prop · GY0349 · 2011-01-17 00:00:00 — konstaterar i sitt slutbetänkande Möjlighet att leva som andra (SOU 2008:77) att det sammanhållna vårdansvaret inte omfattar insatser på grund av funktionsnedsättning. Då barn som placerats i annan kommun behöver LSS-insatser uppstår ofta diskussioner om vilken kommun som ska ansvara för dessa. Oklarheter om detta kan leda till rättsosäkerhet och en situation där man riskerar att inte ha barnet i fokus. Kommittén föreslår att en kommun ska ha ett sammanhållet ansvar för alla som placeras i en annan kommun med stöd av socialtjänstlagen. tillägg bör därför enligt kommittén göras om att den placerande kommu- nen enligt socialtjänstlagen även har ett sammanhållet ansvar för insatser En hänvisning bör enligt kommittén också införas i LSS för att markera detta. Sammanhållet ansvar för bistånd enligt socialtjänstlagen och insatser Regeringen anser att det sammanhållna ansvaret för socialtjänstinsatser som finns i socialtjänstlagen även ska omfatta dem som vistas i LSS-boende i en annan kommun och föreslår en sådan regel. motiven till detta är att undvika rättsosäkerhet och att ytterligare markera betydelsen av det sammanhållna ansvaret. kommuns uppfattning att det både ökar berördas möjligheter att få rätt insatser, oavsett utifrån vilken lag insatserna ska prövas, och att den en- skilde personen synliggörs i stället för de diskussioner som förs om vem som ska ha ansvaret. Förslaget är ett undantag från reglerna i socialtjänstlagen om vistelse- kommunens ansvar och bör enligt regeringens bedömning regleras i den Regeringen anser även att motsvarande sammanhållna ansvar ska gälla för insatser enligt LSS när en kommun verkställt ett beslut om boende enligt socialtjänstlagen i en annan kommun och föreslår därför även en Det innebär att om en person som t.ex. vistas i ett familje- hem enligt socialtjänstlagen även har behov av LSS-insatser, ska den kommun som har beslutat om placeringen i familjehemmet även ha an- svaret för LSS-insatserna. Förslaget bör enligt regeringens bedömning regleras i LSS. På samma sätt som , när det gäller det sammanhållna ansvaret i socialtjänstlagen, så förutsätts behovet av hjälp från vistelsekommunen regleras genom frivilliga överenskommelser kommunerna emellan. munerna har i dessa fall initiativet att besluta om boende i den andra kommunen och har därför möjlighet att förvissa sig om att insatserna kan genomföras i den andra kommunen innan beslut fattas. för den andra kommunen att bistå med utredning och verkställighet bör därför inte föreslås i dessa fall. När det gäller avgifterna så bör den kom- mun som har ansvaret för att verkställa besluten, dvs. eller den kommun som svarar för ett boende enligt LSS i en annan kom- mun, ansvara för avgifterna. Förvaltningsrätten i anser att det bör övervägas om den reglering som här föreslås om ett sammanhållet ansvar även ska omfatta placering med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, förkortad LVU. Regeringens avsikt är att även sådana placeringar ska omfattas av det sammanhållna vårdansvaret. Enligt 10 § andra stycket LVU gäller bestämmelserna i socialtjänstlagen för vårdens innehåll och utformning. Enligt 6 kap. 1 § socialtjänstlagen ska den som behöver vårdas eller bo i ett annat hem än det egna tas emot i familjehem eller i ett HVB. Även de särskilda ungdomshem som avses i 12 § LVU är en form av HVB (se t.ex. 6 kap. 3 § socialtjänstlagen och 3 kap. 10 § socialtjänstförordningen [2001:937]). Placering i familjehem eller HVB kan alltså beslutas antingen enligt socialtjänstlagen eller enligt LVU. Regeringen anser därför inte att det behövs någon särskild reglering för att LVU-placeringar ska omfattas i detta fall. Grundprincipen i förslagen är att det är den kommun som verkställer ett beslut om en placering eller ett boende i en annan kommun enligt social- tjänstlagen eller LSS som ska ha fortsatt samordnat ansvar för insatser enligt de båda lagarna både insatser som sammanfaller med beslutet om boendet