prop · GY0383 · 2011-03-16 00:00:00 — Artikel 6.1 överensstämmer till stora delar med artikel 4.1 som kommenterats ovan och anger att den som innehar ett kulturföremål som förts ut olagligt har rätt till skälig (fair and reasonable / équitable) ersättning av den återkrävande staten vid återlämnandet, förutsatt att han varken insåg eller rimligen borde ha insett att föremålet förts ut olagligt. Av artikelns ordalydelse framgår att endast den person som förvärvat föremålet efter utförseln är berättigad till ersättning. Hur bevisbördan ska placeras vid bedömningen av om innehavaren varit i god tro vid förvärvet framgår inte av artikelns ordalydelse. I artikel 6.2 anges att domstolen eller den myndighet som har att pröva frågan om återlämnande ska beakta omständigheterna i samband med förvärvet, när den bedömer huruvida innehavaren insåg eller rimligen borde ha insett att ett föremål förts ut olagligt. Artikeln innehåller ingen detaljerad förteckning över vilka kriterier som bör användas vid bedömningen av innehavarens goda tro på det sätt som förekommer i artikel 4.4. Med stöd av artikel 6.3 kan innehavaren och den stat som framställt krav på återlämnande som ett alternativ till att ersättning ska utgå till innehavaren med stöd av artikel 6.1 komma överens om att innehavaren får behålla äganderätten till det föremål som ska återlämnas. Alternativt anger artikeln att en överenskommelse kan bestå i att innehavaren, med eller utan ekonomisk kompensation, överför äganderätten på en tredje person (fysisk eller juridisk) som är bosatt i den återkrävande staten. Denne måste ha möjlighet att ställa nödvändiga garantier, bl.a. för att föremålet bevaras på lämpligt sätt. Enligt artikel 6.4 ska den stat som framställt en begäran om åter- lämnande svara för de kostnader som uppstår i samband med att kulturföremålet återförs. Såväl de administrativa som de faktiska kostnader återlämnandet föranleder, t.ex. kostnader för transport och för- säkringspremier, torde omfattas av betalningsskyldigheten. Bestäm- melsen reglerar emellertid inte fördelningen av de rättegångskostnader som kan hänföras till prövningen av statens begäran om att återfå ett kulturföremål. Artikel 6.5 föreskriver i likhet med artikel 4.5 att innehavaren av ett kulturföremål som förts ut olagligt inte får en bättre ställning än arv- låtaren eller annan person som utan betalning har överlåtit föremålet till honom. I artikel 7.1 anges två undantag från skyldigheten att återlämna ett föremål i enlighet med reglerna i kapitel III, nämligen a)om det för en begäran om återlämnande är olagligt att föra ut föremålet ur landet, eller b)om föremålet har förts ut ur landet då upphovs- mannen levde eller från dennes död. Artikel 7.2 innehåller i sin tur ett undantag från regeln i artikel 7.1 b. Oavsett om en upphovsman lever eller har avlidit och oberoende av vilken ålder ett föremål har, är det möjligt för en stam eller ursprungs- befolkning att för traditionellt eller rituellt bruk få tillbaka ett föremål när detta förts ut olagligt. Sålunda föreskrivs enligt artikeln att ett kultur- föremål som skapats för traditionellt eller rituellt bruk i ett stam- eller ursprungsbefolkningssamhälle ska återlämnas till samhället i fråga, även om det förts ut olagligt under upphovsmannens livstid eller från dennes död. Enligt artikel 8.1 kan en talan om återlämnande av ett kulturföremål framställas inför en domstol eller annan behörig myndighet i den konventionsstat där föremålet finns. Alternativt kan talan framställas inför en domstol eller annan myndighet som i övrigt är behörig enligt konventionsstaternas gällande regler. Bestämmelsen kompletterar sålunda konventionsstaternas egna behörighetsregler och låter i första hand placeringen på kulturföremålet som stulits eller förts ut olagligt avgöra domstolens behörighet. Med stöd av konventionsstaternas nationella lagstiftning eller de internationella överenskommelser som staterna är bundna av