prop · GY03124 · 2011-04-06 00:00:00 — När den som tillhandahåller elektroniska pengar inte inträder i något gäldenärsförhållande i förhållande till förvärvaren till följd av förvärvet, utgör detta således distribution och inte utgivning av elektroniska pengar. Enligt artikel 11.2 nya e-penningdirektivet ska innehavare av elektroniska pengar när som helst kunna begära att få lösa in dem till nominellt belopp. Av direktivets artikel 11.3 följer vidare att villkor och eventuella avgifter för inlösen ska framgå av avtalet mellan utgivaren av elektroniska pengar och innehavaren av de elektroniska pengarna. Lagrådet har anfört att det av direktivet framgår att ett villkor för inlösen är att det finns ett avtal om detta mellan utgivare och innehavaren av elektroniska pengar. Enligt Lagrådet bör förutsättningen att ett avtal ska ingås uttryckligen anges. Därutöver har Lagrådet föreslagit att bestämmelserna om inlösen utformas på ett sätt som avviker något från lagrådsremissens förslag. Vidare föreslår Lagrådet att bestämmelserna om inlösen disponeras på ett annat sätt. Bestämmelserna har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Direktivet innehåller också nya regler om avgifter för inlösen (artikel 11.4). En avgift ska ha angetts i avtalet med innehavaren och den får tas ut endast om begäran om inlösen sker innan avtalet upphört eller, efter att innehavaren avslutat ett tidsbestämt avtal, begäran sker efter att avtalet upphört. Vidare ska en sådan avgift vara proportionerlig mot och motsvara utgivarens faktiska kostnader. Innehavaren får begära inlösen av antingen en del av eller hela penningvärdet av de elektroniska pengarna om avtalet inte har upphört. Har avtalet upphört ska hela penningvärdet lösas in. Det finns vidare särskilda regler för de fall där det är oklart vilken andel av vissa medel som ska användas som elektroniska pengar (artikel 11.5 och 11.6). e-penninglag specificerades inte rätten till inlösen till ett visst belopp. Inlösenbeloppet fick i stället anses följa av den fordran som innehavet av de elektroniska pengarna representerade på utgivaren. Det kan därför tyckas vara onödigt med en särskild bestämmelse om belopp för inlösen. Med tanke på de elektroniska pengarnas karaktär av en fordran kan det också ifrågasättas om det över huvud taget behövs någon särskild föreskrift om rätt till inlösen (jfr Förslag till Lag om utgivning av elektroniska pengar, , Promemoria Fi2001/2166, s. 73). Med tanke på inlösenrättens centrala betydelse bör det emellertid, i en ny lag om utgivning av elektroniska pengar, införas en bestämmelse som tydliggör att innehavaren får lösa in beloppet och att inlösen ska ske till det nominella beloppet. De särskilda reglerna i artikel 11.6 bör också införas i den nya lagen om elektroniska pengar. Därav följer att om inlösen begärs från den dag då avtalet mellan utgivaren och innehavaren upphör att gälla och upp till efter den dagen ska hela penningvärdet av de elektroniska pengarna lösas in. Där föreskrivs vidare att om det inte är känt i förväg vilken andel av vissa medel som ska användas som elektroniska pengar, ska alla medel för vilka innehavaren av de elektroniska pengarna har ett krav inlösas. Teleoperatörsföretagen har anfört att promemorians förslag behöver klargöras så att det av lagen tydligt framgår att rätten till inlösen avser elektroniska pengar, men inte andra förbetalda medel som inte utgör elektroniska pengar. I direktivets artikel 11.6 b anges att, i fall då institut bedriver verksamhet utöver utgivning av elektroniska pengar och det inte är känt i förväg vilken andel av medlen som ska användas som elektroniska pengar, inlösen ska ske av alla medel för vilka innehavaren av de elektroniska pengarna har ett krav. Det framgår inte uttryckligen av bestämmelsens lydelse huruvida detta innebär att även medel som inte utgör elektroniska pengar omfattas av rätten till inlösen. Europeiska kommissionen har dock i ett tolkningsuttalande anfört