prop · GY0385 · 2011-03-22 00:00:00 — Vad som däremot regleras i direktivet är näringsidkarens informa- tionsplikt om det ställs krav på en sådan säkerhet. Slutsatsen av det sagda blir att kravet på ställande av säkerhet kan behållas. Kravet är av stor vikt från konsumentskyddssynpunkt och bör därför tas in även i den nya lagen. Som framhölls vid genomförandet av direktiv skulle det däremot föra alltför långt att kräva att näringsidkaren ställer säkerhet för själva uppförandet av byggnaden eller anläggningen (prop. 1996/97:127 s. 30). lag saknar särskilda bestämmelser om formerna för hur säkerheten ska ställas. Sådana föreskrifter ansågs inte nödvändiga (prop. 1996/97:127 s. 58). Det har inte genom remissförfarandet eller annars framkommit skäl att nu göra annan bedömning. 6.11Konsumentens befogenheter vid överlåtelse av fordran Regeringens förslag: Konsumenten ska även i den nya lagen ges samma skydd i s.k. trepartsförhållanden som konsumenter har vid köp av varor enligt konsumentkreditlagen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker eller har inget att erinra mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: I 2830 §§ konsumentkreditlagen (2010:1846) finns bestämmelser som bl.a. syftar till att en konsument inte ska hamna i ett sämre läge för att en fordran mot honom eller henne Prop. 2010/11:85 överlåts och görs gällande av någon annan än den ursprunglige borge- Sålunda gäller enligt 28 § att om kreditgivaren överlåter sina rättigheter enligt ett kreditavtal får konsumenten mot förvärvaren åberopa samma invändningar som han eller hon kunde göra gällande mot den ursprunglige kreditgivaren, exempelvis att den vara som förvärvats för kreditbeloppet är felaktig. Konsumenten kan också ha betalningsanspråk med anledning av köpet såsom krav på återbetalning av hela eller en del av köpeskillingen eller skadeståndsanspråk. Enligt 30 § får kreditgivaren vid kreditköp inte ta emot växlar, löpande skuldebrev och dylikt som avser kreditfordran. Kännetecknande för sådana fordringshandlingar är att en förvärvare som är i god tro i allmänhet inte berörs av eventuella invändningar som gäldenären har mot överlåtarens krav. Motsvarande bestämmelser fanns i 16 och 17 §§ konsument- kreditlag. Vid genomförandet av direktiv gjordes det ställnings- tagandet att behovet av att skydda konsumenter som ingick avtal om tids- delat boende på kredit vid överlåtelse av kreditavtalet var minst lika stort som då en konsument köpte varor på kredit. Det togs därför in en hänvisning lag till 16 och 17 §§ konsumentkreditlagen. Det nya direktivet saknar, i likhet med direktiv, bestämmelser som tar sikte på trepartsförhållanden vid betalning för avtal som omfattas av direktivet med lånade pengar. har således lämnats oreglerad i direktivet. Något hinder mot att reglera frågan i den nya lagen föreligger därmed inte (se skäl 4 i ingressen). De skäl som åberopades till stöd för regleringen lag har alltjämt bärkraft och gör sig även gällande i fråga om övriga avtalstyper som omfattas av direktivet. Mot den bakgrunden bör det tas in en bestämmelse i den nya lagen som motsvarar bestämmelsen i 17 § lag, varvid regleringen bör vara tillämplig även på avtal om lång- fristig semesterprodukt, avtal om förmedling och avtal om bytessystem. Regeringens förslag: Om näringsidkaren inte lämnar information i den omfattning och form som föreskrivs, ska marknadsföringslagen tillämpas med undantag för bestämmelserna om marknadsstörnings- avgift. Förbudet för näringsidkaren i vissa fall att kräva att konsumen- ten erlägger betalning eller ställer säkerhet ska vara bötessanktionerat. ska utöva tillsyn över att lagen följs. För tillsynen ska ha rätt att göra inspektion hos näringsidkaren samt att få del av de handlingar och upplysningar som behövs. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller har inget att erinra mot förslagen i promemorian. delar uppfattningen att den nya lagen bör innehålla en generell hänvisning till marknadsföringslagen och att dess sanktionssystem vara tillämpligt vid brister i informationslämnande. en sådan ordning kan leda till att vissa mer bagatellartade informations- brister inte är att anse som otillbörliga och därför inte kan sanktioneras. Införandet av särskilda sanktionsregler för sådana sanktioner bör därför enligt samfundet övervägas. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 15.1 i det nya direktivet ska medlemsstaterna föreskriva lämpliga sanktioner för näringsidkare som inte följer de nationella bestämmelser som antagits med stöd av direktivet. I skäl 19 framhålls särskilt vikten av att informationskraven efterlevs. Sanktionerna ska enligt artikel 15.2 vara effektiva, propor- och avskräckande. Motsvarande krav finns i artikel 10 direktiv. I artikel 13.1 anges att medlemsstaterna är skyldiga att se till att det finns lämpliga och effektiva medel för att få näringsidkarna att följa direktivet. Av artikel 13.2 följer vidare att det i varje medlemsstat ska finnas organ som har rätt att väcka talan vid domstolar eller behöriga administrativa organ. Det kan vara fråga om offentliga organ, konsu- mentorganisationer eller branschorganisationer. direktiv saknar motsvarande bestämmelser. Marknadsföringslagen innehåller den grundläggande regleringen av reklam och annan marknadsföring i svensk rätt och syftar till att mot- verka marknadsföring som är otillbörlig mot konsumenter och närings- idkare. Lagen är tillämplig på marknadsföring av produkter, dvs. varor, tjänster, fast egendom, arbetstillfällen och andra nyttigheter. Tillämp- ningsområdet omfattar således marknadsföring av såväl avtal om tidsdelat boende som avtal om långfristig semesterprodukt jämte avtal om förmedling och bytessystem. Lagen genomför i svensk rätt en rad EU-rättsakter, bl.a. och rådets direktiv /29/EG av om otillbörliga affärsmetoder, som innebär en full- harmonisering av medlemsstaternas marknadsrättsliga lagstiftning. Direktivet kompletteras i fråga om vissa produktområden och marknads- föringssätt med informationskrav i andra EU-rättsakter. På motsvarande sätt kompletteras marknadsföringslagens allmänna bestämmelser av specialförfattningar med informationskrav. I dessa specialförfattningar hänvisas normalt i fråga om sanktioner till marknadsföringslagen och dess sanktionssystem. I marknadsföringslagen föreskrivs att all marknadsföring ska stämma överens med god marknadsföringssed. Marknadsföring som strider mot god marknadsföringssed är att betrakta som otillbörlig om marknads- föringen i märkbar mån påverkar eller sannolikt påverkar mottagarens förmåga att fatta ett välgrundat affärsbeslut eller, med andra ord, om det s.k. transaktionstestet ger utslag. Lagen innehåller även uttryckliga förbud mot vilseledande och aggressiv marknadsföring. Även när det gäller vilseledande och aggressiv marknadsföring krävs att transaktions- testet ger utslag för att marknadsföringen ska anses som otillbörlig. I den bilaga till direktivet om otillbörliga affärsmetoder som gäller som svensk lag finns också ett trettiotal specifika förbud mot vissa former av marknadsföring. Marknadsföring i strid mot förbuden i bilagan är alltid otillbörlig, oavsett om den har någon tänkbar ekonomisk effekt eller ej på konsumenten. En näringsidkare vars marknadsföring är otillbörlig kan förbjudas att fortsätta med marknadsföringen. Om näringsidkaren vid sin marknads- föring underlåter att lämna väsentlig information, får näringsidkaren också åläggas att lämna sådan information. Detsamma gäller en anställd hos näringsidkaren eller någon annan som handlar på dennes vägnar. Ett förbud eller föreläggande ska normalt förenas med vite. En näringsidkare får åläggas att betala marknadsstörningsavgift om denne uppsåtligen eller av oaktsamhet brutit mot bl.a. förbuden mot aggressiv eller vilseledande marknadsföring, något av förbuden i bilagan till direktivet om otill- börliga affärsmetoder samt viss i lagen uppräknad lagstiftning. Över- trädelser