eller placeringen och insatser som uppkommer i den andra kommunen. En persons aktiva önskan att tillhöra en annan kommun än hemkom- munen avgör som regel när ansvaret för hemkommunen upphör. En kom- muns ansvar upphör även som regel när ett ärende flyttas över enligt socialtjänstlagen till en annan kommun. (A) har av X kommun, på grund av särskilda skäl, erbjudits och beviljats en bostad med särskild service (9 § 9 LSS) i Y kommun. Beslutet ska omprövas en gång och avsikten enligt beslutet är att A ska kunna få en bostad med särskild service i hemkom- munen. A bosätter sig i Y kommun och behov uppstår först av daglig verksamhet och sedan av ledsagning. Det är X kommun som prövar ansökningarna. har kommunen ordnat en bostad med särskild service i hemkommunen så att A kan återvända till kommun X. Kommu- nen informerar A innan att han kommer erbjudas boende i hem- kommunen. A vill emellertid bo kvar i Y kommun i det boende som han nu innehar. A ska därför ansöka om förhandsbesked till i första hand bostad med särskild service men också daglig verksamhet och ledsagning i Y kommun vilket han också gör. Y kommun prövar förhandsbeskedet men erbjuder ett annat boende i stället ett boende som A inte är nöjd med. A kan då välja att avvakta och överklaga beslutet om förhands- besked (X kommun behåller ansvaret eftersom förhandsbeskedet inte verkställts), acceptera erbjudandet från Y kommun (Y kommun övertar ansvaret) eller acceptera erbjudandet från X kommun (X behåller ansva- ret). (B) har på grund av särskilda skäl erbjudits och beviljats en bo- stad med särskild service av X kommun i Y kommun. B har också en sysselsättningsinsats enligt socialtjänstlagen. B bor i Y kommun . B:s närmaste anhöriga flyttar till Z kommun. B vill bo nära sina anhöriga. B ansöker om förhandsbesked till de insatser han behöver en- ligt LSS i Z kommun och beviljas dessa. B bosätter sig i Z kommun och den kommunen övertar ansvaret för B:s insatser enligt LSS. Z kommun Prop. 2010/11:49 ska även pröva sysselsättningsinsats enligt socialtjänstlagen. (E) har en omfattande psykisk funktionsnedsättning och är place- rad i ett hem för vård eller boende (HVB) enligt socialtjänstlagen av X kommun i Y kommun. E tillhör målgruppen i LSS och ansöker om led- sagning och kontaktperson enligt LSS. X kommun ska pröva ansök- ningarna eftersom de har ansvar för HVB-insatsen enligt socialtjänst- lagen. E kan inte ansöka om vara sig insatser eller förhandsbesked till dessa i Y kommun eftersom det inte handlar om boende eller alternativ till boende. vill inte E längre vistas i HVB utan får rådet att ansöka om en bostad med särskild service enligt LSS. E vill tillhöra Y kommun där han nu vistats . E ansöker då om förhands- besked till bostad med särskild service, kontaktperson och ledsagning i Y kommun. Ansökan beviljas och verkställs. X kommuns ansvar upphör. Om E väljer att bo kvar i HVB kan Y kommun överta insatser enligt socialtjänstlagen och LSS om X kommun begär att ärendet ska flyttas över till Y kommun och Y kommun går med på detta eller Socialstyrel- sen efter ansökan från X kommun beslutat om överflyttning till Y kom- mun. 11.1 Ansvaret för mottagandet av ensamkommande barn övertog kommunerna ansvaret för omhändertagandet av och boendet för ensamkommande barn (lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl.). har det övergripande ansvaret för mottagandet av ensamkommande barn och ska teckna överenskommelser med kommunerna om mottagande av barnen. asylsökande ensamkommande barn till ökat dramatiskt och det råder stor brist på mottagningsplatser. Antalet barn har ökat från 388 barn 2004 till 2 250 barn 2009. Utredarens bedömning är att nuvarande ansvarsfördelning mellan och kommunerna i huvudsak fungerar bra. remissinstanser motsätter sig denna bedömning och menar att ansvars- fördelningen i praktiken inte fungerar på ett tillfredställande sätt. kommun menar t.ex. att eftersom barnen inte kommer vidare från ankomstkommunerna på grund av brist på platser i kommuner