kan emellertid även domstolar eller myndigheter i andra stater vara behöriga. Artikel 8.2 föreskriver att parterna kan komma överens om att hänskjuta tvister antingen till domstol eller någon annan behörig myndighet, eller till skiljeförfarande. Enligt artikel 8.3 kan interimistiska åtgärder, inklusive säkerhets- åtgärder, beslutas av domstolen eller myndigheten i den stat där föremålet finns, även om begäran om återlämnande har framställts vid en domstol eller myndighet i en annan konventionsstat. I artikel 9.1 understryks att konventionen endast ställer upp minimi- regler. Ingen bestämmelse i konventionen ska hindra en konventionsstat från att tillämpa nationella regler som är mer gynnsamma för att i Prop. 2010/11:83 enlighet med vad konventionens ingress ger uttryck för effektivt försöka bekämpa den illegala handeln med kulturföremål till skydd för det gemensamma kulturarvet. I bl.a. följande situationer bör det vara möjligt för en stat att tillämpa regler som utifrån konventionens syften är mer förmånliga än de som konventionen ställer upp (Lyndel V. Prott, Commentary on the Unidroit Convention, 1997, s. 76): när den nationella lagstiftningen i en stat medger att bestämmelserna i kapitel II om återlämnande av stulna kulturföremål även omfattar återlämnande av kulturföremål som varit föremål för andra närliggande brott, såsom förskingring och bedrägeri, när det är möjligt för staten att tillämpa konventionens bestämmelser även i fråga om stölder eller olaglig utförsel som skett före konventionens ikraftträdande, när tidsfristerna för framställande av en begäran är längre i den nationella lagstiftningen, när en konventionsstats lagstiftning inte kräver att ersättning betalas till en person som i god tro blivit ägare till ett stulet föremål och förlorar äganderätten, när bestämmelserna i nationell lagstiftning möjliggör att även andra än de i artikel 5.3 avsedda kulturella intressena beaktas eller att artikel 5 tillämpas trots att en sådan begränsning som anges i artikel 7 är aktuell, och när en stat väljer att inte låta en innehavare utnyttja de val- möjligheter som anges i artikel 6.3. Artikel 9.2 kompletterar artikel 9.1. Bestämmelsen anger att artikel 9.1 inte förpliktar konventionsstaterna att erkänna eller verkställa ett beslut av en domstol eller någon annan myndighet i en annan konventionsstat, om reglerna utifrån konventionens syften är mer förmånliga än de som konventionen ställer upp. Av artikel 10 framgår att konventionen inte har någon retroaktiv verkan. Artikel 10.1 reglerar konventionens begränsningar i tiden när det gäller stulna kulturföremål. Konventionen ska ha trätt i kraft för den stat i vilken återlämnande begärs. Vidare ska kulturföremålet ha a) stulits i en konventionsstat efter det att konventionen har trätt i kraft för den staten, eller b) påträffats i en konventionsstat efter det att konventionen har trätt i kraft för den staten. Enligt artikel 10.2 är konventionens bestämmelser om återlämnande av kulturföremål som förts ut olagligt endast tillämpliga när utförseln skett efter konventionens ikraftträdande för såväl den stat som framställt begäran som för den stat i vilken begäran har framställts. I artikel 10.3 föreskrivs i överensstämmelse med en av de ståndpunkter som anges i konventionens ingress att konventionens bestämmelser inte ska tolkas så att de legitimerar någon form av olagliga handlingar som ägt rum innan konventionen trädde i kraft eller som på grund av de tidsmässiga begränsningarna i artikel 10.1 och 10.2 inte omfattas av åtagandena i konventionen. Det anges vidare att konventionsbestämmelserna inte begränsar rätten att utom ramen för konventionen framställa en begäran om återlämnande av ett kultur- föremål som stulits eller förts ut olagligt innan konventionen trädde i kraft. Artikel 11 innehåller procedurregler som reglerar hur en stat blir bunden av konventionen. De stater som inte har undertecknat konventionen kan endast