av marknadsföringslagen kan även medföra skadeståndsskyl- dighet för näringsidkaren. Talan om förbuds- eller informationsförelägganden enligt marknads- föringslagen väcks vid . Sådan talan får väckas av , en näringsidkare som berörs av marknads- föringen eller en sammanslutning av konsumenter, näringsidkare eller löntagare. Talan om utdömande av marknadsstörningsavgift väcks vid . I 6 § lag föreskrivs att marknadsföringslagen, med undantag för vad som gäller om marknadsstörningsavgift, ska tillämpas om en näringsidkare inte lämnar föreskriven information. En näringsidkare som inte lämnar sådan information vid marknadsföring av avtal om tidsdelat boende kan alltså åläggas att lämna sådan information under förut- sättning att bristen är sådan att transaktionstestet ger utslag. Även mark- nadsföring som är aggressiv, vilseledande eller otillbörlig på annat sätt, exempelvis genom att strida mot något förbud i bilagan, kan förbjudas med stöd av marknadsföringslagen. En näringsidkare som bryter mot förbudet mot mottagande av betal- ning och säkerhet under ångerfristen kan också dömas till böter. Detsamma gäller en näringsidkare som tar emot betalning trots att säker- het inte har ställts när byggnader och anläggningar inte är färdigställda. Hänvisningen till marknadsföringslagen lag gör att det finns goda möjligheter att ingripa mot näringsidkare som inte lämnar före- skriven information vid marknadsföring av sådana avtal. Metoden att i specialförfattningar på det marknadsrättsliga området hänvisa till marknadsföringslagen är väl beprövad i svensk marknadsrätt och bör behållas även i den nya lagen. Som påpekas av innebär en hänvisning till marknadsföringslagens sanktionssystem att det inte är möjligt att ingripa med sanktioner mot sådana informationsbrister som inte påverkar konsu- mentens ekonomiska beteende. Så är dock fallet enligt gällande rätt och en naturlig konsekvens av utformningen av direktivet om otillbörliga affärsmetoder. Det bygger på tanken att bagatellartade brister i mark- nadsföring som medför ringa eller ingen påverkan på konsumentens agerande på marknaden inte är att anse som otillbörliga och därmed inte heller bör kunna föranleda sanktioner. Direktivet om otillbörliga affärs- metoder utgör grundvalen för det marknadsrättsliga regelverket inom EU. En ordning där det inte är möjligt att ingripa med sanktioner mot de slags brister som tar upp ligger således i linje med den marknadsrättsliga lagstiftningen i övrigt och kan inte anses stå i strid mot de krav som följer av det nya direktivet. Bestämmelserna om marknadsstörningsavgift i marknadsföringslagen är inte tillämpliga om en näringsidkare inte lämnar föreskriven informa- tion vid marknadsföring av avtal om tidsdelat boende. Detsamma gäller Prop. 2010/11:85 enligt de flesta andra lagar på det konsumenträttsliga området med lik- nande informationskrav, bl.a. paketreselagen, distans- och hemförsälj- ningslagen och konsumentkreditlagen. Marknadsstörningsavgift infördes som sanktion på det marknadsrätts- liga området i och med marknadsföringslag. I förarbetena till lagen anfördes att marknadsstörningsavgift endast borde användas där det förelåg ett mer påtagligt behov av att skydda allmänna konsument- och näringsidkarintressen (prop. 1994/95:123 s. 104). Införandet av marknadsföringslag har inte inneburit någon skärpning av sanktions- systemet i det avseendet (prop. 2007/08:115 s. 127). Som redovisas inledningsvis har man i olika sammanhang kunnat konstatera att det förekommer problem och brister vid marknadsföring av produkter som omfattas av det nya direktivet, bl.a. vad gäller informa- tionslämnande. Det har dock inte framkommit att dessa problem och brister är så pass allvarliga och systematiska att det finns skäl att i den nya lagen införa en möjlighet att döma ut marknadsstörningsavgift om en näringsidkare inte lämnar föreskriven information. Vissa bestämmelser lag som föreslås överförda till den nya lagen är sanktionerade med