med över- enskommelser om boendeplatser kan man inte säga att ansvarsfördel- ningen fungerar bra. Barn och ungdomar får permanent uppehållstillstånd de vistas i ankomstkommunerna vilket innebär ett åtagande utöver ett tillfälligt mottagande. ringen inte fungerar enligt intentionerna om kommunernas ansvar för de ensamkommande barnens boende. Barnen blir kvar i an- komstkommuner och får inte direkt tillgång till de insatser som behövs. Kommuner och Landsting menar att ansvarsfördelningen inte fungerar i praktiken. Det kan t.ex. uppstå problem mellan en anvisnings- kommun och annan kommun där man har placerat barnet, när barnet får uppehållstillstånd och bor i en annan kommun än anvisningskommunen. Regeringen konstaterar att den nuvarande platsbristen i kommunerna Prop. 2010/11:49 gör att barnen blir kvar längre i ankomstkommunerna än vad som är Antalet platser har inte motsvarat behovet och det är därför angeläget att antalet platser i kommunerna utökas för att möjliggöra att barnens behov av skydd och stöd tillgodoses på ett bra sätt. Migrations- verket har utökat antalet ansökningsenheter till nio för att avlasta de fyra stora ankomstkommunerna. I syfte att utöka antalet platser har regeringen föreslagit att länsstyrelserna ska få ett utvidgat uppdrag att under ledning förhandla lokalt och regionalt med kommuner, kommunalförbund och andra berörda aktörer om mottagande av ensamkommande barn (Budgetpropositionen , prop. 2010/11:1, UO 8, s. 34). Reformen om kommunernas ansvar för mottagande av ensamkom- mande barn har varit i kraft och regeringen anser därför att det finns skäl att följa upp reformens genomförande (a. st.). Utredaren gör även bedömningen att ett ärende som rör ensamkom- mande barn som beviljats uppehållstillstånd bör flyttas över till en annan kommun om barnet har sin starkaste anknytning till den andra kommu- nen och det med hänsyn till barnets önskemål, hjälpbehovets varaktighet och omständigheterna i övrigt framstår som lämpligt. De remissinstanser som yttrat sig delar utredarens bedömning. Barn- ombudsmannen påpekar att eftersom det ensamkommande barnets situa- tion snabbt kan förändras, exempelvis då en förälder eller ett syskon lokaliseras i en annan del av landet, så är det viktigt att detta vägs in i en samlad bedömning när man ska avgöra till vilken kommun barnet har den starkaste anknytningen. Regeringen vill understryka vikten av att ensamkommande barn be- handlas på samma sätt som andra barn som är i behov av stöd och hjälp. Överflyttning av ärenden ska därför göras utifrån samma principer som för ärenden som rör andra barn. En närmare analys kring begreppet star- kaste anknytning finns under avsnitt 5.2.1. 11.2Särskilt förordnad vårdnadshavare för ensamkommande barn Regeringens bedömning: Bestämmelsen om vilken kommun som ska ansöka om eller anmäla behov av särskilt förordnad vårdnadshavare för ensamkommande barn bör inte ändras. Utredarens förslag: Den kommun där barnet är bosatt ska ansvara för ansökan eller anmälan om behov av särskilt förordnad vårdnadshavare. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrat sig tillstyrker förslaget. avstyrker förslaget och anser att ansökan om särskild förordnad vårdnadshavare istället ska göras av socialnämnden i den kommun där barnet vistas eller, om barnet vårdas i ett annat hem än det egna den socialnämnd som lämnat medgivandet till eller som placerat barnet där. kommun anser att anvisningskommunen ska ansvara för att få till stånd ett förordnande om särskilt förordnad vårdnadshavare eftersom den kommunen har bäst kännedom om barnet. föreslår att bestämmelsen kompletteras med inom Prop. 2010/11:49 vilken socialnämnden är skyldig att väcka talan om eller anmäla behov av en särskilt förordnad vårdnadshavare från den dag barnet beviljades uppehållstillstånd. Skälen för regeringens bedömning: Utredaren menar att det på grund av olika tolkningar av lagstiftningen är oklart vilken kommun som ska vara ansvarig för att ansöka eller anmäla behov av