uppnå bundenhet till denna genom anslutning. Staters olika anslutnings- instrument ska deponeras hos den italienska regeringen, vilken utsetts till depositarie. Artikel 12 reglerar konventionens ikraftträdande. Konventionen träder internationellt i kraft sedan fem stater deponerat sina instrument för att uppnå bundenhet och förflutit sedan det femte instrumentet deponerats. Konventionen trädde i kraft . För de stater som tillträder konventionen efter detta datum träder konventionen i kraft efter den dag då anslutningsinstrumentet deponerats. Artikel 13.1 reglerar eventuella konflikter mellan denna konvention och andra internationella dokument med samma eller liknande innehåll som redan är rättsligt bindande för en konventionsstat. Huvudregeln är att de internationella dokument som stater redan ingått har företräde framför denna konvention, såvida inte staten anmäler annat till depositarien. En sådan anmälan kan göras när som helst och träder i kraft ungefär efter deponeringen, se artikel 15.3. Regleringen tar särskilt sikte Unescokonvention om åtgärder för att förbjuda och förhindra olovlig införsel, utförsel och överlåtelse av äganderätten till kulturegendom och Haag- konvention om skydd för kulturegendom i händelse av väpnad konflikt. Nyssnämnda Unesco- och Haagkonventioner påverkas alltså inte av konventionen. Artikel 13.2 anger att det alltid är möjligt för de enskilda staterna att ingå bilaterala eller multilaterala avtal i syfte att förbättra tillämpningen av konventionen i staternas inbördes relationer. En kopia av ett sådant avtal ska tillställas depositarien. Artikel 13.3 innehåller en s.k. disconnection . Konventions- staterna kan anmäla att de i stället för konventionen avser tillämpa interna regler som de är bundna av i egenskap av medlemmar i någon organisation för ekonomisk integration eller i regionala organ, om de interna reglernas tillämpningsområde sammanfaller med konventionens. Artikel 14 innehåller regler i fråga om hur federationer ska gå till väga i situationer när de olika territoriella enheterna har en egen lagstiftning som behandlar samma frågor som konventionen. Artikel 15 reglerar förklaringsförfarandet. Förklaringarna ska vara skriftliga och bekräftas i samband med tillträdet till konventionen. Om en sådan förklaring deponeras först efter att konventionen trätt i kraft, ska den börja gälla efter den dag då förklaringen deponerades. En förklaring kan när som helst återkallas. Artikel 16 anger att en konventionsstat ska meddela depositarien att en Prop. 2010/11:83 annan stats begäran om återlämnande kan framställas till staten genom ett eller flera av följande förfaranden: framställan direkt vid en domstol eller annan behörig myndighet, framställan till en myndighet som vidare- befordrar den till domstol eller annan behörig myndighet eller på diplomatisk väg. Det står staterna fritt att ändra sina förklaringar enligt artikel 16 med nya förklaringar om behörigt organ. En förklaring enligt artikel 16 påverkar inte det förfarande som staten har att iaktta på grund av eventuella bi- eller multilaterala avtal mellan staterna om ömsesidig rättslig hjälp i civil- och handelsrättsliga frågor. Enligt artikel 17 ska varje konventionsstat från deponeringen av sitt anslutningsinstrument tillställa depositarien uppgift om statens nationella regler om utförsel av kulturföremål. I artikel 18 framhålls att inga reservationer får göras utöver de som uttryckligen tillåts i konventionen. Med beaktande av att en stat saknar möjlighet att reservera sig mot någon konventionsbestämmelse torde bestämmelsen inte ha någon självständig innebörd. Artikel 19 reglerar hur en stat ska gå till väga för att säga upp konventionen. En uppsägning har ingen retroaktiv effekt. Enligt artikel 20 är det möjligt att sammankalla en specialkommitté för att se över den praktiska tillämpningen av konventionen. Tänkbara uppdrag för en sådan specialkommitté kan vara att följa upp och sammanställa den praxis som domstolar och andra myndigheter utvecklat samt att utarbeta olika förslag och rekommendationer. Artikel 21 fastställer att Republiken är depositarie för konventionen, vilket är en naturlig följd av att den diplomatiska konferensen hölls i . I artikeln anges också vilka åligganden depositarien har. De kategorier som räknas upp i bilagan överensstämmer med de kategorier som anges i artikel 1 Unescokonvention om åtgärder för att förbjuda och förhindra olovlig införsel, utförsel och över- låtelse av äganderätten till kulturegendom. 