att i ett fall där förskottsinbetalade medel kan användas antingen som elektroniska pengar eller för telekommunikation ska samtliga förskottsinbetalade medel omfattas av rätten till inlösen. Den här aktuella bestämmelsen innebär, på det sätt som följer av Europeiska kommissionens tolkning, att hela penningvärdet ska kunna lösas in om ett pengar bedriver verksamhet utöver utgivning av elektroniska pengar och det inte är känt till vilken del medlen ska användas som elektroniska pengar. De villkor beträffande avgifter för inlösen som direktivet anger bör också införas i den nya lagen. Enligt direktivet ska avgiften för inlösen vara proportionerlig mot och motsvara utgivarens faktiska kostnader för inlösen. Frågan är hur begreppet proportionerlig ska tolkas i för- hållande till utgivarens faktiska kostnad. Skrivningen i den svenska språkversionen kan tolkas som att det avgörande är utgivarens faktiska kostnader och att begreppet proportionerlig inte har någon självständig betydelse i sammanhanget, detta eftersom avgiften ska vara proportio- nerlig mot den faktiska kostnaden. Med en sådan tolkning skulle utgivaren alltid ha rätt att ta ut avgift för sina framräknade faktiska kostnader för inlösen oavsett storleken av dessa kostnader. En sådan tolkning kan dock ifrågasättas mot bakgrund av att den faktiska kostnad som utgivaren har kan variera beroende på vilka tekniska lösningar utgivaren valt och hur utgivaren organiserat sin verksamhet i övrigt. Härvid behöver behovet av skydd för konsumenter också tillgodoses. I skälen till direktivet ges ingen vägledning för tolkningen. Vid en jämförelse med andra språkversioner kan emellertid konstateras att mot- svarande ställe i direktivet har formulerats som such fee shall be proportionate and commensurate with the actual costs incurred by the electronic money issuer i den engelska språkversionen och som Le montant des frais doit être proportionné et en rapport avec les coûts réels supportés par lémetteur de électronique i den franska språkversionen. Som framgår av citaten har kravet på proportion i de engelska och franska språkversionerna getts en mer självständig innebörd än i den svenska. Kravet på proportion gäller där fortfarande utgivarens faktiska kostnader men jämförelsen vid avgörande om kravet på proportion är uppfyllt ska inte göras i första hand med utgivarens faktiska kostnader utan mer självständigt. Det är rimligt att kostnaden då sätts i relation också till beloppet som löses in. En sådan tolkning är väl förenlig med de engelska och franska språk- versionerna. En sådan tolkning tillgodoser också krav på konsument- skydd och innebär att hänvisningen till krav på proportionalitet får en självständig betydelse. I förslaget till lagtext bör detta komma till uttryck genom att endast skäliga faktiska kostnader får tas ut, vilket kan uttryckas så att avgiften ska motsvara skäliga kostnader för utgivaren för att genomföra transaktionen. Rätten till inlösen torde främst komma att utnyttjas av de betalningsmottagare som accepterar elektroniska pengar. Enligt direktivet får en utgivare av elektroniska pengar avtala om andra villkor och avgifter för inlösen med personer som accepterar elektroniska pengar om de inte är konsumenter. Bestämmelserna om villkor för inlösen bör därför göras dispositiva för de fall där inlösaren inte är konsument. har efterfrågat ett klargörande av huruvida förbudet för avtala om avvikande villkor med konsumenter har civilrättslig verkan. Enligt regeringens bedömning innebär den här aktuella bestämmelsen att utgivare av elektroniska pengar förbjuds att ingå avtal med konsumenter i vilka villkoren i fråga om inlösen som avviker från de villkor som följer av denna lag. Sådana villkor som är mindre förmånliga för konsumenten är utan verkan parterna emellan. Advokatfirman har anfört att den närmare innebörden av begreppet inlösen av elektroniska pengar bör klargöras, särskilt i fråga om inlösen av elektroniska pengar genom