prop · GY03105 · 2011-03-16 00:00:00 — Sökanden menade att kommissionens beslut strider mot öppenhetsförordningen främst efter- som handlingarna inte omfattas av de åberopade sekretessgrunderna i öppenhetsförordningen men också eftersom kommissionen inte har gjort någon individuell prövning av innehållet i handlingarna, och därmed inte prövat om handlingarna hade kunnat lämnas ut delvis. intervenerade till stöd för sökanden och instämde i att kommissionen har tillämpat de åberopade undantagen i öppenhets- förordningen på ett felaktigt sätt, eftersom kommissionen inte har prövat frågan om utlämnande utifrån innehållet i de aktuella handlingarna. Kommissionen har inte heller på ett korrekt sätt prövat frågan om att lämna ut de delar av handlingarna som inte omfattas av något av undantagen. Tribunalens dom : Det ifrågasatta beslutet ogiltig- Skr. 2010/11:105 förklarades, eftersom kommissionen inte gjort den individuella prövning Bilaga 1 av innehållet i handlingarna som ankommer på den enligt öppenhets- förordningen. Kommissionen har i stället nöjt sig med att konstatera att handlingarna innehåller sådana uppgifter som kan omfattas av de åberopade undantagen i öppenhetsförordningen. Att detta inte är en tillräcklig prövning följer av domstolens dom i förenade målen C-39/05 P and C-52/05 P, och Turco mot rådet. 2.2 Mål om förhandsavgöranden C-433/05 (ERS2006/12:2) Brottmålet mot från , Den nationella domstolens fråga: Om direktiv /44/EG om ändring av direktiv /25/EG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar i fråga om fritidsbåtar (fritidsbåtsdirektivet) eller artiklarna EG utgör hinder för ett sådant förbud mot vattenskoter- användning som följer av vattenskoterförordningen (1993:1053). Även fråga om notifieringen av bestämmelserna i vattenskoterförordningen har skett på korrekt sätt enligt direktiv /34/EG om ett informations- förfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter (informations- direktivet). Fritidsbåtsdirektivet inte hindrar att medlems- staterna antar nationella bestämmelser om användning av fritidsbåtar i vissa vatten. De svenska bestämmelserna kan därför inte stå i strid med direktivets bestämmelser. Vattenskotrar kan vidare importeras fritt till och användas i de vatten där det inte är miljömässigt olämpligt. De begränsningar i användningen av vattenskotrar som föreskrivs i vattenskoterförordningen är därmed inte av en sådan art och omfattning att de kan anses utgöra ett handelshinder i den mening som avses i artikel 28 EG. Under alla omständigheter måste användningsbegränsningarna anses såväl nödvändiga som proportionerliga. Andra åtgärder för att reglera användningen av vattenskotrar skulle inte vara tillräckliga för att uppnå det skydd för miljön som eftersträvas. Exempelvis skulle hastighetsbegränsningar inte vara effektiva för att komma till rätta med miljöstörningar i särskilt känsliga miljöer eftersom det i lika hög grad är körtekniken som hastigheten som framkallar störningarna. De vidsträckta vattenområdena i gör det dessutom i praktiken omöjligt att övervaka efterlevnaden av regler om hastighetsbegränsningar eller störande åkteknik. Ett mer generellt regelsystem innebär däremot att tillsynsmyndigheterna kan dra nytta av anmälningar från allmänheten och bättre styra sina insatser. De skyldigheter som följer av informationsdirektivet har iakttagits i samband med att den senaste ändringen av vattenskoterförordningen antogs. Om det anses att brister har förekommit i anmälningsförfarandet är dessa i vart fall inte av den arten som kan föranleda att förordningen inte kan tillämpas. dom : Fritidsbåtsdirektivet utgör inte hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken det av miljöskydds- hänsyn är förbjudet att använda vattenskotrar utanför anvisade vattenområden. Inte heller artiklarna 34 och 36 i EUF-fördraget utgör hinder för en sådan nationell lagstiftning, under förutsättning att de behöriga nationella myndigheterna är