6 Ett svenskt tillträde till konventionen Regeringens förslag: godkänner Unidroit- konvention om kulturföremål som stulits eller förts ut olagligt. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrat sig angående detta förslag är alla utom en positiva till ett svenskt tillträde till konventionen. anser att ett tillträde till konventionen är ett viktigt steg för att komma till rätta med handeln med kulturföremål som stulits eller förts ut olagligt. anser att en anslutning till konventionen bör öka möjligheterna att komma tillrätta med handeln med olagligt åtkomna kulturföremål samt att särskilt möjligheten för en konventions- stat att väcka talan direkt vid allmän domstol innebär ett framsteg i arbetet mot olaglig utförsel av kulturföremål. menar att ett tillträde till konventionen ger utökade möjligheter att återföra kulturföremål som stulits eller förts ut olagligt och kan verka hämmande på den olagliga handeln med dessa föremål. med anser att det är bra och angeläget att ansluter sig till konventionen, eftersom det är en viktig solidaritetsyttring gentemot de stater som genom brott gått miste om viktiga delar av sitt kulturarv. påpekar att i takt med att den illegala handeln med kulturföremål tenderar att bli grövre är det av största vikt att det internationella samarbetet ökar samt att förhoppningen är att konventionen kan underlätta ett återlämnande av kulturföremål som stulits eller förts ut olagligt. anser att det är mycket angeläget att komma till rätta med de olagliga förfaranden med kulturföremål som förekommer och att en anslutning till konventionen kan utgöra ett verksamt steg i den riktningen. Svenska kommittén inom () och Afrikansk-svenska museinätverket (Samp) uttalar sig positivt om ett svenskt tillträde till konventionen och anser att lagändringar är viktiga åtgärder för att motverka den illegala handeln med kulturföremål och främja människors rätt till kulturarvet. avstyrker ett svenskt tillträde till konventionen och anför bl.a. att den nästan obegränsade möjligheten för stater utanför EES att begära föremål återförda öppnar för en risk för missbruk. Promemorians förslag är detsamma som utredningens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrat sig angående detta förslag är positiva till ett svenskt tillträde till konventionen. () anser att konventionen är ett viktigt led för att motverka gränsöverskridande kulturarvsbrottslighet. välkomnar regeringens arbete för ett svenskt tillträde till konventionen och anser att ett sådant tillträde är ett angeläget bidrag till arbetet med att begränsa den illegala internationella handeln med kulturföremål. anser att ett tillträde till konventionen är angeläget, både i syfte att begränsa införsel till och för att stärka möjligheterna för att få tillbaka föremål som förts ut till ett land utanför EES. Myndigheten anser vidare att det är principiellt viktigt att rätt till återlämnande därmed omfattar fler länder. Statens museer för världskultur stöder en svensk anslutning till konventionen och anser att ett tillträde är angeläget. Skälen för regeringens förslag: Den olagliga handeln med kulturföremål har blivit mer omfattande och ett ökat internationellt samarbete är nödvändigt, om den illegala hanteringen av kulturföremål ska kunna hejdas. Ett viktigt steg i detta samarbete är för del att ansluta sig till konventionen. Konventionens regler gäller inte retroaktivt