prop · GZ031 · 2011-09-20 00:00:00 — Den sammantagna beskattningen av fonder och försäkringsföretag kalibrerades för att ta hänsyn till att försäkringsföretagens tillgångsportföljer är sammansatt av instrument med varierande risknivå, och därmed avkastning. Ansatsen i promemorians förslag tycks vara att man vill införa ett sparande som domineras av aktierelaterade instrument. Det är därmed direkt olämpligt att överföra en sådan beskattning till försäkring. anser således inte att introduktionen av en ny, schablonbeskattad produkt i marknaden utgör skäl att ändra den neutralitetsnorm som varit bärande i skattesystemet sedan 1991 års skattereform. ProSkandia avvisar bestämt förslaget om höjning av avkastningsskatten för kapitalförsäkring. ProSkandia anför vidare att villkoren för försäkringssparande successivt har försämrats . Enligt ProSkandia bör långsiktigt försäkringssparande stimuleras av staten bland annat genom skatte- reglerna. ProSkandia föreslår att regeringen tillsätter en allsidigt sammansatt utredning för att se över beskattningen av långsiktigt försäkringssparande. Skälen för regeringens förslag Avkastningsskatten i sin nuvarande form med en schablonmässig avkastning som beskattas i stäl- let för den verkliga avkastningen infördes i samband med introduktionen av det individuella pensionssparandet (prop. 1992/93:187). Den nuvarande skattebelastningen för allt försäkringssparande, såväl i pensionsförsäkring som i kapitalförsäkring, bygger på en schablon- avkastning som motsvarar den genomsnittliga statslåneräntan under kalenderåret före beskatt- ningsåret. innebär det en schablonav- kastning på . Denna avkastning beskattas sedan, avseende kapitalförsäkring, vilket ger ett skatteuttag om av värdet av sparandet. När skattesatsen om för kapital- försäkring infördes var det ett resultat av en avvägning mellan å ena sidan det faktum att schablonmetoden innebär att även orealiserad värdestegring på kapitalet beskattas och å andra sidan att avkastningen på försäk- ringskapitalet på lång sikt normalt är högre än statslåneräntan eftersom kapitalet också omfat- tar aktier och andra värdepapper vars avkastning även inkluderar en riskpremie (prop. 1994/95:25, s. 53 ff.). Av dessa skäl ansågs det motiverat med samma nivå som för andra kapitalinkomster vilket uppnåddes genom att ta ut avkastningsskatt på nio tiondelar av underlaget för skatten i kapitalförsäkring, dvs. av underlaget för skatten. Vid infö- randet av schablonbeskattningen för bland annat försäkringssparande var utgångspunkten att skatteuttaget enligt schablonen skulle ligga på samma nivå som skatteuttaget på den faktiska avkastningen. Statslåneräntan ansågs därvid som ett bra mått för att fånga avkastningen på lång sikt. Sparformen har sedan införandet i allt högre utsträckning kommit att marknadsföras som ett fördelaktigt alternativ till direktsparande i aktier och fonder eftersom kapitalet kan omplaceras mellan olika finansiella tillgångar utan någon beskattning och eftersom skatten är förhållande- vis låg i förhållande till den förväntade avkast- ningen från aktier och andelar i fonder. Marknaden för nyteckning av kapitalförsäkring domineras dessutom av försäkringar med ett obetydligt försäkringsinslag. Sparande i kapitalförsäkringar kan därmed i högre utsträck- ning än tidigare förväntas erhålla en överavkast- ning relativt den (i stort sett) riskfria avkastning på långa statspapper som statslåneräntan åter- speglar. En konsekvens av detta är att den effek- tiva skattesatsen för sparande i kapitalförsäkring kan förväntas vara avsevärt lägre än om 30 procents skatt på kapitalinkomster. För kapitalförsäkringar med underliggande tillgångar som motsvarar de som förväntas inom ramarna för investeringssparkontot bedöms den effektiva skattesatsen med rådande regler uppgå till . Det finns därför skäl att höja skattesatsen för kapitalförsäkring och avtal om tjänstepension som är jämförbara med kapitalförsäkring så att den hamnar i nivå med den som föreslås gälla för