prop · GY0385 · 2011-03-22 00:00:00 — Erfarenheterna visar att den information som lämnas vid sådana evenemang är bristfällig och vilseledande och att mark- nadsföringsmetoderna vid mötena kan vara såväl aggressiva som på- trängande. För att komma till rätta med dessa problem har det i artikel 3.2 tagits in en skyldighet för näringsidkaren att i inbjudan till ett marknadsförings- eller försäljningsevenemang klart ange evenemangets natur och kommer- siella syfte. Konsumenten ska alltså redan från den första kontakten med näringsidkaren och dennes representanter göras medveten om att syftet med evenemanget är marknadsföring och försäljning av produkter som omfattas av direktivet. Näringsidkaren ska även, enligt artikel 3.3, se till att föreskriven förhandsinformation för den aktuella avtalstypen finns tillgänglig för konsumenten under hela evenemanget. Enligt 9 § marknadsföringslagen ska all marknadsföring utformas och presenteras så att det tydligt framgår att det är fråga om marknadsföring. Det ska också tydligt framgå vem som svarar för marknadsföringen. Av punkt 22 i bilagan till direktivet om otillbörliga affärsmetoder framgår det vidare att det är förbjudet för en näringsidkare att oriktigt påstå att denne inte agerar i syften som hänför sig till sin näringsverksamhet. I promemorian görs mot den bakgrunden bedömningen att gällande rätt redan uppfyller de krav som följer av artikel 3.2 och att det inte behövs några motsvarande bestämmelser i den nya lagen. Att inte från början klargöra det kommersiella syftet vid marknads- föring strider mot den grundläggande principen om reklamidentifikation och är normalt sett att betrakta som otillbörlig marknadsföring enligt marknadsföringslagen. För att så ska vara fallet krävs dock, såvida inte förbudet i punkt 22 i bilagan till direktivet om otillbörliga affärsmetoder är tillämpligt, att det s.k. transaktionstestet enligt 6 § marknadsförings- lagen är uppfyllt. Som framhålls av är det tänkbart att det finns situationer där avsaknaden av uppgift om det kommersiella syftet hos näringsidkaren inte i märkbar mån påverkar eller sannolikt påverkar konsumentens förmåga att fatta ett välgrundat affärsbeslut och att det således i en del fall inte går att ingripa mot marknadsföringen med stöd av marknadsföringslagen. Bestämmelsen i artikel 3.2 är utformad på så sätt att den tar sikte även på sådana situationer. För att säkerställa ett effektivt genomförande av direktivet i denna del bör det därför tas in en uttrycklig bestämmelse i den nya lagen som motsvarar vad som före- skrivs i artikel 3.2. Lagen bör även, i enlighet med artikel 3.3, innehålla Prop. 2010/11:85 en särskild föreskrift om att föreskriven förhandsinformation ska finnas tillgänglig under hela evenemanget. Avtal om tidsdelat boende och liknande avtal marknadsförs ofta med argument som går ut på att avtalet innebär en god investering för konsu- menten. Däri ligger ett påstående om att konsumenten vid en senare försäljning, genom vidareuthyrning eller på annat sätt kommer att kunna göra en god ekonomisk förtjänst med anledning av avtalet. Sådana på- ståenden är vilseledande och grundlösa. Erfarenheterna ger snarare vid handen att det kan vara svårt att ens få igen den köpe- skilling konsumenten erlagt vid vidareförsäljning av ett avtal om tidsdelat boende. Mot den bakgrunden föreskrivs det i artikel 3.4 att en näringsidkare inte får marknadsföra ett avtal om tidsdelat boende eller långfristiga semesterprodukter som en investering. I promemorian sägs att det skulle föra alltför långt att tolka artikel 3.4 som ett totalförbud mot att använda uttrycket investering eller liknande vid marknadsföring av avtal om tidsdelat boende och långfristiga semesterprodukter och att vederhäftiga och korrekta påståenden bör vara tillåtna. Med hänvisning till att vilseledande marknadsföring är förbjuden enligt marknadsföringslagen görs bedömningen att gällande rätt redan uppfyller de krav som följer av artikel 3.4. ansluter sig till