särskilt förordnad vårdnadshavare när det gäller ensamkommande barn. Han anser att det är lämpligast att en sådan ansökan eller anmälan görs av den kommun som barnet har starkast anknytning till, dvs. i regel den kommun där barnet folkbokförs när han eller hon beviljas uppehållstillstånd, eftersom den kommunen har bäst förutsättningar att lämna förslag på lämplig person för uppdraget. En ansökan eller anmälan om behov av särskilt förordnad vårdnads- havare är för ett enskilt barn en engångsåtgärd som regleras i lagen (2005:429) om god man för ensamkommande barn. Bestämmelsen rör inte vilken kommun som ska ansvara för insatser enligt socialtjänstlagen. Enligt 10 § lagen om god man för ensamkommande barn är det social- nämnden i den kommun där barnet vistas som har att agera för att en särskilt förordnad vårdnadshavare utses. Enligt förarbetena (prop. 2004/05:136 s. 52) menas med att barnet vistas i en viss kommun att barnet uppehåller sig där. Det krävs inte att barnet är varaktigt bosatt i kommunen. Att barnet bor i ett familjehem eller ett anläggningsboende på orten bör för detta ändamål alltid anses tillräckligt. Bestämmelsen om ansvarig kommun torde således i de flesta fall överens- stämma med vad som föreslås av utredaren, varför det inte finns skäl att ändra på bestämmelsen. Särskild reglering för vissa grupper Regeringens bedömning: Det bör inte införas en bestämmelse som ger en kommun utökad befogenhet att i vissa fall bevilja stöd- och hjälpinsatser till barn eller till personer med missbruksproblem. Utredarens förslag: De kommuner som har beviljat stöd- och hjälp- insatser som avser ett barn eller en missbrukare ska vara behöriga att besluta om ytterligare insatser även om barnet eller missbrukaren inte längre vistas i kommunen. Remissinstanserna: Ett antal remissinstanser tillstyrker förslaget, men flera av dessa har påpekat risken för fortsatt otydlighet eftersom bestäm- melsen endast ger kommunen en behörighet och inte en skyldighet att besluta om ytterligare insatser. Detta kan leda till fortsatta tvister mellan Det efterfrågas också tydliggörande vad som ska gälla för barn och unga som befinner sig utomlands. Åre kommun menar att bestämmelsen kan komma att skapa fler oklarheter än den reder ut och innebära en risk för nya gräns- anför att den föreslagna ändringen Om barn eller missbrukare far så illa att tvångsåtgärder är tillämpliga är det vistelsekommunens ansvar att vidta akuta åtgärder. Det är inte säkert att den enskilde får snabbare hjälp om hon eller han vänder sig till sin ordinarie handläggare, eftersom det kan vara svårt att utreda en persons situation på avstånd. I stället för att få hjälp och stöd kan den enskilde riskera att hamna i en konflikt mellan två kommuner. Flera remissinstanser ifrågasätter eller är ytterst tveksamma till om bestämmel- sen behövs, däribland (), som i vart fall ifråga- sätter om bestämmelsen är nödvändig när det gäller barn. De situationer som avses torde omfattas av regelsystemet i övrigt. JO menar att ett barn får presumeras ha samma vistelsekommun som sina vårdnadshavare och att det är den kommunen som ska anses vara behörig att bistå den unge med stöd och hjälp oavsett om kommunen tidigare beviljat några stöd- och hjälpinsatser och oavsett om den unge avvikit till en annan kommun eller tillfälligt befinner sig utomlands. Vidare menar JO att det är oklart om den föreslagna regeln innebär att den tidigare beviljade insatsen måste ha haft direkt samband med den enskildes missbruk eller om där- med avses även andra stöd- och hjälpinsatser som har beviljats en person som är missbrukare. samt vill uppmärk- samma de barn med svenskt medborgarskap som av olika skäl sänds till sina ursprungsländer av sina vårdnadshavare (de så kallade dumpade barnen). anser att paragrafens lydelse innebär en försvagning i förhållande till gällande praxis som innebär att en kommun som har beviljat en insats har ett fortsatt ansvar för den enskilde så länge som insatsen pågår oavsett var den