den inre marknaden EUT L 376, s. 3638, artikel 14.1.b) framgår att krav inte får ställas på att tjänsteleverantörer, dess personal, aktie- eller Prop. 2010/11:87 andelsägare eller medlemmar i ledning och styrelse ska vara bosatta på De krav som återfinns i artikel 14 är absoluta, dvs. det finns inga undantag från dem. Som tidigare angetts så har regeringen i samband med införande att tjänstedirektivet bedömt att det inte är säkert att ett generellt krav på företrädare är förenligt med EU-rättsliga regler om etableringsfrihet (prop. 2008/09:187, s. 76). Denna bedömning kvar- står. Regeringen anser att om krav på representant kan införas så är det lämpligare att så sker i lagen (1999:678) om utstationering av arbets- tagare som är en arbetsrättslig lagstiftning än i lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. som är en associationsrättslig lagstiftning. Möjligheten att införa regler om representant i den arbetsrättsliga lagstiftningen kommer som angetts tidigare att utredas i särskild ordning. Regeringen vill också peka på att de möjligheter som det administrativa samarbetet med kontaktpersoner och behöriga myndigheter i andra EU- länder, som införs genom tjänstedirektivet kommer att underlätta möjlig- heten att identifiera och få kontakt med tjänsteföretag etablerade utanför men som bedriver verksamhet här. 9 Ekonomiska och andra konsekvenser Regeringens bedömning: De föreslagna bestämmelserna leder inte till ökade kostnader för det allmänna. De bedöms inte heller leda till ökade kostnader för företagen, särskilt inte mot bakgrund av de förenklingar som föreslås i avsnitt 7.5. Utredningens bedömning: Överensstämmer i huvudsak med rege- ringens. Remissinstanserna: En remissinstans har yttrat sig i frågan. Regel- rådet tillstyrker förslaget och konsekvensutredningen. Skälen för regeringens bedömning: Regeringen föreslår att kravet på särskild delgivningsmottagare ska liberaliseras. Det innebär en lättnad för företagen som inte i samma utsträckning kommer att behöva utse och till registreringsmyndigheten anmäla en delgivningsbar person. Någon exakt ledning vad kostnaden för att anmäla en delgivningsbar person till registreringsmyndigheten uppgår till finns inte att tillgå i databas för mätresultat över företagens administrativa kostnader, . Som jämförelse kan nämnas att kostnaden för att uppfylla de krav som ställs i handelsregisterförordningen (1974:188) då en bolagsman inte är folkbokförd i är beräknad till .