böter. De aktuella reglerna (nämligen förbu- den för näringsidkaren att kräva eller ta emot betalning innan ångerfristen har löpt ut eller näringsidkaren har ställt säkerhet i anledning av att en lägenhet eller anläggning inte är färdigställd) är av stor betydelse för konsumentskyddet. En bötessanktion bör därför lämpligen finnas också enligt den nya lagen. Straffskyddet bör även omfatta de avtalstyper i den nya lagen som saknade motsvarighet lag. Bötessanktionen bör omfatta åsidosättande av förbuden mot krav på betalning eller ställande av säkerhet såsom de utformas i den nya lagen. Utöver marknadsrättsliga och straffrättsliga sanktioner gäller enligt förslaget att konsumenten kan ångra ett avtal. En särskild ogiltighets- påföljd föreslås i fråga om samtliga slag av avtal som inte har upprättats skriftligen och undertecknats. På samma sätt som enligt lag bör utöva tillsyn över att lagen följs. Verket, eller den som verket utser, bör ha rätt att göra inspektion hos näringsidkaren samt att få del av de handlingar och upplysningar som behövs. För att kunna fullgöra tillsynsskyldigheten bör verket kunna förelägga näringsidkaren vid vite att fullgöra sin informationsskyldighet gentemot verket. Regeringens bedömning: Direktivets bestämmelser om tvistlösning utom domstol är uppfyllda genom verksamheten vid Allmänna rekla- mationsnämnden () och . Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte något att erinra mot den bedömning som redovisas i promemorian. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 14.2 i det nya direktivet Prop. 2010/11:85 anges att medlemsstaterna ska verka för att det införs och utvecklas lämpliga och effektiva klagomåls- och prövningsförfaranden utom domstol för pröv- ning av tvister i frågor som omfattas av direktivet. Medlemsstaterna ska vidare där så är lämpligt uppmuntra näringsidkare och deras branschorga- nisationer att informera konsumenterna om sådana klagomåls- och pröv- ningsförfaranden. Motsvarande bestämmelser saknas direktiv. () är en statlig myndighet vars huvudsakliga uppgift är att opartiskt och utan avgift pröva tvister mellan konsumenter och näringsidkare som rör varor, tjänster eller andra nyttigheter. Förfarandet i nämnden är skriftligt. Nämndens beslut är inte bindande och kan inte verkställas. Av 4 § första stycket 1 förordningen (2007:1041) med instruktion för framgår att nämnden som huvudregel inte prövar ärenden som gäller köp av fast egendom, bostadsrätt eller tomträtt; nämnden är dock behörig att pröva ärenden om upplåtelser eller överlåtelser som omfattas av lag. prövar normalt sett inte anmälningar mot näringsidkare som har sitt säte i andra länder. Så kan dock ske om det föreligger en anknytning till . är en fristående enhet inom och ingår i nätverket , (ECC-Net). Nätverket, som inrättades av 2001, har som övergripande målsättning att främja konsumenternas förtroende för den gemensamma marknaden, bl.a. genom att lämna information om konsumenternas rättigheter och olika möjlig- heter till utomrättslig tvistlösning i medlemsstaterna, främst i gränsöverskridan- de konsumenttvister. har ägnat stor uppmärksamhet åt frågor rörande tidsdelat boende och genomfört olika informationsinsatser och bistått enskilda konsumenter med råd. Det nya direktivet innebär inte att det införts något krav på att medlems- staterna ska inrätta tvistlösningsorgan där alla slags tvister som härrör från avtal enligt direktivet kan prövas. Vad det däremot handlar om är att med- lemsstaterna ska verka för att det finns sådana organ. Regeringen kan konstatera att det i och med verksamheten vid finns ett effektivt förfarande för lösning av tvister som kan tillämpas i fråga om avtal som omfattas av det nya direktivet. Därtill kommer att det finns goda möjligheter att via få information om utomrättslig tvist- lösning i sådana tvister i andra länder inom EU. 6.14Skydd mot lagval som ger konsumenten ett sämre skydd Regeringens förslag: Om rättsordningen i ett land utanför EES