investeringssparkonto. Beräkningen av scha- blonavkastningen ska utgå ifrån statslåneräntan föregående år, inte genom- snittet under föregående år som . Sammantaget bidrar detta till att säkerställa att samma beskattningsnivå ska gälla för investeringssparkontot har likheter med vissa kapitalförsäkringar som redan finns på mark- naden och att det därför riskerar att bli sned- vridande om liknande sparformer har olika beskattningsnivåer. Flera remissinstanser, bland annat vid , , och Försäkringsju- ridiska Föreningen, anser att beskattningsnivån är för hög och att höjningen av skatte- belastningen är betydlig jämfört med dagens regler. anser inte att investeringssparkontot bör utgöra jämförelse- norm för neutralitet i beskattningen vid beskattning av kapitalförsäkring. Enligt har beskattningen av kapitalförsäkring utformats för att vara neutral i förhållande till direkt ägande i en tänkt portfölj av olika värdepapper och promemorians ansats att utgå från ett sparande som domineras av aktierelaterade instrument är därför felaktig. Regeringen konstaterar att schablonbeskatt- ningen av investeringssparkontot nu föreslås utgå ifrån att underlaget multipliceras med en reflekterar den i det närmaste riskfria räntan på svenska statsobligationer med lång löptid. Det saknas skäl att tro att marknaden erbjuder kapitalförsäkringar med en förväntad avkastning som understiger avkastningen på en riskfri långsiktig placering. Den föreslagna nivån på beskattningen förväntas därför inte medföra att någon typ av kapitalförsäkring får en effektiv tillgångar som motsvarar de som förväntas inom ramarna för investeringssparkontot bedöms förslaget i genomsnitt medföra en effektiv skattesats på . Detta är en höjning med jämfört med den förväntade effektiva skattesatsen med rådande regler, men ska jämföras med den effektiva skattesats på som samma tillgångar skulle förväntas erhålla om de i stället beskattades konventionellt. ProSkandia anför att villkoren för försäkrings- sparande successivt försämrats och föreslår att regeringen tillsätter en utredning för att se över beskattningen av långsiktigt försäkrings- sparande. Regeringen finner inte skäl för att tillsätta någon sådan utredning. Den ränta som används för att beräkna schablonavkastningen i avkastningsskattelagen är den genomsnittliga statslåneräntan under kalen- deråret närmast före ingången av beskattnings- året. När det gäller schablonintäkten på inve- steringssparkontot föreslås i stället att tillämpligt värde på statslåneräntan ska vara värdet kalenderåret närmast före ingången av det kalenderår för vilket ett kapitalunderlag ska beräknas. anför att det är svårt att förstå varför statslåne- räntan är bättre än den genom- snittliga statslåneräntan under föregående år. Som anges i promemorian är syftet med att använda statslåneräntan närmast föregående kalenderår att uppnå bättre följsamhet med den riskfria ränta som statslå- neräntan är tänkt att approximera. Regeringen delar promemorians bedömning att bättre följ- samhet är önskvärd i sig och att en övergång till att använda statslåneräntan troligen bidrar till att förebygga räntearbitrage i vissa situationer om styrräntan avviker mycket kraftigt från statslåneräntan. Eftersom dessa argument är giltiga även för kapitalförsäkring föreslår regeringen att scha- blonavkastningen även för kapitalförsäkring, och avtal om tjänstepension som är jämförbart med kapitalförsäkring, ska beräknas med utgångs- punkt i statslåneräntan kalenderåret närmast före ingången av beskatt- ningsåret. Olika slag av kapitalförsäkring Produktutbudet på kapitalförsäkringsmarknaden är mycket varierat. Marknaden omfattar allt från depåförsäkringar till rena riskförsäkringar och däremellan kombinerade försäkringsprodukter med långa löptider och ett betydande risk- och garantiinslag. Produktinriktningen påverkar även bolagets placeringsprofil och därmed även den förväntade avkastningen. Det innebär att olika slag av kapitalförsäkring har olika möjlighet att uppnå en