skyldiga att vidta de genomförandeåtgärder som krävs för att anvisa de vattenområden, utanför de allmänna farlederna, i vilka vattenskotrar får användas, att de behöriga nationella myndigheterna faktiskt har utövat den behörighet som de har getts i detta avseende och att de har anvisat de vattenområden som uppfyller kraven i den nationella lagstiftningen samt att sådana åtgärder har vidtagits inom rimlig tid från det att den nationella lagstiftningen trädde i kraft. Det ankommer på den nationella domstolen att kontrollera huruvida dessa förutsättningar är uppfyllda i det mål som den har att avgöra. Artikel 8.1 i informationsdirektivet ska tolkas så, att en ändring i ett utkast till tekniska föreskrifter som redan har anmälts till Europeiska kommissionen utgör inte en väsentlig ändring i utkastet i den mening som avses i artikel 8.1 tredje stycket i detta direktiv när dessa ändringar, i förhållande till det anmälda utkastet, endast avser en uppmjukning av villkoren för användningen av den ifrågavarande produkten och därmed innebär en minskning av de tekniska föreskrifternas eventuella inverkan på handelsutbytet. Det föreligger därför inte någon skyldighet att förhandsanmäla dessa ändringar till kommissionen. När det inte föreligger någon skyldighet att göra en sådan förhandsanmälan, innebär den omständigheten att en icke-väsentlig ändring av föreskriften inte har överlämnats till kommissionen innan föreskriften antas inte att föreskriften inte kan tillämpas. C-311/08 (EUD2008/186:2) S.A. de Gestion Industrielle (SGI.) Begäran från Tribunal de Première Instance de , Den nationella domstolens fråga: Om artiklarna 43 och 48 eller 56 EG utgör hinder för nationell skattelagstiftning om internprissättning, enligt vilken korrigering av resultatet sker hos ett belgiskt bolag som beviljar ett närstående utländskt bolag en extraordinär eller frivillig förmån, medan beskattning hos givaren inte sker i samma situation när det är fråga om två belgiska bolag. En sådan lagstiftning som den som är i fråga i målet, vilken endast avser förhållanden inom en intressegemenskap av bolag, har ett avgörande inflytande på etableringsfriheten och ska därför prövas enbart mot bakgrund av artikel 43 EG. Sådana regler är ett utflöde av den internationellt vedertagna principen om att stater som utgångs- punkt får beskatta all verksamhet som bedrivs på deras territorium, men är fria att, genom konventioner eller unilateralt, fördela beskattnings- rätten mellan sig. De belgiska reglerna ger mer precist uttryck för den av alla medlemsstater erkända armslängdsprincipen, som innebär att stater kan korrigera ett skattskyldigt bolags resultat om detta har beviljat ett närstående utländskt bolag en förmån, och denna förmån får anses vara motiverad av andra skäl än marknadsmässiga överväganden. sådana bestämmelser som de belgiska bygger på nämnda principer är den olikabehandling av utländska bolag som blir följden av deras tillämpning fullt berättigad, med hänsyn till domstolens praxis i fråga om nationella bestämmelser som upprätthåller territorialitetsprincipen. Av denna praxis följer att sådana bestämmelser som de belgiska kan rättfärdigas dels av risken för att den välavvägda fördelningen av beskattningsrätten mellan stater annars äventyras, dels och i ännu högre grad av behovet av att motverka skatteflykt. Den nationella domstolens frågor ska därför besvaras nekande. dom : Eftersom målet vid den nationella domstolen uteslutande rör den aktuella lagstiftningens inverkan på den skattemässiga behandlingen av ett bolag som är när- stående övriga berörda bolag, på det sättet att det utövas ett bestämmande inflytande, ska frågorna besvaras uteslutande mot bakgrund av artiklarna 43 EG och 48 EG, vilka ska prövas i ett sammanhang. Sådan lagstiftning i en medlemsstat som den nu aktuella utgör en inskränkning av etableringsfriheten. Lagstiftning som den belgiska enligt vilken bedömningen av huruvida en transaktion utgör