bedömningen att direktivet inte kan anses innebära ett absolut förbud mot att marknadsföra tidsdelat boende och långfristiga semesterprodukter som investeringar. Verket anser dock att bestämmelsen i artikel 3.4, med hänsyn till lagstiftningens konsumentskyddande syfte, likväl bör komma till uttryck i den nya lagen, men modifieras på så sätt att det är förbjudet att använda investeringsargument vid marknadsföring, såvida inte näringsidkaren kan visa att argumentet är korrekt. Bestämmelsen i artikel 3.4 är utformad som ett absolut förbud mot att marknadsföra avtal om tidsdelat boende och avtal om långfristig semesterprodukt med påståenden om att avtalet är en god ekonomisk investering för konsumenten. Den påminner om de specifika totalförbud som finns uppräknade i bilagan till direktivet om otillbörliga affärs- metoder. Det är angeläget att komma åt den vilseledande marknadsföring som förekommer på detta sätt. Enligt regeringens bedömning bör det i lagen tas in ett uttryckligt och undantagslöst förbud mot att marknadsföra avtal om tidsdelat boende och långfristiga semesterprodukter som inves- teringar. Ett sådant förslag läggs därför fram. Regeringens förslag: Näringsidkaren ska, i rimlig tid innan ett avtal som omfattas av den föreslagna lagen ingås, ge konsumenten infor- mation om bl.a. produkten och dess egenskaper, pris och avgifter, ångerrätten samt förbudet mot tagande av betalning eller säkerhet under ångerfristen. Viss grundläggande information ska lämnas genom att näringsidkaren använder en blankett. Övrig information ska kunna lämnas även på annat sätt. Informationen ska ges på ett klart och begripligt sätt, antingen i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form. Informationen ska ges på språket i den stat där konsumenten är bosatt eller är medborgare, under förutsättning att det är något av de officiella språken inom Europeiska unionen, isländska eller norska. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller har inte något att erinra mot förslagen. påpekar att innebörden av varaktigt medium bör förklaras närmare. Skälen för regeringens förslag Direktiven och nuvarande svenska regler Konsumentskyddet enligt det nya direktivet vilar, liksom direktiv, bl.a. på att konsumenten får tillgång till korrekt information om produkten innan avtalet ingås. Näringsidkarens informationsplikt avser i huvudsak samma uppgifter och beskrivningar som enligt direktiv, dock med en del tillägg och anpassningar med anledning av det utvidgade tillämpningsområdet. Informationskraven är att betrakta som preciseringar av de krav på marknadsföring som redan följer av den marknadsrättsliga lagstiftningen i övrigt, särskilt direktivet om otill- börliga affärsmetoder (skäl 9). I artikel 4.1 föreskrivs att näringsidkaren innan konsumenten blir bunden av ett avtal ska ge denne korrekt och tillräcklig information i enlighet med vad som närmare anges i fyra bilagor till direktivet, bilaga IIV. Varje enskild bilaga avser en specifik avtalstyp. Bilaga I gäller avtal om tidsdelat boende, bilaga II avtal om långfristig semesterprodukt, bilaga III avtal om förmedling av tidsdelat boende och långfristig semesterprodukt och bilaga IV avtal om bytessystem. Varje bilaga är i sin tur uppdelad i tre delar. De två första delarna utgörs av ett standard- formulär för viss grundläggande information. Den tredje delen avser information som näringsidkaren får lämna även på annat sätt, exempelvis i en katalog, på en hemsida på Internet, i en broschyr eller på liknande sätt. Informationskraven skiljer sig åt något beroende på vilket slags avtal det är fråga om. Informationen enligt artikel 4.1 måste alltså, såvitt avser del I och II i respektive bilaga, lämnas i enlighet med ett visst standardformulär som finns fogat till direktivet. Det framstår inte som lämpligt att formulären kommer till uttryck i lagtext. Det bör i stället anges att informationen ska lämnas i en blankett som överensstämmer med formulär som fastställs