viss avkastning. Frågan är därför om det finns skäl att överväga olika beskattning för olika slag av kapitalförsäkringar. Ett alternativ är att skilja mellan långsiktigt och kortsiktigt sparande. Problemet med en sådan lösning är att den kräver ett omfattande regelverk för att upprätthålla bundenheten i sparandet med ökad administration som följd. Frågor som uppstår är vad som ska hända om bindningstiden ändras och hur beskattning ska ske när bindningstiden upphör. Dessutom över- lämnar metoden åt avtalsparterna att disponera över vilken beskattningsnivå som ska tillämpas. En mer robust beskattningsmodell som inte parterna kan påverka skulle vara att dela upp kapitalunderlaget utifrån om det är försäkrings- givaren eller försäkringstagaren som bär placer- ingsrisken för underlaget. Av 5 kap. 1 § försäkringsrörelselagen (2010:2043), förkortad FRL, framgår att bolagen ska göra försäkrings- tekniska avsättningar som ska vara så stora att bolaget ska kunna uppfylla alla åtaganden som skäligen kan förväntas uppkomma med anledning av ingångna försäk- ringsavtal. Vidare är bolagen, enligt 6 kap. 1 § FRL, skyldiga att inneha skuldtäckningstill- gångar till ett belopp som svarar mot de försäk- ringstekniska avsättningarna. Skuldtäcknings- tillgångarna omfattas av placeringsregler som syftar till att säkerställa att tillgångarna håller en tillräckligt god kvalité. För villkorad återbäring och fondförsäkring där försäkringstagarna bär den finansiella risken gäller endast att tillgång- arna ska placeras på det sätt som är lämpligt med hänsyn till åtagandets karaktär. För det fall att bolaget har utfäst en garanterad återbäring är bolaget således skyldigt att göra avsättningar med ett belopp som motsvarar utfästelsen och placera skuldtäckningstillgångarna i enlighet med de strängare placeringsreglerna. För det fall att bolaget i stället har utfäst villkorad återbäring ska bolaget placera premierna i tillgångar som är lämpliga med hänsyn till åtagandets karaktär. För bolagets fria tillgångar, dvs. sådana tillgångar som inte utgör skuldtäckningstillgångar, uppställs inte några särskilda kvantitativa placeringsregler. Enligt 6 kap. 30 § FRL är försäkringsbolaget skyldigt att föra ett skuldtäckningsregister som ska utvisa de tillgångar som används för skuldtäckning och tillgångarnas värde. Vidare är bolaget, enligt 8 kap. 10 § föreskrifter och allmänna råd (FFFS 2011:20) om skuldtäckning i svenska försäkringsföretag, skyldigt att upprätta register för skuldtäckningstillgångar som svarar mot villkorad återbäring och fondförsäkring respektive övrig livförsäkring. Detta innebär således att bolagen i och för sig borde ha goda förutsättningar att urskilja sådana tillgångar som svarar mot garanterad återbäring och garanterade försäkringsåtaganden och som skulle kunna bibehålla nuvarande skattenivå från övriga till- gångar eftersom en sådan uppdelning redan följer av den näringsrättsliga regleringen. En sådan lösning skulle dock öka bolagens admi- nistration och det är även osannolikt att en sådan uppdelning skulle fungera för de utländska försäkringarna, för vilka försäkringstagarna själva ska redovisa schablonavkastningen. Vidare är det oklart hur en uppdelning av kapitalunderlaget utifrån placeringsrisk skulle fungera efter implementeringen av det s.k. Solvens II-direkti- vet.131 Genomgången av olika metoder för en uppdelning av kapitalunderlaget i en del med högre beskattning och en del med lägre beskatt- ning leder till slutsatsen att det kan ifrågasättas om det är möjligt att hitta en metod som ger rätt urval. Om en metod ändå ska väljas framstår metoden att dela upp kapitalunderlaget utifrån vem som bär placeringsrisken som den mest ekonomiskt korrekta i syfte att skapa en neutral beskattning för kapitalförsäkring. Nackdelarna med metoden är att den ökar bolagens administ- rativa börda och att den torde vara omöjlig att tillämpa för en enskild försäkringstagare som själv är skattskyldig för avkastningsskatt. Det finns alltså inte någon