ett fiktivt upplägg som uteslutande betingas av skattemässiga överväganden grundar sig på en prövning av objektiva och verifierbara omständigheter, kan emellertid motiveras av behovet av att upprätthålla en välavvägd fördelning av beskattningsrätten mellan medlemsstaterna och behovet av att förebygga skatteflykt och är därför i princip förenlig med fördraget. Det ankommer dock på den hänskjutande domstolen att pröva om den belgiska lagstiftningen går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå de ändamål som eftersträvas, betraktade som en helhet. Detta förutsätter för det första att den skattskyldige bereds möjlighet att utan onödig administrativ omgång lägga fram uppgifter som rör eventuella affärsmässiga skäl som föranlett en transaktion. För det andra får den skattemässiga korrigeringen endast avse den del som inte motsvarar vad som skulle ha avtalats om bolagen inte varit närstående. C-337/08 (EUD2008/193:2) X Holding B.V. Den nationella domstolens fråga: Om det är förenligt med artiklarna 43 och 48 EG samt dom i målet C-446/03 att i nationell rätt inte tillåta en skattemässig enhet mellan ett moderbolag och ett helägt utländskt dotterbolag. anförde att fördragets bestämmelser om etableringsfrihet inte utgör något hinder för sådana nationella regler rörande resultatutjämning och konsolidering inom en bolagsgrupp som de ifrågasatta nederländska bestämmelserna. Sådana regler är ett utflöde av den internationellt vedertagna principen om att stater som utgångspunkt får beskatta all verksamhet som bedrivs på deras territorium, men är fria att sinsemellan fördela beskattningsrätten mellan sig i syfte att undvika dubbel- beskattning. Eftersom de nederländska bestämmelserna bygger på denna princip är den olikabehandling av utländska bolag som blir följden av deras tillämpning fullt berättigad, med hänsyn till domstolens praxis i fråga om nationella bestämmelser som utesluter gränsöverskridande resultatutjämning inom en bolagsgrupp. Av denna praxis följer att sådana bestämmelser som de nederländska kan motiveras dels av risken för att den välavvägda fördelningen av beskattningsrätten mellan stater annars äventyras, dels av risken för och behovet av att motverka dubbla förlustavdrag och skatteflykt. Den nationella domstolens fråga ska därför dom : Artiklarna 43 EG och 48 EG utgör inte hinder för en medlemsstats lagstiftning, enligt vilken ett moderbolag får bilda en enda skattemässig enhet med sitt dotterbolag med hemvist i landet, medan moderbolaget inte får bilda en sådan skattemässig enhet med ett dotterbolag som saknar hemvist i landet, när överskottet i sistnämnda dotterbolag inte omfattas av skattelagstiftningen i den medlemsstaten. C-440/08 (EUD2008/237:2) F. Gielen mot Staatssecretaris van Den nationella domstolens fråga: Om artikel 43 EG utgör hinder mot att tillämpa en nationell skattebestämmelse på vinster som uppkommit i en del av ett företag beläget i men som uppburits av en medborgare i en annan medlemsstat (utländsk skattskyldig), när bestämmelsen innebär en skillnad mellan inhemska och utländska skattskyldiga som i sig strider mot artikel 43 EG, men den berörda utländska skattskyldige har haft möjlighet att välja att behandlas som en inhemsk skattskyldig, en möjlighet som han av individuella skäl inte har anförde att fördragets bestämmelser om etableringsfrihet inte utgör något hinder mot att tillämpa nationella skattebestämmelser som gör skillnad mellan inhemska och utländska skattskyldiga beträffande vinst från ett fast driftställe i om den utländske skattskyldige har en möjlighet att välja att beskattas som en inhemsk Syftet med timvillkoret, dvs. kravet att ha arbetat ett visst antal timmar i företagsverksamheten för att få rätt till ett egenföretagaravdrag, är att undanta företagsverksamhet som bara utgör bisysslor från rätten till avdrag. För att uppnå detta syfte saknas betydelse om arbetet har utförts i verksamhet utom eller inom landet. och