prop · GY0383 · 2011-03-16 00:00:00 — Utredningens förslag: Konventionens definition införs med det tillägget att föremålet i den stat som det förts ut ifrån ska ha den i konventionens artikel 2 angivna betydelsen. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna fråga. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Statens museer för världskultur tillstyrker Ingen annan remissinstans har yttrat sig särskilt i denna fråga. Skälen för regeringens förslag: I konventionen definieras kultur- Prop. 2010/11:83 föremål som sådana föremål som av religiösa eller profana skäl är av betydelse för arkeologin, förhistorien, historien, litteraturen, konsten eller vetenskapen och som kan hänföras till någon av de kategorier som tas upp i bilagan till konventionen (artikel 2). Eftersom konventionsbestämmelserna föreslås införas i ett eget kapitel, kan och bör definitionen av kulturföremål i lagen ligga så nära konventionens definition som möjligt. Med hänsyn till att det är svårt att se att det finns skäl som inte är antingen religiösa eller profana, bör emellertid inte författningstexten tyngas med konventionens begrepp religiösa eller profana skäl. 7.2Ett kulturföremål som olagligt förts ut från en konventionsstat ska som huvudregel återlämnas till den återkrävande staten Regeringens förslag: En huvudregel införs om återlämnande av kulturföremål som olagligt förts ut ur en stat som motsvarar den som gäller för EES-stater enligt 6 kap. kulturminneslagen. Detta innebär att det blir lättare för en konventionsstat att få tillbaka ett kulturföremål än vad konventionen kräver. Huvudregeln blir att ett kulturföremål som olagligt förts ut från en konventionsstat på begäran ska återlämnas till den återkrävande staten. Detta förutsätter dock att den olagliga utförseln skett efter det att konventionen trätt i kraft för . Om det är fråga om olaglig utförsel från en konventionsstat som är en EES-stat, ska återlämnande ske endast om föremålet inte utgör ett kulturföremål i den mening begreppet har i 6 kap. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens med den inskränkningen att konventionen vid utförseltillfället även skulle ha trätt i kraft i den stat som föremålet olagligt förts ut ifrån. Remissinstanserna: ICOM och Samp tillstyrker förslaget, men förordar att återlämnandeskyldigheten ska utvidgas till att gälla för alla stater, dvs. inte bara för dem som omfattas av konventionen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Statens museer för världskultur tillstyrker den föreslagna huvudregeln och anför att det är en viktig markering av hållning i frågan om illegal hantering av kulturarvsföremål att på detta vis gå längre än vad konventionen kräver. Det ger också Statens museer för världskultur ytterligare en plattform att relatera till i sina internationella relationer. Skälen för regeringens förslag: I artikel 5.3 i konventionen anges att domstolen eller den behöriga myndigheten i den stat i vilken begäran framställts ska besluta att ett kulturföremål som förts ut olagligt ska återlämnas om den återkrävande staten visar att föremålet har ett betydande kulturellt värde för den egna staten eller visar att föremålets avlägsnande från dess territorium avsevärt kränker ett eller flera av följande intressen: a)Det fysiska bevarandet av föremålet eller dess sammanhang. b)Helheten hos ett sammansatt föremål. c)Bibehållandet av information av exempelvis vetenskaplig eller historisk karaktär. d)En stams eller ursprungsbefolknings traditionella eller rituella bruk av föremålet. Utredningen föreslog att den formulering som finns i 6 kap. 1 § kulturminneslagen, nämligen att olagligt bortförda kulturföremål ska återlämnas på begäran, ska användas även gentemot konventionsstaterna. Bestämmelsen i 6 kap. 1 § kulturminneslagen grundar sig på direktivet, som inte innehåller något krav motsvarande det som finns i det senare ledet av artikel 5.3. En bestämmelse i det föreslagna 7 kap. kulturminnes- lagen som föreskriver en huvudregel om återlämnande motsvarande den i 6 kap. 1 § får till följd att den prövning som domstolen har att göra begränsar sig till 1) om det rör sig om ett kulturföremål i den betydelse begreppet har i kapitlet, 2) att föremålet finns i och 3) att före- målet, efter det att konventionen trätt i kraft för del, olagligt förts ut ur antingen en konventionsstat utanför EES-området eller, om föremålet inte omfattas av definitionen i 6 kap. 2 § första stycket, ur en EES-stat som är en konventionsstat. Eftersom konventionens regler utgör en miniminivå, finns det inte något hinder för en sådan regel. Den föreslagna regeln förenklar den prövning svensk domstol har att göra och den innebär också att lägre krav ställs på vad den återkrävande staten behöver prestera för att få tillbaka ett aktuellt kulturföremål från . Även om svenska staten inte får motsvarande fördel vid egen talan i en annan konventionsstat, är det en viktig