av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. I del III i respektive bilaga framgår den information som näringsidkaren ska lämna utöver vad som ska anges i blanketten. Även denna ytterligare infor- mation bör anges i lag. Med hänsyn till direktivets karaktär av fullharmoniseringsdirektiv bör uppräkningen utformas i nära anslutning till direktivets ordalydelse. För att uppnå enhetlighet bör också samma uttryckssätt i möjligaste mån användas för samma slags informationskrav oavsett vilken avtalstyp det är fråga om. Informationskraven skiljer sig visserligen något åt beroende på vilken avtalstyp det är fråga om. För att i möjligaste mån undvika onödiga upprepningar och en otymplig lagtext bör dock de informa- tionskrav som följer av del I och II i respektive bilaga komma till uttryck i en gemensam reglering som gäller alla avtalstyper som omfattas av lagen. Däremot bör den utförliga ytterligare information som anges i del III räknas upp i särskilda bestämmelser för varje enskild avtalstyp. Allmänna krav på informationen I artikel 4.1 föreskrivs att informationen ska lämnas klart och tydligt. Detta krav bör komma till uttryck i lagtexten. Den engelska språk- versionen talar om clear and comprehensible. Uttrycket har i tidigare svensk lagstiftning på området översatts med klart och begripligt i stället för klart och tydligt. För att i möjligaste mån uppnå enhetlighet i terminologi och då uttrycket klart och begripligt bättre fångar den sakliga innebörden av artikeln bör detta uttryck användas även här. Att infor- mationen ska vara korrekt följer av marknadsföringslagens allmänna krav på vederhäftighet. Det finns därför inte skäl att ta in det kravet i lag- texten. I artikel 4.2 anges att informationen ska lämnas utan kostnad för konsumenten. Näringsidkaren får således inte ta ut en särskild avgift av konsumenten för att lämna över informationen. Också detta krav bör uttryckligen framgå av lagen. Informationen ska enligt artikel 4.2 ges i pappersform, dvs. i en skrift- lig handling. Den kan också lämnas via något annat varaktigt medium som är lätt tillgängligt för konsumenten. Begreppet varaktigt medium definieras i artikel 2.1 på ett sätt som med några smärre språkliga skillnader motsvarar de definitioner av begreppet som förekommer i bl.a. direktivet om distansförsäljning av finansiella tjänster, konsumentköps- direktivet och konsumentkreditdirektivet. Som varaktigt medium räknas bl.a. disketter, CD- och DVD-skivor, USB-minnen och konsumentens egen hårddisk. Innebörden har berörts i tidigare lagstiftningsarbete (prop. 1999/2000:89 s. 86, prop. 2001/02:134 s. 90, prop. 2004/05:13 s. 44 och prop. 2009/10:242 s. 97). Att informationen även ska vara lättillgänglig för konsumenten innebär att konsumenten ska ha tillgång till tekniska förutsättningar att tillgodogöra sig informationen. Vid genomförandet av direktivet om distansförsäljning av finansiella tjänster, konsumentköpsdirektivet och konsumentkreditdirektivet har det uttryck som ursprungligen förekom i lagen om konsumentskydd vid distansavtal och hemförsäljningsavtal använts, nämligen att informa- tionen ska lämnas i någon annan läsbar och varaktig form som är Prop. 2010/11:85 tillgänglig för konsumenten. Någon saklig skillnad har därvid inte an- setts föreligga (prop. 2001/02:134 s. 90 och prop. 2004/05:13 s. 44). Det finns ingen anledning att nu göra annan bedömning i den frågan. Det uttryck som redan förekommer i annan lagstiftning bör således användas även här. Enligt artikel 4.3 i det nya direktivet är medlemsstaterna skyldiga att se till att den information som ska tillhandahållas konsumenten enligt artikel 4.1 är avfattad på språket eller ett av språken i den medlemsstat där konsumenten är bosatt eller medborgare, efter konsumentens val, dock endast under förutsättning att språket är ett av unionens officiella språk. Motsvarande bestämmelser finns i artikel 4 i det tidigare direktivet. Artikeln är genomförd i svensk rätt genom 4 § tredje stycket lag, där det föreskrivs