utan endast framåtsyftande, från tidpunkten då konventionen efter ett svenskt tillträde träder i kraft för del. Andra stater kan därför inte med stöd av konventionen väcka talan om återlämnande av kulturföremål som förts ut i Prop. 2010/11:83 strid med deras utförselregler. Ett svenskt tillträde till konventionen har heller inte någon effekt när det gäller möjligheter att återfå kulturföremål som innan tillträdet har stulits och förts ur landet eller som förts ut ur landet i strid med svenska utförselregler. Regeringens förslag: godkänner en förklaring enligt artikel 13.3 i konventionen om att direktiv /7/EEG om återlämnande av kulturföremål som olagligen förts bort från en medlemsstats territorium även fortsättningsvis ska tillämpas i förhållande till andra EES-stater i de fall direktivets och konventionens tillämpnings- områden sammanfaller. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna Promemorians förslag överrensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna Skälen för regeringens förslag: Konventionen ger möjlighet för de konventionsstater som är medlemmar i organisationer för ekonomisk integration eller regionala enheter att anmäla att de i sina inbördes relationer avser att tillämpa de interna reglerna för dessa organisationer eller organ och att de inte mellan sig avser att tillämpa bestämmelserna i konventionen, när dess tillämpningsområde sammanfaller med tillämp- ningsområdet för de interna reglerna. Detta framgår av artikel 13.3. Denna bestämmelse i konventionen har tillkommit mot bakgrund bl.a. av att , i egenskap av ordförandeland i EU, framhöll att medlemsstaterna i EU sinsemellan redan är bundna av direktivet.2 Detta innebär att för en EES-stat som också är konventionsstat gäller de direktivsstyrda reglerna i stället för konventionens regler, när konven- tionens och direktivets tillämpningsområden sammanfaller. Vid sitt tillträde till konventionen måste emellertid EES-staten anmäla detta (artikel 15). bör, med hänsyn till medlemskapet i EU, göra en sådan anmälan. När direktivets och konventionens tillämpningsområden sammanfaller ska alltså 6 kap. tillämpas när fråga är om olaglig utförsel av ett kulturföremål från en EES-stat. Den situationen kan emellertid uppkomma att ett föremål, som utgör ett kulturföremål enligt konventionen och definitionen i 7 kap. 2 §, har förts ut olagligt ur en konventionsstat som är en EES-stat. Om föremålet i ett sådant fall inte omfattas av definitionen i 6 kap. 2 § första stycket, är som Lagrådet påtalat bestämmelserna om återlämnande i 6 kap. inte tillämpliga. 2 Diplomatic conference for the adoption of the draft Unidroit convention on the inter- national return of stolen or illegally exported cultural objects Acts and proceedings, s. 319. Tillämpningsområdena för direktivet och konventionen sammanfaller Prop. 2010/11:83 alltså inte. Det innebär att konventionens bestämmelser ska tillämpas och att prövning av frågan om återlämnande ska ske enligt bestämmelserna i 7 kap. Direktivet saknar motsvarighet till konventionens bestämmelser om stulna kulturföremål, varför konventionen i detta avseende är vidare än direktivet. Konventionens bestämmelser om återlämnande av stulna kulturföremål blir således tillämpliga även gentemot EES-stater som är konventionsstater. 6.3Konventionens införlivande i svensk rätt Regeringens förslag: Konventionen ska införlivas i svensk rätt genom nya bestämmelser i lagen om kulturminnen m.m. Nödvändiga bestämmelser avseende återlämnande av kulturföremål som förts ut olagligt införs i ett nytt 7 kap. och i en ny bilaga till kulturminnes- lagen. Bestämmelser som behövs avseende återlämnande av stulna kulturföremål tas in i ett nytt 8 kap. i kulturminneslagen. Utredningens förslag: Bestämmelser som behövs vid ett svenskt tillträde till konventionen tas in i 6 kap. kulturminneslagen samt i lagens bilaga när det gäller bestämmelser om återlämnande av kulturföremål som förts ut