markering som visar att ser allvarligt på att kulturföremål förs ut olagligt. Förslaget innebär att svenska domstolars arbete underlättas. Dessutom motsvarar kraven för ett återlämnande dem som ställs för ett återlämnande enligt 6 kap. kulturminneslagen. Övervägande skäl talar därför för en mer långtgående regel än vad konventionen kräver. Förslaget är också mer långtgående än vad konventionen kräver på så vis att det inte krävs att den olagliga utförseln skett efter det att den återkrävande staten tillträtt konventionen för att ett återlämnande ska ske. Det är tillräckligt att den återkrävande staten har tillträtt konventionen när talan väcks. Den situationen kan alltså uppkomma att den åter- krävande staten får tillbaka ett föremål som olagligt förts ut ur den staten innan konventionen trätt i kraft för den statens del. Om den olagliga utförseln skett innan konventionen trätt i kraft för del, kan det däremot inte bli aktuellt med ett återlämnande. Av artikel 1 b i konventionen framgår att ett kulturföremål anses ha förts ut olagligt om det förts ut från en konventionsstats territorium i strid med denna stats lagstiftning reglerande utförsel av kulturföremål som har till syfte att skydda statens kulturarv. Vidare framgår av artikel 5.2 i konventionen att ett kulturföremål som tillfälligt förts ut från en stats territorium med stöd av ett tillstånd som beviljats enligt statens lagstiftning till skydd för statens kulturarv, anses ha förts ut olagligt om det inte förs tillbaka enligt villkoren i tillståndet. Definitionen av att ett kulturföremål förts ut olagligt bör i svensk lagstiftning ha motsvarande lydelse och utformas med 6 kap. 3 § kultur- minneslagen som förebild. Emellertid bör i 7 kap. begreppet olagligt Prop. 2010/11:83 förts ut användas i stället för begreppet olagligt förts bort, eftersom bestämmelserna avser åtgärder när ett kulturföremål förts ut i strid med en konventionsstats utförselregler (jfr promemorian, s. 58). 7.3Undantag från huvudregeln om återlämnande Regeringens förslag: Huvudregeln om återlämnande av kulturföremål som olagligt förts ut ur en konventionsstat ska inte tillämpas om kulturföremålet förts ut ur staten under upphovsmannens livstid eller från dennes död. Trots detta ska föremålet ändå åter- lämnas, om det har tillverkats av en eller flera medlemmar av en stam eller ursprungsbefolkning för traditionellt eller rituellt bruk inom befolkningen och det är frågan om ett återlämnande av föremålet till den befolkningen. Utredningens förslag: Undantag från huvudregeln om återlämnande införs på så sätt att det i bilagan till kulturminneslagen införs begränsningar i vad som anses utgöra kulturföremål. Förslaget innebär att endast föremål som är och inte tillhör upphovsmannen ska kunna utgöra kulturföremål. Dock ska ett föremål ändå kunna utgöra ett kulturföremål, om det har tillverkats av en eller flera medlemmar av en stam eller ursprungsbefolkning för traditionellt eller rituellt bruk inom befolkningen och föremålet ska återlämnas till denna befolkning. Remissinstanserna: ICOM och Samp anser att författningstexten i detta avseende är otydlig. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Statens museer för världskultur tillstyrker förslaget och menar att de klargöranden som görs underlättar de gängse proveniensprocesserna. Skälen för regeringens förslag: Av konventionens artikel 7.1 b framgår att bestämmelserna om återlämnande av ett kulturföremål som förts ut ur en stat inte ska tillämpas om föremålet förts ut ur landet under upphovsmannens livstid eller från dennes död. Denna bestämmelse utgör således ett undantag från huvudregeln om att åter- lämnande ska ske. Det finns emellertid också ett undantag från undantaget. Detta anges i artikel 7.2 och innebär att återlämnande ändå ska ske, om det aktuella kulturföremålet har tillverkats av en eller flera medlemmar av en stam eller ursprungsbefolkning för traditionellt eller rituellt bruk inom stammen eller befolkningen och föremålet ska återlämnas till stammen eller befolkningen. Av den kommentar till konventionen som getts ut av Unidroits sekretariat framgår att syftet med undantaget för kulturföremål som olagligt förts ut under upphovsmannens livstid, är att främja samtida konst så att upphovsmannen ska kunna göra sig känd utomlands (s. 540/541). Om en konstnär för ut ett av sina konstverk i strid med den egna statens utförselregler, kan konstverket således inte återkrävas av staten med stöd av konventionen. Av kommentaren till konventionen framgår vidare att tidsperioden för Prop. 2010/11:83 undantaget bestämts till från upphovsmannens död i syfte att arvingar ska få skälig tid på sig att avyttra sitt arv (s. 540/541). En bestämmelse som den föreslog, där endast föremål som är räknas som kulturföremål, innebär att arvingarna får olika på sig att avyttra föremålet, beroende på när i sitt liv upphovsmannen skapat sitt verk. Denna effekt kan inte anses önskvärd och systemet blir oförutsägbart för arvingarna. Vidare kan det uppkomma svårigheter att avgöra när ett visst föremål har tillverkats. Konventionens utgångspunkt i upphovsmannens död för beräkningen torde vara enklare att tillämpa. Bestämmelser i enlighet med artiklarna 7.1 b och 7.2 i konventionen föreslås därför föras in i den inledande paragrafen i det föreslagna 7 kap. kulturminneslagen. 