enskilde befinner sig. Skälen för regeringens bedömning: Enligt RÅ 1989 ref. 50 har en kommun som beviljat en insats fortsatt behörighet att besluta om insatser för den enskilde så länge samma hjälpbehov kvarstår, oavsett var den enskilde befinner sig. Vidare har Regeringsrätten i RÅ 2006 ref. 36 (som rörde svensk domsrätt) slagit fast att en kommun är behörig att fatta be- slut i fråga om ett barn som befinner sig utomlands så länge barnet har tillräckligt stark anknytning kvar till kommunen. I RÅ 1987 ref. 174 fastslogs också att en kommun behåller ansvaret enligt socialtjänstlagen för en enskild som vistas utomlands men har kvar sitt egentliga bo och hemvist i kommunen. Det kan även nämnas att socialnämnden enligt 11 kap. 4 § socialtjänst- lagen är skyldig att slutföra en utredning om barn enligt 11 kap. 2 § socialtjänstlagen och fatta beslut i ärendet även om barnet byter vistelse- kommun. Detsamma gäller om en utredning inletts enligt 11 kap. 1 § socialtjänstlagen och ärendet avser vård av missbrukare. Regeringen har också genom den föreslagna regleringen i 2 a kap. 3 § socialtjänstlagen klargjort att bosättningskommunen ansvarar för den enskilde även om denne tillfälligt vistas i en annan kommun. Detta gäller givetvis även barn och missbrukare. Mot bakgrund av vad som redovisats om gällande rätt och föreslagen ny reglering anser regeringen att risken för att skapa nya oklara ansvars- förhållanden är större än den nytta som en ny regel om behörighet skulle kunna medföra. Regeringen föreslår därför inte någon sådan ändring. Behörighet att avgöra frågan om ansvarig kommun Regeringens bedömning: bör inte ges behörighet att avgöra frågan om vilken kommun som är ansvarig för att bistå en en- skild person. Utredarens förslag: Om två eller flera kommuner inte är överens om vem som är ansvarig för att bistå en enskild person får de begära att avgör frågan. Remissinstanserna: Många remissinstanser är positiva till förslaget. Flera instanser avstyrker dock eller ställer sig tveksamma till förslaget på grund av risken för dubbel prövning, t.ex. , Kammarrätten i , Länsrätten i (numera Förvalt- ningsrätten i ), i och i samt kommun. Vissa remissinstanser anser att även enskilda ska kunna väcka talan, t.ex. DHR, och Barn- ombudsmannen. Några instanser, bl.a. , Polis- myndigheten i samt länsstyrelserna i och anser att tiden är för kort för att möjliggöra en rimlig pröv- ning och att bestämmelsen riskerar att förlora sitt syfte. Skälen för regeringens bedömning: För att minska risken för att den enskilde far illa på grund av oenighet i ansvarsfrågan anser utredaren att det bör finnas en möjlighet att snabbt få frågan avgjord av en utom- stående instans och föreslår därför att ges behörighet att besluta om ärendeansvar. Flera remissinstanser avstyrker eller är tveksamma till utredarens för- slag. Regeringen instämmer i dessa remissinstansers synpunkter och anser därför att förslaget inte bör genomföras. Utredarens bedömning är att omfattningen av den hemsjukvård som ges till personer som inte är folkbokförda i kommunen är mycket liten ur ett nationellt perspektiv. Utredaren anser därför att frågan om betalnings- ansvaret bör lösas genom samverkan på lokal nivå. Flera remissinstanser efterfrågar en tydligare reglering kring huvudman och kostnadsansvar när det gäller hemsjukvård, t.ex. . noterar att det inte föreslås någon reglering för hemsjukvården och betonar att det är viktigt att följa utvecklingen inom detta område för att undvika risker för patientsäkerheten och att onödiga tvister uppstår. påtalar de problem av ekonomisk art som uppkommer då en person får hemsjukvård i en kommun som har utökat ansvar för detta men kommer från ett landsting som fortfarande har detta ansvar. Kommunerna har allt större ansvar för hemsjukvården Alltmer avancerade hälso- och sjukvårdsinsatser utförs i den enskil- des hem, dvs. i ordinärt eller särskilt boende. Allt fler patienter får hem- Människor rör sig också mellan kommuner och landsting på ett