ombud. Som noterats ovan framgår av promemorians lagförslag att elektroniska pengar utgör ett elektroniskt förvarat penningvärde som representerar en fordran på utgivaren. Inlösen innebär att denna fordran upphör. Detta kan ske genom att innehavaren av de elektroniska pengarna vänder sig till direkt till utgivaren och av denne får andra medel motsvarande de elektroniska pengarnas nominella värde med avdrag för eventuella tillåtna kostnader. Det följer vidare av direktivets artikel 3.4 att inlösen av elektroniska pengar även får ske via fysiska eller juridiska personer som agerar som ombud för pengar. I dessa fall agerar ombuden för institutets räkning. När elektroniska pengar löses in hos ett ombud till ett pengar upphör därigenom den fordran som den tidigare innehavaren haft på institutet. Det följer av direktivet och av den nu föreslagna lagen att sådan inlösen genom ombud ska vara tillåten. 2010/11:124 pengar ska alltså, i enlighet med direktivet, kunna uppdra åt ombud att lösa in elektroniska pengar för deras räkning. Däremot innehåller direktivet och den nu föreslagna lagen inga bestäm- melser som avser det avtalsrättsliga förhållandet mellan ett pengar och dess ombud. Medlemsstaterna ska enligt det nya e-penningdirektivet (artikel 12) för- bjuda utgivare av elektroniska pengar att bevilja ränta eller andra för- måner som är knutna till den period under vilken innehavaren av elek- troniska pengar innehar de elektroniska pengarna. Motsvarande förbud fanns inte i det gamla direktivet men var angivet som en planerad åtgärd vid en kommande översyn. Ett sådant förbud ligger i linje med de elektroniska pengarnas ändamål, nämligen att användas för betalningstransaktioner. Risken för missbruk anses öka om pengar skulle medges rätt att ge ränta eller andra förmåner . Ett förbud föreslås därför tas in i den nya lagen. Europeiska kommissionen har i ett tolknings- uttalande anfört att direktivets artikel 12 innebär att ränta och andra förmåner som är knutna till den tidsperiod under vilken elektroniska pengar innehas är förbjudna. Detta innebär bl.a. att förmåner som utgår till de som innehaft elektroniska pengar under viss angiven tid (t.ex. ränta eller rabatter som ges till de som innehaft elektroniska pengar under ) är förbjudna. Förmåner som är knutna till innehavet av elektroniska pengar, men inte till hur länge dessa medel innehas, omfattas däremot inte av förbudet. Förmåner som t.ex. en rabatt som utgår när ett inköp betalas med elektroniska pengar är tillåtna, så länge rabatten inte är knuten till hur länge betalaren har innehaft de elektroniska pengarna. Enligt regeringens bedömning bör dessa överväganden tillmätas vikt även vid tillämpningen av den nu föreslagna lagstiftningen. Det bör i detta sammanhang noteras att utgivare av elektroniska pengar som bryter mot förbudet kan bli föremål för ingripanden från . Däremot torde avtalsvillkor om ränta som avviker från de som följer av lagen kunna åberopas mellan parterna, oaktat de begränsningar i utgivares möjligheter att bevilja ränta som stadgas i lagen. Regeringens förslag: pengar ska stå under tillsyn. Inspektionen ges motsvarande möjligheter som mot betalningsinstitut att kontrollera verksamheten och att ingripa om det behövs. Särskilda regler rörande informationsplikt för vissa fall införs för pengar. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: menar att utgivarna av elektroniska pengar bör vara skyldiga att informera om vilket skydd mottagna medel och elektroniska pengar omfattas av. Skälen för regeringens förslag: Enligt skäl 9 till det nya e- penningdirektivet behöver tillsynsreglerna för pengar ses över och anpassas bättre till de risker som är förknippade med sådana institut. Där förklaras vidare att de bör stämma överens med de tillsynsregler som gäller för betalningsinstitut. En sådan reglering ges också genom en hänvisning i artikel 3.1 i det nya e-penningdirektivet till berörda artiklar i betaltjänstdirektivet. Betaltjänstdirektivets