att informationen ska lämnas på något av de officiella språken i det land där konsumenten är bosatt eller medborgare. Kan flera språk komma ifråga, får konsumenten välja vilket av språken som ska användas. Informationen behöver dock inte lämnas på något annat språk än de officiella språken i Europeiska unionen, isländska eller norska. Nuvarande reglering av vilka språk som informationen ska lämnas på motsvarar i sak av vad som krävs enligt artikel 4.3 i det nya direktivet. Den kan således föras över till den nya lagen. När ska informationen lämnas? I artikel 4.1 föreskrivs att näringsidkaren ska lämna informationen innan konsumenten blir bunden av ett avtal eller ett anbud. direktiv saknar motsvarande bestämmelser. I stället anges i artikel 3 att informationen ska tillhandahållas när en konsument begär information om en bostadsandel. Bestämmelserna i artikel 4.1 synes ha utformats med motsvarande föreskrifter i det allmänna distansavtalsdirektivet och direktivet om distansförsäljning av finansiella tjänster som förebild. Som framhålls inledningsvis bör samma lösningar väljas vid genomförandet av detta direktiv som valts vid genomförandet av tidigare direktiv på det konsumenträttsliga området. Uttrycket innan konsumenten blir bunden av ett avtal eller ett anbud förekommer i direktivet om distansförsälj- ning av finansiella tjänster och har i distans- och hemförsäljningslagen kommit till uttryck på så sätt att informationen ska lämnas innan kon- sumenten ingår avtalet. Samma modell har också använts vid genom- förandet av motsvarande bestämmelser i det allmänna distansavtals- direktivet och konsumentkreditdirektivet. Som konstateras i prome- föreligger det inte någon skillnad i sak mellan de olika uttrycks- sätten och samma uttryck bör användas här. Informationen ska enligt direktivet lämnas innan avtalet ingås. Även detta uttryck förekommer i de båda distansavtalsdirektiven, konsumentkreditdirektivet och i flera andra rättsakter med krav på Prop. 2010/11:85 tillhandahållande av förhandsinformation. Vid genomförandet av det allmänna distansavtalsdirektivet användes, efter förslag från Lagrådet, i stället uttrycket i rimlig tid, ett uttryck som sedan förts över till den nuvarande distans- och hemförsäljnings- lagen. Samma ställningstagande har gjorts vid genomförandet av konsu- mentkreditdirektivet. Som påpekats i tidigare lagstiftningssammanhang torde i rimlig tid bättre återspegla det som avses (prop. 1999/2000:89 s. 38 och prop. 2009/10:242 s. 48). Användningen av i rimlig tid tydliggör också att man vid bedömningen av frågan om informationen lämnats ska pröva om tiden varit tillräcklig för att konsumenten kunnat överväga informationen innan avtalet ingåtts. 6.6Avtalet och dess innehåll Regeringens förslag: Ett avtal ska upprättas skriftligen och under- tecknas av parterna. Konsumenten ska inte vara bunden av ett avtal som inte har upprättats skriftligen eller undertecknats. Avtalet ska upprättas på språket i den stat där konsumenten är bosatt eller är medborgare, under förutsättning att det är något av de officiella språken inom Euro- peiska unionen, isländska eller norska. Avtalet ska innehålla den infor- mation som direktivet föreskriver. Avtalshandlingen ska innehålla en blankett som konsumenten kan använda om han eller hon vill utöva sin ångerrätt. Promemorians förslag: Överensstämmer delvis med regeringens. Promemorians förslag innehåller dock en möjlighet att upprätta avtalet i någon annan läsbar och varaktig form än skriftligen. Det innehåller inte någon regel om att konsumenten inte är bunden av ett avtal som inte uppfyller formkraven på skriftlighet och undertecknande. Remissinstanserna tillstyrker eller lämnar förslagen utan erinran. Skälen för regeringens förslag Enligt svensk rätt gäller som huvudregel att avtal kan ingås formlöst. I vissa fall ställs det dock i lagstiftningen upp olika formkrav, såsom att avtalet ska ingås skriftligen eller att viss information ska lämnas i samband med