naturlig och enkel uppdelningsmodell som kan ligga till grund för olika beskattning av olika kapitalförsäkringar. Med hänsyn till svårigheterna med att hitta en modell för uppdelning som fungerar och till att den beskattningsnivå som regeringen föreslår är lägre än den som föreslogs i promemorian föreslår regeringen att beskattningen ska vara densamma för alla former av kapitalförsäkring. påpekar innebär förslaget att försäkringsbolagen ska tillämpa två olika system för beräkning av skatten. Redan enligt nuvarande bestämmelser är 131 och rådets direktiv /138/EG av om upptagande och utövande av försäkrings- och återförsäkringsverksamhet, EUT L 335, 17.12.2009, s. 1 (Celex 32009L0138). det så att försäkringsbolagen måste skilja mellan olika skatteunderlag för pensionsförsäkring och kapitalförsäkring. Ingen remissinstans har fram- fört att förslaget inte är möjligt att tillämpa. Regeringen anser därför inte att någon ändring bör göras av promemorians förslag. Bestämmelser om skatteunderlag tas in i 3 d § lagen om avkastningsskatt på pensionsmedel. Förslaget att ändra skattesatsen för kapital- försäkring och avtal om tjänstepension som är jämförbart med kapitalförsäkring föranleder en ändring i 9 § samma lag. Se avsnitt 3.10. Förslaget föranleder också ändringar i punkt 2 i övergångsbestämmelserna till lagen (2008:136) om ändring i lagen (1990:661) om avkastnings- skatt på pensionsmedel. Regeringens bedömning: Frågan om det bör vidtas några åtgärder för att personer med insynsställning inte ska kunna undgå anmälningsskyldigheten för insynspersoner bör hanteras i särskild ordning och ligger utanför denna lagstiftning. Promemorians bedömning: Frågan behand- lades inte i promemorian. Remissinstanserna: anför bland annat följande. Genom att lägga sitt ägande i en kapitalförsäkring kan personer med insynsställning undgå den anmälningsskyldighet som normalt gäller för insynspersoner. Kapital- försäkringarna gör det även möjligt för en aktie- ägare att bygga upp ett större innehav utan att behöva offentliggöra detta genom flaggningar. Flaggningsskyldigheten fullgörs i stället av det försäkringsbolag som tillhandahåller försäk- ringen och dessa flaggningar saknar ofta infor- mationsvärde för marknaden. Kapitalförsäkring- arna bidrar således till att försämra genom- lysningen av marknaden. Det är angeläget att motsvarande nackdelar inte kommer att gälla för investeringssparkontot och att genomlys- ningsproblemet för kapitalförsäkringar hanteras. Aktiespararna anför att det är oacceptabelt att personer med insynsställning inte behöver anmäla aktieinnehav som finns i en kapitalför- säkring till . föreslår därför att lagstiftaren tar tillfället i akt och även utvidgar lagen om anmälningsskyldig- het för vissa innehav av finansiella instrument till att gälla innehav i kapitalförsäkring. hade gärna sett att problematiken avseende insynshandel i kapitalförsäkringar hade kommenterats. Skälen för regeringens bedömning: Såsom några remissinstanser har påpekat finns det en risk för att personer med insynsställning i ett företag undgår anmälningsskyldighet genom att lägga sitt ägande i en kapitalförsäkring. Bland annat mot denna bakgrund har regeringen (dnr Fi2011/1295) gett Finansin- spektionen i uppdrag bland annat att redogöra för och bedöma behovet av förändringar av lagstiftning om anmälningsskyldighet rörande innehav av finansiella instrument, dels vid vissa förändringar av aktieinnehav (flaggning), dels för personer med insynsställning. Det som ska klarläggas är om det finns behov av en bättre genomlysning av marknaden genom en utvidgad anmälningsskyldighet som också omfattar inne- hav av aktier och aktierelaterade finansiella instrument via en kapitalförsäkring. Uppdraget ska redovisas i en promemoria som kan bli föremål för remittering. Det saknas skäl att föregripa den utredning och analys som fått i uppdrag att genomföra. Regeringen anser sålunda att det i fråga om lagstiftningen om anmälningsskyldig- het inte bör vidtas några åtgärder i