olagligt. Bestämmelserna som behövs i fråga om stulna kulturföremål tas in i godtrosförvärvslagen. Remissinstanserna: uttalar att det förhållandet att två skilda system ska gälla vid sidan om varandra det ena grundat på direktivet, det andra på konventionen ställer särskilda krav på tydlighet i lagstiftningen. Tingsrätten förordar att regler där det finns olikheter ska hållas isär, så att skillnaderna mellan de olika systemen framgår på ett mer tydligt sätt. Vidare uttrycker tingsrätten tveksamhet till en gemensam bilaga till kulturminneslagen. Ingen remissinstans har någon invändning mot förslaget att bestäm- melserna som krävs avseende stulna kulturföremål tas in i godtros- förvärvslagen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Kammarrätten i anser att lösningen med ett kapitel för direktivsstyrda respektive ett kapitel för konventions- styrda regler med varsin bilaga är en överskådlig och bra lösning som gör lagtexten lättare att tillämpa. instämmer i förslaget att de bestämmelser som det finns ett behov av vid ett svenskt tillträde till konventionen tas in i två nya kapitel i kulturminneslagen. Skälen för regeringens förslag: Direktivet har införlivats i svensk lagstiftning genom nya bestämmelser i kulturminneslagen. Konven- tionens bestämmelser bör införlivas på motsvarande sätt. Vid ett svenskt tillträde till konventionen kommer det att finnas två parallella system för återlämnande av kulturföremål som förts ut olagligt ur ett annat land. Det ena systemet bygger på direktivet och gäller när ett föremål som omfattas av definitionen i 6 kap. 2 § första stycket kulturminneslagen förts ut olagligt ur en EES-stat. 6 kap. kulturminneslagen. Det andra, nya systemet, bygger på Prop. 2010/11:83 konventionen och gäller dels när kulturföremålet förts ut olagligt ur en konventionsstat som inte är en EES-stat, dels när kulturföremålet förts ut olagligt ur en konventionsstat som är en EES-stat och föremålet inte omfattas av definitionen i 6 kap. 2 § första stycket. Det är angeläget att de två parallella systemen klart framgår av lagtexten. För att göra lagtexten överskådlig och lätt att tillämpa, föreslås därför att de bestämmelser som grundar sig på konventionen införs i ett nytt 7 kap. i kulturminneslagen. Detta kapitel förses med en egen bilaga till kulturminneslagen. Den nya bilagan benämns bilaga 2. Den befintliga bilagan benämns i stället bilaga 1. Genom att skapa två olika kapitel för återlämnande av kulturföremål som förts ut olagligt underlättas tillämpningen av författnings- bestämmelserna. Vilket kapitel som ska tillämpas avgörs utifrån om det är direktivs- eller konventionsbestämmelserna som ska tillämpas. Om en konventionsstat som inte är en EES-stat ansöker om återlämnande är 6 kap. inte tillämpligt, eftersom direktivet endast tillämpas för EES- stater. I stället ska 7 kap. tillämpas. Om konventionsstaten som ansöker om återlämnande är en EES-stat ska i första hand 6 kap. tillämpas. Om 6 kap. inte kan tillämpas på grund av att kulturföremålet inte omfattas av definitionen i 6 kap. 2 § första stycket, ska 7 kap. tillämpas. Utredningen föreslog att bestämmelser om återlämnande av stulna kulturföremål skulle tas in i godtrosförvärvslagen. Nämnda lag utgör emellertid en generell lagstiftning utan specialbestämmelser för vissa egendomsslag (jfr 2 § andra stycket). Den lämpar sig därför mindre väl för den bestämmelse om längre tidsfrister för stulna kulturföremål som krävs med anledning av tillträdet till konventionen. Denna bestämmelse bör i stället tas in i ett särskilt 8 kap. i kulturminneslagen. 7Återlämnande av kulturföremål som förts ut olagligt 7.1Definition av begreppet kulturföremål Regeringens förslag: De kulturföremål som omfattas av 7 kap. kulturminneslagen definieras som sådana föremål som är av betydelse för arkeologin, förhistorien, historien, litteraturen, konsten eller vetenskapen och som tillhör någon av de kategorier som anges i bilaga 2 till lagen.