avtalsslutet. Sådana formkrav kan ha olika rättsföljder. En sådan är att avtalet är helt eller partiellt ogiltigt eller inte kan göras gällande av ena parten. Åsidosättandet av ett formkrav kan också leda till en nackdel i bevishänseende för ena parten. Ett formkrav kan även tjäna som en ordningsföreskrift, vars åsidosättande inte leder till någon civil- rättslig påföljd. I stället kan näringsidkaren åläggas marknadsrättsliga påföljder. Det förekommer att ett skriftlighetskrav kombineras med ett krav på undertecknande. Även när det gäller sådana krav på under- tecknande är rättsföljden olika beroende på vilket slags avtal det är fråga om, t.ex. att avtalet är ogiltigt eller att en part inte är bunden av ett visst Enligt 7 § lag gäller att ett avtal om upplåtelse eller överlåtelse av en bostadsandel ska upprättas skriftligen och undertecknas av parterna. Om avtalet inte upprättats i enlighet med 7 §, är konsumen- ten inte bunden av avtalet och kan frånträda det. Bestämmelserna genomför artikel 4 direktiv. Det nya direktivet innehåller i artiklarna 5.15.3 närmare bestämmelser om avtalets form. Bestämmelserna är tillämpliga på samtliga avtalstyper som omfattas av direktivet. Enligt artikel 5.1 ska medlemsstaterna se till att ett avtal upprättas skriftligt i pappersform eller via något annat varaktigt medium. Av artikel 5.2 följer vidare att avtalet ska under- tecknas av båda parterna. Som framgår av artikel 5.1 och som också konstateras i promemorian kräver inte direktivet att det ska vara möjligt att ingå de avtalstyper som omfattas av direktivet genom elektronisk kommunikation. Det nuvarande skriftlighetskravet, som fyller en väsentlig konsumentskyddande funk- tion, kan och bör behållas och tas in i den nya lagen. Kravet på skrift- lighet bör omfatta samtliga avtalstyper som omfattas av lagen. Direktivet innehåller inte några bestämmelser om vilken rättsföljden av att kraven enligt artikel 5.15.3 åsidosätts ska vara. Det är en fråga för nationell rätt (se artikel 1.2). Som framgår närmare av avsnitt 6.7 bör möjligheten enligt lag att frånträda ett ofullständigt avtal ha en viss motsvarighet i form av ångerrätt för alla avtal som den nya lagen omfattar. När det gäller avtal om tidsdelat boende, som har samma ekonomiska bety- delse för konsumenten som ett vanligt avtal om förvärv av fast egendom eller bostadsrätt, är det tydligt att den nya lagen också bör innehålla en särskild civilrättslig påföljd om avtalet inte upprättats skriftligen och undertecknats. En ogiltighetspåföljd motsvarande vad som gäller enligt jordabalken och bostadsrättslagen skulle vara alltför sträng och kunna drabba även konsumenten. I stället bör konsumenten inte vara bunden av avtalet om tidsdelat boende om det inte upprättats skriftligen och undertecknats av parterna. Konsumenten kan då välja om han eller hon vill göra gällande avtalet eller ej. Det kan inte anses föreligga behov av några särskilda tidsfrister inom vilka konsumenten ska informera näringsidkaren om att han eller hon inte vill stå fast vid avtalet för att inte gå förlustig sin rätt. För att uppnå överensstämmelse med vad som gäller vid utnyttjande av ångerrätten bör konsumenten inte vara skyldig att betala för boende eller tjänster som konsumenten utnyttjar utan att vara bunden av avtalet. Av samma skäl bör anknytande avtal inte vara bindande för en konsument som inte är bunden av huvudavtalet. Intresset av ett starkt konsumentskydd samt av enhetliga regler medför att en motsvarande reglering bör gälla även i fråga om övriga avtalstyper i lagen. Enligt artikel 5.1 ska avtalet avfattas på språket eller ett av språken i den medlemsstat där konsumenten är bosatt eller medborgare. Konsumenten har rätt att välja språk, om det valda språket är ett av Europeiska gemenskapens officiella språk. Språkkraven direktiv och det Prop. 2010/11:85 nya direktivet överensstämmer. I artikel 5.1 andra och tredje styckena ges medlemsstaterna möjlighet att ställa ytterligare språkkrav på näringsidkaren. Den