är tillämplig på ett avtal ska den nya lagen tillämpas i stället, i den mån den ger konsumenten ett bättre skydd. Detta ska gälla under förutsättning att avtalet avser boende i en byggnad som är belägen inom EES eller, om avtalet inte avser boende i en byggnad, näringsidkaren bedriver sin verksamhet inom EES eller riktar sin verksamhet mot ett land inom det området. Promemorians förslag överensstämmer i allt väsentligt med regering- ens. Remissinstanserna tillstyrker eller har inte något att invända mot förslaget i promemorian. Skälen för regeringens förslag: Avtal om tidsdelat boende och lång- fristig semesterprodukt har, liksom avtal om förmedling och avtal om bytessystem, ofta anknytning till flera olika länder. Boendet kan vara beläget utomlands och avtalet ingås av konsumenten under en semester- resa. Ett annat exempel är att en näringsidkare som erbjuder ett avtal om långfristig semesterprodukt har sitt säte i ett annat land än konsumenten och riktar sin marknadsföring mot eller andra länder. När ett avtal har anknytning till flera olika länder måste det avgöras vilket lands lag som ska tillämpas på avtalet. Lagvalet bestäms av inter- nationellt privaträttsliga regler. Romkonventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, som införlivats i svensk rätt genom lagen (1998:167) om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, har ersatts av och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, den s.k. I-förord- ningen. Förordningen ska tillämpas på avtalsförpliktelser på privaträttens område i situationer som innebär lagkonflikt, också i förhållande till länder utanför EU, i fråga om avtal som ingåtts efter . I likhet med vad som gäller enligt Romkonventionen ska den lag som parterna själva valt som huvudregel tillämpas på avtalet enligt I- förordningen. Detta framgår av artikel 3.1. I artikel 4.1 finns i punkterna a)h) närmare regler om hur den tillämpliga lagen ska fastställas om parterna inte gjort något val enligt artikel 3.1. Dessa s.k. anknytnings- kriterier innebär bl.a. att tjänsteavtal ska vara underkastade lagen i det land där tjänsteleverantören har sin vanliga vistelseort (punkten b) och att avtal som avser sakrätt till eller hyra av fast egendom ska vara under- kastade lagen i det land där egendomen är belägen (punkten c). Om avtalet inte omfattas av någon av punkterna i artikel 4.1, ska lagen i det land där den part som ska utföra avtalets karaktäristiska prestation har sin vanliga vistelseort tillämpas. Kan inte tillämplig lag fastställas med hjälp av artiklarna 4.1 eller 4.2, ska avtalet vara underkastat lagen i det land till vilket det har närmast anknytning. Artikel 6 i I-förordningen innehåller särskilda lagvalsregler för konsumentavtal. Enligt huvudregeln i artikel 6.1 ska sådana avtal vara underkastade lagen i det land där konsumenten har sin vanliga vistelse- ort. Detta gäller dock bara under förutsättning att näringsidkaren bedriver sin verksamhet där eller på något sätt riktar sin verksamhet till det landet. I annat fall ska tillämplig lag bestämmas i enlighet med vad som följer av artikel 3 och 4. Parterna kan, utan hinder av vad som föreskrivs i artikel 6.1, välja tillämplig lag för ett konsumentavtal. Ett sådant val får dock inte medföra att konsumenten berövas det skydd som finns enligt tvin- gande regler i lagen i det land där han eller hon har sin vanliga vistelse- ort. Enligt artikel 23 påverkar inte förordningen tillämpningen av gemen- skapsrättsliga bestämmelser som på särskilda områden fastställer lagvals- regler för avtalsförpliktelser. Sådana regler gäller alltså framför bestäm- melserna i I-förordningen. Lagvalsreglerna i I-förordningen har inte ansetts ge ett tillräckligt Prop. 2010/11:85 gott konsumentskydd i fråga om avtal som omfattas av det nya direktivet. I artikel 12.2 har det därför föreskrivits att om rättsordningen i ett land utanför EES är tillämplig på ett avtal som omfattas av direktivet, kon- sumenten i två särskilda