inhemska skattskyldiga synes därför i det avseendet befinna sig i är därför skyldiga att se till att de nationella bestämmelserna inte innebär en diskriminering på grund av har undanröjt denna diskriminering genom att ge utländska skattskyldiga möjligheten att beskattas enligt samma bestämmelser som inhemska skattskyldiga. dom : Den i målet aktuella nationella lagstiftningen utgör en diskriminerande olikbehandling på grund av nationalitet, som inte är förenlig med etableringsfriheten. nationell lagstiftning är oförenlig med unionsrätten, även om det är valfritt att omfattas av lagstiftningens tillämpningsområde. C-447/08 och C-448/08 (EUD2008/253:2) Åklagaren mot och Den nationella domstolens frågor: Fråga om förbudet i 38 § lotterilagen att främja deltagande i ett inom landet anordnat lotteri som inte är tillåtet eller ett utom landet anordnat lotteri, som innebär inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster enligt artikel 49 EG, kan godtas på grund av att det omfattas av undantag som uttryckligen anges i EG- fördraget eller om de kan anses motiverade på grund av tvingande hänsyn till allmänintresset och kan anses vara proportionerliga. Fråga om syftet finansiering av sociala aktiviteter kan anses utgöra en accessorisk positiv konsekvens om det utgör ett av flera syften för den restriktiva spelpolitiken och inte utgör det huvudsakliga syftet. Även fråga om ett totalförbud att marknadsföra spel och lotterier som anordnats av ett företag etablerat i en annan medlemsstat, som kontrolleras av myndigheterna i den medlemsstaten, kan anses vara proportionerligt i syfte att kontrollera och utöva tillsyn över spelverksamheten eller, alternativt, om syftet är att begränsa spelandet när det saknas begränsningar för marknadsföring av spel och lotterier som anordnas av spelbolag etablerade i den medlemsstaten som för den restriktiva politiken. Fråga om en spelarrangör som är etablerad i en medlemsstat och som står under den medlemsstatens kontroll och tillsyn har rätt att marknadsföra sin verksamhet i exempelvis tidningar i andra medlemsstater utan föregående ansökan. Fråga om en medlemsstats straffbeläggande av utländska spelbolags marknadsföring utgör ett hinder mot etableringsfriheten i artikel 43 EG och den fria rörligheten av tjänster i artikel 49 EG som aldrig kan godtas med åberopande av tvingande hänsyn till allmänintresset. Även fråga om det har någon betydelse om medlemsstaten där spelbolaget är etablerat uppställer samma krav på tvingande hänsyn till allmänintresset som den medlemsstat där arrangören vill marknadsföra sin verksamhet. Främjandeförbudet och de tillhörande bestämmelserna om straff och sanktioner utgör ett nödvändigt led i den svensk spelregleringen för att säkerställa tillståndskravet i lotteri- lagstiftningen. Regeringsrätten har funnit att den svenska spelregleringen totalt sett varit ägnad att uppnå legitima ändamål och proportionerlig i förhållande till ändamålen. Utvecklingen på spelområdet och tillämpningen av bestämmelserna därefter ger inte anledning till en annan bedömning. Främjandeförbudet med tillhörande straff- och sanktionsbestämmelser innebär inte någon diskriminering på grund av nationalitet utan är förenliga med gemenskapsrättens krav. Finansiering av sociala och allmännyttiga aktiviteter utgör inte det huvudsakliga eller egentliga ändamålet för den svenska spelpolitiken. Det förhållandet att spelpolitiken medför ett stort ekonomiskt överskott utesluter inte en genuint restriktiv spelpolitik, utan är en följd av den restriktiva spelpolitiken som förs i med låg återbetalning av vinster för att skydda spelberoende. I ljuset av den höga skyddsnivå som den svenska lagstiftaren har valt på spel- och lotteriområdet är främjandeförbudet med tillhörande straff- och sanktionsbestämmelser proportionerliga i förhållande till sina syften. Gemenskapsrätten innebär på sitt nuvarande stadium inte någon skyldighet för medlemsstaterna att ömsesidigt