medlemsstat där konsumenten är bosatt får kräva att avtalet alltid ska tillhandahållas konsumenten på medlemsstatens eget språk eller ett av dessa språk, förutsatt att det är ett av gemenskapens officiella språk. Denna möjlighet fanns även enligt direktiv. Vid genomförandet av det direktivet gjordes bedömningen att det inte fanns något intresse för svenska konsumenter att det togs in ett sådant krav i lagen. Det har inte fram- kommit skäl att nu göra någon annan bedömning i den frågan. En medlemsstat på vars territorium näringsidkaren bedriver sin försälj- ningsverksamhet får kräva att avtalet alltid ska tillhandahållas kon- sumenten på medlemsstatens eget språk eller ett av dess språk under förutsättning att det är ett av gemenskapens officiella språk. Innebörden av bestämmelsen är att kan kräva att alla näringsidkare som bedriver försäljningsverksamhet i ska tillhandahålla avtalet på svenska, oavsett vilket språk konsumenten talar. Inte heller ett sådant krav kan anses befogat på den svenska marknaden. Däremot bör den nuvarande skyldigheten för näringsidkaren att tillhandahålla en bestyrkt avskrift av avtalet på språket eller språken där byggnaden är belägen behållas och tas in i den nya lagen. I 8 § lag föreskrivs att avtalet, utöver de beskrivningar och uppgifter som anges i 4 § första stycket och 5 §, dvs. den information som anges i kraven på förhandsinformation, även ska innehålla konsumentens namn och adress, dagen och platsen för undertecknandet, de tidsperioder under vilka bostadslägenheten får utnyttjas och den dag då konsumenten kan börja utnyttja sin rätt. Dessa bestämmelser genomför i svensk rätt artikel 4 direktiv. I allt väsentligt samma krav på avtalsinnehållet stadgas i artikel 5.3 i det nya direktivet. En motsvarighet till bestämmelserna i 8 § första stycket bör således finnas i den nya lagen. Artiklarna 5.4 och 5.5 innehåller regler som inte förekommer direktiv. Sålunda föreskrivs i artikel 5.4 att näringsidkaren innan av- talet ingås uttryckligen ska uppmärksamma konsumenten på ångerrätten, ångerfristens längd och förbudet att ta emot handpenning under ånger- fristen. Det krävs vidare att avtalshandlingen utformas på så sätt att vill- koren om ångerrätt, ångerfristens längd och förbudet mot mottagande av betalning undertecknas av konsumenten separat. För att säkerställa ett korrekt genomförande av direktivet bör dessa bestämmelser komma till uttryck i lagtexten. Till avtalshandlingen ska vidare fogas ett formulär som konsumenten kan, men inte måste, använda då han eller hon avser att utöva sin ångerrätt. Formuläret återfinns i bilaga V till direktivet. Slutligen är näringsidkaren enligt artikel 5.5 skyldig att överlämna minst en kopia av avtalet när det ingås. Också en sådan regel bör tas in i lagen. Avvikelser från den skriftliga informationen I artikel 5.2 i det nya direktivet föreskrivs att informationen enligt artikel 4.1 ska utgöra en integrerad del av avtalet och att informationen inte får ändras, om inte parterna uttryckligen kommer överens om det eller ändringarna är en följd av ovanliga och oförutsägbara omständigheter utanför näringsidkarens kontroll, vars konsekvenser inte hade kunnat undvikas ens om all vederbörlig aktsamhet hade iakttagits. ingås ska konsumenten underrättas om dessa ändringar skriftligen eller via något annat varaktigt medium som är lätt åtkomligt för konsumenten. Bestämmelserna är tillämpliga på alla slags avtal som omfattas av I 9 § lag, som genomför liknande bestämmelser i artikel 3 i direktiv, föreskrivs att konsumenten har rätt att åberopa en uppgift eller beskrivning som lämnats, även om det finns avvikande uppgifter eller beskrivningar i avtalshandlingen. Detta gäller dock inte om avvikelsen särskilt har angetts i avtalet och parterna träffat en överenskommelse om att avtalet får avvika från den lämnade informatio- nen eller avvikelsen är en följd av omständigheter utanför näringsid- Det nya direktivet motsvarar i denna del i princip reglerna i 1994 års