tillsynsregler innebär att medlemsstaterna ska utse behöriga myndigheter, med ansvar för tillståndsgivning och tillsyn. De behöriga myndigheterna ska ha rätt att från instituten få den information som behövs för att övervaka efterlevnaden av regelverket. De ska också ges rätt att utföra platsundersökningar och utfärda rekommendationer, riktlinjer och bindande administrativa bestämmelser. Vidare ska de behöriga myndigheterna under vissa förutsättningar ges rätt att upphäva eller återkalla tillstånd. De ska också ges rätt att besluta om sanktioner eller vidta andra åtgärder. Av hänvisningen till artikel 13 i betaltjänstdirektivet följer att medlemsstaterna ska upprätta ett offentligt register över auktoriserade pengar, deras ombud och filialer samt över dem som beviljats undantag från tillståndsplikt. Betaltjänstdirektivets bestämmelser om tillsyn och ingripanden har införts i betaltjänstlagen. Eftersom det i e-penningdirektivet anges att tillsynsreglerna för pengar bör stämma överens med de tillsynsregler som gäller för betalningsinstitut, framstår det som lämpligt att bestämmelserna om tillsyn och ingripanden i lagen om elektroniska pengar utformas så att de i stor utsträckning motsvarar bestämmelserna i 8 kap. lagen (2010:751) om betaltjänster. Finans- inspektionen bör ges ansvar för att utöva tillsyn över att lagen följs och över såväl pengar som registrerade utgivare. Bestämmelser om platsundersökning, register över pengar och registrerade utgivare, samarbete mellan behöriga myndigheter, revision, avgifter och ingripanden mot pengar och registrerade utgivare föreslås införas i lagen om elektroniska pengar. kommer således att utöva tillsyn över pengar och registrerade utgivare, och över att bestäm- melserna i lagen följs av dem och av andra som ger ut elektroniska pengar. pengar kommer att omfattas av tillsyns- och ingripanderegler som motsvarar dem som gäller för betalningsinstitut och i stor utsträckning andra finansiella företag. Det kan här särskilt framhållas att ingripanden kan vidtas mot pengar och registrerade utgivare som överträder bestämmelser i annan lagstiftning, t.ex. betaltjänstlagen. Reglerna om återkallande av tillstånd, straffavgift och förseningsavgift utformas på motsvarande sätt som i betaltjänstlagen. Såvitt avser nivån på straff- och förseningsavgifter motsvarar de vad som gäller för andra finansiella företag. När det gäller reglerna om återkallande av tillståndet för ett pengar bör det även noteras att artikel 12.1 d i betal- tjänstdirektivet (2007/64/EG), som enligt artikel 3.1 i e-penningdirektivet ska gälla i tillämpliga delar även för pengar, föreskriver att ett instituts tillstånd får återkallas om det skulle utgöra ett hot mot betalningssystemets stabilitet om det fortsatte att bedriva sin betaltjänstverksamhet. Bestämmelsen har, såvitt avser betalningsinstitut, genomförts genom en bestämmelse i 8 kap. 11 § första stycket 4 lagen (2010:751) om betaltjänster. När det gäller pengar, som enligt e-penningdirektivet kan bedriva såväl betaltjänst- verksamhet som utgivning av elektroniska pengar, bör det av mot- svarande bestämmelse i den nu föreslagna lagen framgå att tillstånd ska återkallas om det skulle utgöra ett hot mot betalningssystemets stabilitet om institutet fortsatte att bedriva sin verksamhet med utgivning av elektroniska pengar eller tillhandahållande av betaltjänster. Det bör även särskilt noteras att artikel 25.3 i betaltjänstdirektivet, som enligt artikel 3.1 i e-penningdirektivet är tillämplig även på pengar, föreskriver att den behöriga myndigheten i ett instituts hemmedlemsstat får delegera uppgiften att genomföra en kontroll på plats av en filial eller ombud till ett institut som står under dess tillsyn till en behörig myndighet i det EES-land där filialen eller ombudet är verksamt. Av den bestämmelse i betaltjänstlagen som genomför artikel 25.3 i betaltjänstdirektivet framgår att Finans- inspektionen får överlåta uppgiften