detta lagstift- ningsärende. har framfört att det är angeläget att motsvarande nackdelar rörande anmälningsskyldighet för insynspersoner som lagt sitt ägande i en kapitalförsäkring inte kommer att gälla för investeringssparkontot. Regeringen kan dock konstatera att när det gäller investeringssparkontot kommer det att vara den enskilde och inte ett försäkringsbolag som äger tillgångarna på kontot. Regeringen bedömer därför att de nackdelar som Finansin- spektionen påtalat angående kapitalförsäkringar inte kommer att vara aktuella för investerings- sparkontot. Deklarationssystemet för fysiska personer och dödsbon i korthet Fysiska personer och dödsbon ska enligt 2 kap. 1 § lagen (2001:1227) om självdeklarationer och kontrolluppgifter, förkortad LSK, lämna en allmän självdeklaration. Deklarationsskyldighe- ten för fysiska personer är enligt 2 kap. 2 § LSK i huvudsak kopplad till storleken av inkomsten under beskattningsåret. En fysisk person ska lämna en allmän självdeklaration bland annat när intäkterna i inkomstslaget tjänst och i inkomst- slaget näringsverksamhet under beskattningsåret har uppgått till sammanlagt av prisbasbeloppet samt när intäkterna i inkomstslaget kapital, bortsett från ränta och utdelning för vilka kontrolluppgift ska lämnas, har uppgått till sammanlagt under beskattningsåret. får information om de skattskyl- digas inkomstförhållanden genom bland annat kontrolluppgifter från arbetsgivare, banker m.fl. Vissa av kontrolluppgifterna och andra uppgifter som får in är i sig inte tillräckliga för att bestämma storleken av en skattepliktig inkomst. Exempelvis är en uppgift om att en viss aktie är såld för ett visst pris inte tillräcklig för att få fram skattepliktig kapitalvinst eller avdragsgill kapitalförlust. En sådan kontrollupp- gift ger emellertid en upplysning om att ytterli- gare uppgifter behövs från den skattskyldige. Enligt 14 kap. 1 § LSK ska de flesta kontroll- uppgifter för ett kalenderår lämnas till Skatte- verket närmast följande kalenderår. Av 4 kap. 2 § LSK och 3 kap. 2 § förordningen (2001:1244) om självdeklarationer och kontroll- uppgifter följer att före under taxeringsåret ska sända en blankett för allmän självdeklaration med vissa förtryckta uppgifter till de fysiska personer och dödsbon som kan antas vara skyldiga att lämna en sådan deklaration. Verket bifogar en specifikation över inkomna kontrolluppgifter och vissa andra uppgifter som redan har tillgång till samt en preliminär skatteuträkning. lämnar , beroende på vilka uppgifter verket har tillgång till i fråga om t.ex. avyttringar av fastighet eller aktier, upplysningar om vilka uppgifter den skattskyldige själv behöver redovisa i deklarationen och på vilken bilaga uppgifterna ska lämnas. bifogar också de broschyrer och blanketter som bedöms vara relevanta för respektive deklarationsskyldig. Till grund för förtryckningen på själva dekla- rationsblanketten ligger innehållet i inkomna kontrolluppgifter och vissa andra av redan kända uppgifter. Den preliminära skatteut- räkningen grundas i sin tur på de förtryckta uppgifterna. Om någon uppgift som har förtryckts på deklarationsblanketten är felaktig eller saknas, ska den skattskyldige göra den ändring eller det tillägg som behövs (3 kap. 3 § LSK). Den skatt- skyldige ska t.ex. lämna uppgift om inkomster som det inte har lämnats någon kontrolluppgift om och som därför inte har förtryckts i blan- ketten. Den deklarationsskyldige eller för honom eller henne behörig ställföreträdare ska egen- händigt skriva under självdeklarationen och under taxeringsåret lämna deklarationen till eller till ett mottagningsställe som har godkänts av verket (4 kap. 3, 5 och 6 §§ LSK). Deklarationen kan under vissa förutsättningar också lämnas på elektronisk väg, nämligen via internet, telefon eller SMS (jfr 4 kap. 4 § LSK samt föreskrifter om e-tjänsten Inkomstdeklaration [SKVFS 2009:8 och SKVFS 2009:9]). Kontrolluppgifter om fordringsrätter, delägarrätter och försäkringar I 8 kap. LSK finns det bestämmelser