erkänna tillstånd till anordnande av spel som beslutats i andra medlemsstater. Gemenskapsrätten utgör därför inget hinder mot att en restriktiv nationell spelreglering, med restriktioner i marknadsföringen och som är proportionerlig i förhållande till sina ändamål, innefattar ett förbud mot marknadsföring av spel som anordnas utan stöd i den nationella spelregleringen. dom : Artikel 49 EG ska tolkas så, att den inte utgör hinder för en medlemsstats lagstiftning, som den som är i fråga i målen vid den nationella domstolen, enligt vilken det är förbjudet att göra reklam för hasardspel anordnade i andra medlemsstater av privata arrangörer i vinstsyfte som riktar sig till personer som är bosatta i medlemsstaten. Hasardspelsverksamhet är i förbehållen det allmänna eller organisationer med allmännyttiga ändamål, och tillstånd för anordnandet av hasardspel har uteslutande beviljats offentliga organ eller allmännyttiga organisationer. Kulturella, moraliska eller religiösa överväganden kan motivera inskränkningar av friheten att tillhandahålla tjänster för arrangörer av hasardspel, bland annat eftersom det kan anses oacceptabelt att tillåta att privata vinstintressen drar nytta av ett socialt gissel eller spelares svaghet och olycka. En medlemsstat kan därför begränsa anordnandet av hasardspel och förbehålla offentliga organ eller allmännyttiga organisationer anordnandet av sådana spel. Främjandeförbudet som sådant är ändamålsenligt och proportionerligt med avseende på målet att utesluta privata vinstintressen, och därmed i sig förenligt med unionsrätten. När det gäller påföljdssystemet kan det vara diskriminerande om det är så att strängare straff följer på främjande av utomlands anordnade spel jämfört med främjande av inhemska spel som anordnats utan tillstånd. Regeringen har i målet hävdat att påföljderna i den svenska lagstiftningen särskilt i 23 kap 4 § BrB för främjande av hasardspel som anordnas i utan tillstånd är likvärdiga med de påföljder som enligt 54 § andra stycket lotterilagen gäller för främjande av sådana spel som anordnas i en annan medlemsstat. lämnar åt att undersöka och avgöra om påföljderna verkligen är likvärdiga, med hänvisning till att nationella domstolar är bäst placerade att tolka den nationella rätten. C-24/09 (EUD2009/39:2) mot Den nationella domstolens fråga: Målet rör tolkningen av direktiv /337/EEG om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt (MKB-direktivet) och direktiv /61/EG om samordnande åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar (IPPC-direktivet). Särskilt fråga om den berörda allmänhetens rätt att överklaga en domstols avgörande av en tillståndsfråga och vilka krav som kan uppställas på den berörda allmänheten enligt de skilda direktiven. Artikel 10a i MKB-direktivet och artikel 15a i IPPC-direktivet innebär inte någon rätt för den berörda allmänheten att överklaga en miljödomstols avgörande av en tillståndsfråga enbart på grund av att den har haft möjlighet att delta i domstolens handläggning av tillståndsfrågan och yttrat sig där. Olika krav kan uppställas i nationell lagstiftning när det gäller begreppet berörd allmänhet i den mening som avses i å ena sidan artikel 6.4 i MKB-direktivet och artikel 15.1 i IPPC-direktivet respektive i den mening som avses å andra sidan i artikel 10a i MKB-direktivet och artikel 15a i IPPC-direktivet. Direktivens bestämmelser utgör minimikrav och den berörda allmänhetens rätt att delta i beslutsprocesser och tillgång till rättslig prövning har delvis skilda funktioner. Det är därför naturligt att de persongrupper som anses berörda i respektive hänseende inte behöver vara identiska. Eftersom de svenska bestämmelserna om deltagande i beslutsprocessen är mer generösa än vad Århuskonventionen och direktiven kräver, finns det inte någon motsättning i att en lokalt etablerad mindre miljöskyddsförening som inte uppfyller nationella kriterier för att utgöra berörd allmänhet i konventionens