att genomföra en sådan kontroll till en behörig myndighet i ett annat land inom EES. I förarbetena till betal- tjänstlagen anfördes att en delegering enligt bestämmelsen innebär en överlåtelse av tillsynsansvaret till en utländsk myndighet. Bestämmelsen om överlåtelse av förvaltningsuppgift i nuvarande 10 kap. 8 § regerings- formen blir därmed tillämplig (jfr prop. 2009/10:220 s. 290). Av denna bestämmelse följer att i lag får bemyndiga regeringen eller annan myndighet att i särskilda fall besluta om sådan överlåtelse. Om uppgiften innefattar myndighetsutövning ska beslutet fattas med tre fjärdedels majoritet av de röstande och mer än hälften av ledamöter. En motsvarande bestämmelse avseende filialer och ombud till pengar föreslås införas i lagen om elektroniska pengar. Den bestämmelse som föreslås innebär att får delegera uppgiften att genomföra en kontroll på plats av en filial eller ombud till ett pengar som står under dess tillsyn till en behörig myndighet i det EES-land där filialen eller ombudet är verksamt. Beslutet i det aktuella lagstiftningsärendet bör mot denna bakgrund fattas med iakttagande av bestämmelserna i 10 kap. 8 § regeringsformen, på samma sätt som skett vid införandet av liknande bestämmelser i annan lagstiftning (bet. 2005/06:FiU22 s. 13, prop. 2006/07:5 s. 323 och prop. 2009/10:220 s. 290). Det nya e-penningdirektivet innehåller också vissa särskilda regler om tillsyn över pengar. Enligt artikel 3.2 i det nya e- penningdirektivet ska ett pengar informera de behöriga myndigheterna i förväg om alla väsentliga förändringar i åtgärderna för att skydda medel som erhållits i utbyte mot utgivna elek- troniska pengar. Vidare följer av artikel 6.3 att behöriga myndigheter ska underrättas om förvärv eller avyttring av ett kvalificerat innehav i ett pengar och att en behörig myndighet får motsätta Prop. 2010/11:124 sig ett förvärv om detta sannolikt skulle vara till förfång för en sund och ansvarsfull ledning av institutet. Sådana regler bör införas även för pengar genom dels en hänvisning beträffande ägarprövning till bestämmelserna i 14 kap. lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse, dels en bestämmelse rörande information om väsentliga förändringar av institutets åtgärder för att skydda medel som erhållits i utbyte mot utgivna elektroniska pengar. Föreskrifter bör meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer om innehållet i den information och de under- rättelser som ska lämnas till följd av dessa bestämmelser. Med anledning av synpunkter kan noteras att e- penningdirektivet enligt artikel 1.1 syftar till att harmonisera regleringen avseende verksamhet för utgivning av elektroniska pengar. Av direktivets artikel 16.1 framgår vidare att medlemsstaterna med vissa angivna undantag inte får behålla eller införa andra bestämmelser än de som föreskrivs i direktivet. Såvitt avser informationsgivning i samband med utgivning av elektroniska pengar finns uttryckliga bestämmelser i artikel 11.3, i fråga om villkor vid inlösen av elektroniska pengar. Att införa ytterligare informationsförpliktelser, t.ex. avseende det skydd som finns för mottagna medel, skulle inte vara förenligt med direktivets artikel 16.1. Därutöver bör det noteras att även företag från länder utanför EES kan ge ut elektroniska pengar från en filial i , om meddelar tillstånd för sådan verksamhet (se även avsnitt 6.15). Betal- tjänstdirektivet och lagen (2010:751) om betaltjänster medger inte någon motsvarande möjlighet för företag från tredje land som vill tillhandahålla betaltjänster via filial. Lagen om betaltjänster innehåller i konsekvens härmed inte några bestämmelser om ingripanden mot företag från tredje land som driver verksamhet via filial. Det bör i den nu föreslagna lagen införas bestämmelser om möjligheter att ingripa mot sådana företag när de överträder gällande regler eller på annat sätt visar sig olämpliga att ge ut elektroniska pengar. Liknande bestämmelser finns i 6 kap. 17 § e-penninglag. Åtgärder mot penningtvätt och terrorism, m.m. Regeringens förslag: Bestämmelserna om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism, upplysningsskyldighet, meddelande- förbud och ansvar gäller också för pengar och Lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism ändras så att beloppsgränsen för krav på kundkontroll i fråga om elektroniska pengar höjs till . Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 19 i det nya e-penning- direktivet ändras direktiv /60/EG om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för penningtvätt och finansiering av Ändringen innebär att företag som inte är ett kreditinstitut och Prop. 2010/11:124 ger ut elektroniska pengar kategoriseras som finansiella institut. över höjs beloppsgränsen för kundkontroll vid utgivning av elektroniska pengar, avseende det högsta belopp som lagras elektroniskt i produkten, från till . Dessutom ges medlemsstaterna eller deras behöriga myndigheter för nationella penningtransaktioner rätt att öka beloppet från . Lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism innehåller bestämmelser som syftar till att förhindra att finansiell verksamhet och annan näringsverksamhet utnyttjas för penningtvätt eller finansiering av terrorism. I den nya lagen om elek- troniska pengar bör, på samma sätt som i betaltjänstlagen, införas en bestämmelse av vilken framgår att föreskrifterna i den lagstiftning som reglerar åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism ska gälla också för den som i egenskap av pengar eller registrerad utgivare ger ut elektroniska pengar. Motsvarande regler som för betalningsinstitut bör också gälla om upplysningsskyldighet, meddelandeförbud och ansvar (jfr prop. 2009/10:220 avsnitten 7.3.7 och 7.3.8). Enligt 2 kap. 2 och 3 §§ lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism krävs för vissa fall kontroll av kundens identitet, kontroll av den verkliga huvudmannens identitet och inhämtande av information om affärsförbindelsens syfte m.m. För elektroniska pengar anges dock ett undantag för de fall penningvärdet som kan lagras på ett elektroniskt medium som inte kan laddas uppgår till högst eller när det gäller elektroniska medier som kan laddas, det penningvärde som omsätts under ett kalenderår inte överstiger och högst kan lösas in (2 kap. 5 § 8). Lagen om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism bör för att genomföra direktivet i denna del ändras så att beloppsgränsen för kravet på kundkontroll höjs till . Det framstår enligt regeringens bedömning som mest lämpligt att därmed låta samma beloppsgräns gälla för samtliga transaktioner, såväl nationella som internationella. Möjlig- heten att höja beloppsgränsen till för nationella transaktioner utnyttjas, av praktiska skäl, inte. Ombud, filialer och uppdragsavtal Regeringens förslag: Utgivning av elektroniska pengar genom Ombud ska emellertid få användas för att distribuera elektroniska pengar och lösa in sådana samt för att tillhandahålla Särskilda regler ska gälla för uppdragsavtal. betaltjänstlagen ska härvid tillämpas på motsvarande sätt. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: och efterlyser klargöranden avseende innebörden av begreppen ge ut och ombud i Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 3.5 i det nya e- penningdirektivet får pengar inte ge ut elektroniska pengar via ombud. Ett förbud mot sådan utgivning bör föreskrivas i lag. och har anfört att den närmare innebörden av begreppet ge ut och ombud bör klargöras. Det följer av direktivets artikel 3.4 att distribution och inlösen av elektroniska pengar även får ske via fysiska eller juridiska personer som agerar som ombud för pengar. I dessa fall agerar ombuden för institutets räkning. När elektroniska pengar distribueras av ett ombud till ett pengar uppstår därigenom en fordran på institutet. Det följer av direktivet och av den nu föreslagna lagen att sådan distribution genom ombud ska vara tillåten.