situationer inte får berövas det skydd som följer av direktivet. Den ena är att någon av fastigheterna som omfattas av av- talet är belägen i ett land inom samarbetsområdet. Den andra är att näringsidkaren i fråga om avtal som inte direkt rör fast egendom bedriver sin näringsverksamhet i en stat inom området eller på något sätt riktar sådan verksamhet till en stat inom området. Som komplettering till I-förordningen bör det tas in regler i den nya lagen som motsvarar artikel 12.2. I artikel 12.2 används begreppen fast egendom och fastighet utan att de definieras i direktivet. direktiv avses med begreppen fast egen- dom och fastighet ett hus eller en byggnad som är avsedd att användas som bostad. Inget talar för att begreppen ska uppfattas på något annat sätt i det nya direktivet. Det saknar betydelse om byggnaden står på ofri grund eller att betrakta som fast egendom i den mening som avses i jordabalken. Det avgörande är om avtalet gäller boende i egendom som är fast belägen inom EES-området. Regeringens bedömning: Direktivets krav på information om natio- nell genomförandelagstiftning och uppförandekoder bör inte föranleda någon särskild åtgärd från det allmännas sida utöver sedvanlig infor- mation om lagändringarna. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar eller har ingen invändning mot den bedöm- ning som görs i promemorian. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 14.1 åläggs medlems- staterna att vidta lämpliga åtgärder för att informera konsumenterna om nationell genomförandelagstiftning. Medlemsstaterna ska när så är lämp- ligt uppmuntra näringsidkare och kodutfärdare att informera om sina uppförandekoder. Med uttrycket uppförandekod avses näringslivets egenåtgärder på det marknadsrättsliga området, exempelvis Internatio- nella handelskammarens regelverk och den kod som antagits av (se avsnitt 8.1 i promemorian). direktiv saknar motsvarande bestämmelser. Det är en samhällelig uppgift att informera om all ny lagstiftning. Sådan information kan lämnas på många olika sätt, exempelvis genom broschyrer, faktablad och information på Internet. Så sker också regel- mässigt vid införandet av ny lagstiftning, bl.a. genom , och berörda myndigheters försorg. , inte minst , kommer även fortsättningsvis ha en central roll när det gäller att även i övrigt informera om lagstiftningen på området. Även de kommunala konsumentvägledarna har en viktig roll när det gäller att sprida information. Det krävs inte någon särskild ytter- ligare åtgärd från det allmännas sida för att artikel 14.1 i direktivet ska Prop. 2010/11:85 anses uppfyllt. Näringslivets åtgärder kan ha framför allt marknadsrättslig betydelse. För att näringslivets egenåtgärder ska få genomslag krävs dock att näringsidkare och konsumenter får kännedom om dem. Berörda bransch- organisationer får i vanlig ordning själva ta initiativ till de insatser som kan anses erforderliga för att informera om förekommande uppförande- koder på området. 7 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser Regeringens förslag: Den nya lagen och övriga lagändringar ska träda i kraft , då lag ska upphöra att gälla. Den nya lagen ska vara tillämplig på avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet. lag ska fortfarande gälla i fråga om avtal som har ingåtts före ikraftträdandet. Promemorians förslag: Överensstämmer i sak med regeringens. Promemorians lagförslag innehåller dock ingen uttrycklig bestämmelse om att äldre bestämmelser ska tillämpas på avtal som ingåtts före ikraft- trädandet. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 16 ska medlemsstaterna anta och offentliggöra de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att direktivets krav ska vara upp- fyllda. Lagändringarna bör därför träda i kraft och lag upphävas. Den nya lagen bör kunna träda i kraft den 1 Den nya lagen bör tillämpas på avtal som har ingåtts efter ikraft- trädandet. I fråga om avtal som har ingåtts före ikraftträdandet ska lag gälla.