om kontrolluppgifter om ränta och annan avkast- ning på fordringsrätter. Kontrolluppgift ska lämnas om ränteinkomster samt om annan avkastning än kapitalvinst som hänför sig till fordringsrätter och som utgör intäkt i inkomst- slaget kapital (1 §). Kontrolluppgiften ska lämnas av den som har tillgodoräknat eller beta- lat ut avkastningen (2 §). I 9 kap. LSK regleras kontrolluppgiftsskyldig- heten avseende avkastning på delägarrätter. Den som har betalat ut eller tillgodoräknat utdelning, ränta eller annan avkastning än kapitalvinst på delägarrätter ska lämna kontrolluppgift om avkastningen (1 och 4 §§). När det gäller avyttring genom inlösen av andelar i en investeringsfond eller i ett utländskt fondföretag som driver verksamhet här i landet ska kontrolluppgift enligt huvudregeln lämnas om uppkommen kapitalvinst eller kapitalförlust (10 kap. 1 och 6 §§ LSK). Om sådana nyss- nämnda fondandelar är förvaltarregistrerade, ska förvaltaren lämna kontrolluppgift även om annan avyttring än inlösen. Detsamma gäller för värdepappersinstitut som medverkar vid annan avyttring än inlösen av icke förvaltarregistrerade andelar i utländska fondföretag. Kontrolluppgift ska också lämnas om avytt- ring av andra delägarrätter och fordringsrätter än andelar i investeringsfonder (10 kap. 7 § LSK). I kontrolluppgiften ska, till skillnad från vad som gäller för andelar i investeringsfonder, uppgift inte lämnas om uppkommen kapitalvinst eller kapitalförlust. I stället ska uppgift lämnas om den ersättning som har överenskommits efter avdrag för försäljningsprovision och liknande utgifter. Uppgift ska också lämnas om antalet delägarrätter eller fordringsrätter som har avyttrats samt om deras slag och sort (10 kap. 9 § LSK). Enligt 12 kap. 2 § LSK ska flertalet kontroll- uppgifter som avser inkomstslaget kapital också lämnas för fysiska personer som är begränsat skattskyldiga. Förmögenhetsskatten har avskaffats helt . Som en följd av avskaffandet av förmögenhetsskatten slopades flera kontrolluppgiftsskyldigheter om livförsäk- ringar (prop. 2008/09:44). En kontrolluppgiftsskyldighet som återstår för livförsäkringar är den som avser underlag för avkastningsskatt för utländska försäkringar och avtal om tjänstepension som är jämförbara med försäkring (11 kap. 8 a § LSK). Av 12 kap. 4 § LSK framgår att den som har förmedlat en utländsk försäkring som avses i 11 kap. 8 a § LSK ska lämna sådana uppgifter att försäkringsgivaren och försäkringstagaren kan identifieras. I 15 kap. LSK finns det bestämmelser om skyl- dighet att lämna uppgifter till den kontrollupp- giftsskyldige för att denne ska kunna lämna kontrolluppgift. Den som för egen eller annans räkning har företagit en rättshandling med någon som är skyldig att lämna kontrolluppgift ska skriftligen eller på liknande sätt till den kontrolluppgifts- skyldige lämna de uppgifter som behövs för att den kontrolluppgiftsskyldige ska kunna fullgöra sin uppgiftsskyldighet (4 §). ska lämnas föreskrivs närmare i förordningen (2001:1244) om självdeklarationer och kontroll- uppgifter. Uppgifterna ska enligt huvudregeln lämnas och året som uppgiften gäller (5 §). Om den som är skyldig att lämna en sådan uppgift inte har gjort det, ska den kontrolluppgiftsskyldige anmäla detta till (6 §). Fondbolag och förvaltningsbolag som ska föra eller låta föra ett register över andels- innehavare i en investeringsfond ska, då en förvaltare ska föras in i registret enligt 4 kap. 12 § lagen (2004:46) om investeringsfonder, lämna förvaltaren uppgifter om den genomsnittliga anskaffningsutgiften för de andelar i en inve- steringsfond som tillhör en andelsägare och som har registrerats på förvaltaren i stället för andels- ägaren. Vid byte av en förvaltare eller om förvaltaren inte längre ska vara införd i registret, ska den förvaltare som andelarna i investerings- fonden flyttas från lämna den nya förvaltaren, fondbolaget eller förvaltningsbolaget uppgifter om den genomsnittliga anskaffningsutgiften för de andelar som flyttas (7 §).