eller direktivens mening ges möjlighet att delta i en beslutsprocess men inte rätt att överklaga ett tillståndsbeslut i ärendet. beslut : Medlemmar av den berörda allmänheten, i den mening som avses i artiklarna 1.2 och 10a i MKB- direktivet samt i den mening som avses i artiklarna 2.14 och 15a i IPPC- direktivet ska ha rätt att föra talan mot beslut genom vilka en instans, som ingår i en medlemsstats domstolsväsende, har tagit ställning till en ansökan om tillstånd för ett projekt, oberoende av vilken roll de, genom att delta i förfarandet i nämnda instans och yttra sig där, kan ha haft vid handläggningen av nämnda ansökan. Artikel 10a i MKB-direktivet och artikel 15a i IPPC-direktivet ska tolkas så, att de utgör hinder för en nationell lagstiftning genom vilken rätten till rättslig prövning av ett beslut angående en verksamhet som omfattas av tillämpningsområdet för MKB-direktivet respektive IPPC-direktivet, förbehålls miljöskydds- föreningar som har minst 2 000 medlemmar. C-57/09 och C-101/09 (EUD2009/83:3) mot tredjelands-medborgare Begäran från Bundesverwaltungsgericht, Den nationella domstolens fråga: Målet rör tolkningen av undantagen i artikel 12.2 b och c i direktiv /83/EG om miniminormer för när tredjelandsmedborgare eller statslösa personer ska betraktas som flyktingar eller som personer som av andra skäl behöver internationellt skydd samt om dessa personers rättsliga ställning och om innehållet i det beviljade skyddet (skyddsgrundsdirektivet). Frågan är om två asylsökande, innan de fick tillträde till och ansökte om skydd där, hade begått ett grovt icke-politiskt brott eller sådana gärningar som strider mot syften och grundsatser och av den anledningen inte ska anses som flyktingar. Båda personerna har varit verksamma i organisationer som finns i förteckningen över personer, grupper och enheter i bilagan till rådets gemensamma ståndpunkt (2001/931/GUSP) av om tillämpning av särskilda åtgärder i syfte att bekämpa terrorism. Det förhållandet att en asylsökande har tillhört en organisation som förts upp på rådets förteckning och aktivt har stött organisationens väpnade kamp leder inte per automatik till att han eller hon är utesluten från skyddsgrundsdirektivets skydd. En tillämpning av undantagen i artikel 12.2 b och c i direktivet förutsätter en bedömning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Den bedömningen är den nationella behöriga myndigheten bäst skickad att göra. Vidare förutsätter inte en tillämpning av undantagen i artikel 12.2 b och c i direktivet att den asylsökande utgör en säkerhetsrisk. Varken ordalydelsen, innehållet i eller syftet med undantagsbestämmelserna ger stöd för att förutsätta något sådant. Däremot förutsätter en tillämpning av undantagen i artikel 12.2 b och c i direktivet en proportionalitetsprövning i det enskilda fallet, med hänsyn till de långtgående och allvarliga konsekvenser ett uteslutande kan få för den enskilde. Vid proportionalitetsprövningen ska det beaktas att den asylsökande åtnjuter skydd mot avvisning och endast i exceptionella fall torde undantagen anses vara oproportionerliga. Artikel 12.2 i skyddsgrundsdirektivet innebär att medlemsstaterna är förhindrade att bevilja flyktingstatus till någon som omfattas av undantagen. Undantagsbestämmelserna hindrar däremot inte medlemsstaterna från att bevilja uppehållstillstånd till personer som har begått sådana handlingar som nämns i bestämmelserna. dom : Artikel 12.2 b och c i skyddsgrundsdirektivet ska tolkas så, att det förhållandet att en person har tillhört en organisation som på grund av delaktighet i terrorist- handlingar har förts upp i förteckningen i bilagan till rådets gemensamma ståndpunkt 2001/931/GUSP, och att vederbörande aktivt har stött organisationens väpnade kamp, inte automatiskt medför att det föreligger synnerliga skäl att anta att denna person har förövat ett grovt icke- politiskt brott eller begått gärningar som strider mot syften och grundsatser.