helt annat sätt . Det är viktigt att hemsjukvårdens fram- Prop. 2010/11:49 tida organisation utgår ifrån patientens behov där alla delar i vårdkedjan Enligt är det lättare att tillgodose den enskil- des behov i en samlad organisation. Enbart förändringar av huvudman- naskapet löser dock inte hemsjukvårdspatientens alla behov av hälso- och sjukvård. Enligt tycks de kommuner som har ett samlat hemsjukvårdsansvar ha uppnått en effektivisering i resursanvändningen. ansvarar cirka två tredjedelar av landets kom- muner för hemsjukvården både i särskilt och ordinärt boende. Målet är att på frivillig väg få ett enhetligt kommunalt huvudmannaskap för den kommunala hälso- och sjukvården och hemsjukvården i landet. Tvister när det gäller hemsjukvård Skyldigheten att erbjuda hälso- och sjukvård regleras i hälso- och sjuk- vårdslagen (1982:763). Samtliga landsting tillämpar för utomlänsvård. Avtalet innebär att en patients hemlandsting ersätter kost- naderna för vården till det landsting där patienten vårdas. Avtalet omfat- tar endast landsting, inte kommuner. Eftersom riksavtalet inte reglerar ersättning för hemsjukvård kan tvister uppkomma mellan kommuner som ansvarar för hemsjukvård och kommuner som inte har detta ansvar. Landstingen kan reglera kostnaderna för hälso- och sjuk- vårdsinsatser mellan sig enligt , medan detta inte är fallet för kommunerna. Ett landsting och en kommun kan inte heller inom ramen för detta avtal reglera sådana kostnader mellan sig. Det finns däremot inget som hindrar att ett landsting, med stöd av bestämmelser i hälso- och sjukvårdslagen, genom en enskild överenskommelse lämnar ersättning till en kommun som övertagit skyldighet att erbjuda hem- sjukvård. Om alla kommuner inom ett landstings område ingår i en över- låtelse av skyldighet att erbjuda hemsjukvård får kommunerna lämna ekonomiska bidrag till varandra, om det behövs för kostnadsutjämning mellan kommunerna (prop. 2007/08:1, utg. omr. 9, s. 127128, bet. 2007/08:SoU1). tillsatte regeringen en nationell samordnare som fick i upp- drag att stödja landsting och kommuner i processen att föra över ansvaret för hemsjukvården från landstingen till kommunerna (dir. 2010:71). Syftet med uppdraget är att på frivillig väg få ett enhetligt kommunalt huvudmannaskap för den kommunala hälso- och sjukvården och hem- sjukvården i landet. Den nationella samordnaren ska även utreda frågan om kommunerna ska ges befogenhet att kunna anställa eller på annat sätt tillhandahålla läkare samt i övrigt belysa frågan om kommunernas fak- tiska förutsättningar att bedriva hemsjukvård. Samordnaren ska göra följande: -identifiera och analysera vilka hinder och problem som finns för att resten av landets kommuner på frivillig väg ska överta ansvaret för hemsjukvården, - formulera strategier samt ta fram regionalt anpassade modeller för Prop. 2010/11:49 hur ett frivilligt övertagande av hemsjukvården från landstingen till kommunerna kan genomföras i de landsting där är huvudman för hemsjukvården, -utreda om kommunerna ska ges befogenhet att anställa eller på annat sätt tillhandahålla läkare samt i övrigt belysa frågan om kommunernas faktiska förutsättningar att bedriva hemsjukvård, -analysera konsekvenserna av ett eventuellt sådant förslag, samt -om samordnaren bedömer att en sådan befogenhet ska ges, lämna Uppdraget ska redovisas . Regeringen avser att avvakta resultatet av utredarens arbete innan ställ- ning tas till vidare åtgärder. Regeringen bedömer inte att förslagen i denna proposition innebär några nya uppgifter för kommunerna. Förslaget som innebär att bosättnings- kommunen ska ersätta vistelsekommunen för verkställighet i vissa fall när det gäller särskilda målgrupper (avsnitt 6.2) leder till en mindre om- fördelning av kostnader mellan kommuner, men de medför inte några ökade kostnader för kommunkollektivet som helhet. Detta förslag är i högre grad anpassat till utjämningssystemet jämfört med dagens tillämp- ning som innebär att vistelsekommunen ansvarar för kostnaderna.