7.4Rätt till ersättning för en godtroende innehavare som tvingas återlämna ett kulturföremål Regeringens förslag: Om en godtroende innehavare av ett kultur- föremål som förts ut olagligt tvingas återlämna föremålet, har han eller hon rätt till ersättning. En bestämmelse om det tas in i 7 kap. och utformas med 6 kap. 7 § kulturminneslagen som förebild. Till skillnad från vad som gäller enligt 6 kap. ska dock rätten till ersättning enligt 7 kap. finnas oavsett om kulturföremål innehas för egen eller någon annans räkning. Vidare ska även en innehavare som fått föremålet vid en bodelning ges rätt till ersättning, om den som föremålet förvärvats från skulle ha haft rätt till det. Sistnämnda bestämmelse ska även införas i 6 kap. och således gälla även när det är de direktivsstyrda bestämmelserna som ska tillämpas. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens, men utredningen föreslår att bestämmelsen ska arbetas in i 6 kap. 7 §. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna fråga. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att det bör övervägas om det mot bakgrund av att bestämmelserna om föremål som förts ut från en konventionsstat utanför EES avses föras in i ett eget, nytt kapitel finns skäl att frångå den formulering som återfinns i konventionens artikel 6 om rätt till ersättning om innehavaren vid förvärvet varken insåg eller rimligen borde ha insett att föremålet har förts ut olagligt. Skälen för regeringens förslag: Enligt konventionens artikel 6.1 har en innehavare av ett kulturföremål som förvärvat föremålet sedan det förts ut olovligt rätt till skälig ersättning av den återkrävande staten vid återlämnandet, förutsatt att innehavaren vid förvärvet varken insåg eller rimligen borde ha insett att föremålet förts ut olagligt. För att ersättning ska betalas ut krävs alltså att innehavaren har förvärvat föremålet efter det att det har förts ut olagligt. En grund- läggande förutsättning för att innehavaren ska ha rätt till ersättning är att han eller hon förvärvade föremålet i god tro. Vem som har bevisbördan för att så är fallet anges inte uttryckligen i konventionen. Vid bedömningen av innehavarens goda tro ska enligt artikel 6.2 alla omständigheter i samband med förvärvet beaktas. Som exempel på en sådan omständighet anges frågan om huruvida det utförseltillstånd som krävs enligt den återkrävande statens lagstiftning saknas. Med tanke på kulturföremålens karaktär samt hur viktigt det är att kontrollera föremålens ursprung och eventuella utförseltillstånd ställs det stora krav på en innehavare för att han eller hon ska anses vara i god tro. I 6 kap. 7 § kulturminneslagen finns en bestämmelse som gäller när ett kulturföremål olagligt förts bort från en EES-stat. I bestämmelsen anges att den som innehar ett kulturföremål för egen räkning under vissa förutsättningar är berättigad till skälig ersättning om föremålet åter- lämnas. För att rätt till ersättning ska finnas är innehavaren skyldig att visa att han iakttagit tillräcklig omsorg och uppmärksamhet vid anskaffandet av föremålet och i fråga om hur föremålet förts bort från den återkrävande staten. Denna bestämmelse motsvarar i princip rätten enligt artikel 6.1 i konventionen för en godtroende innehavare att få skälig ersättning vid återlämnandet av ett kulturföremål. I förarbetena till 6 kap. 7 § kulturminneslagen (prop. 1994/95:74 s. 19) förs ett resonemang om huruvida avsikten med den bestämmelse i direktivet som ligger till grund för paragrafen (artikel 9) är att även en innehavare som efter förvärvet själv olagligt fört bort föremålet har rätt till ersättning. Regeringen uttalade i sammanhanget att det framstår som rimligt att den som stått bakom en olaglig utförsel inte ska ha rätt till ersättning. Mot den bakgrunden ansåg regeringen att det av bestäm- melsen i 6 kap. kulturminneslagen uttryckligen bör framgå att den omsorg och uppmärksamhet som innehavaren ska ha visat även ska avse hur föremålet förts från den återkrävande statens territorium. I förarbetena till 6 kap. 7 § kulturminneslagen anges att bevisbördan för att innehavaren förvärvat kulturföremålet i god tro torde vila på innehavaren (prop. 1994/95:74 s. 28). Av bestämmelsen framgår dock inte vilka närmare kriterier som ska beaktas vid bedömningen av om god tro förelegat. I princip torde det bli aktuellt att beakta samma omständigheter vid tillämpningen av 6 kap. 7 § kulturminneslagen som av konventionen. I fråga om den närmare innebörden av kriteriet skälig ersättning enligt 6 kap. 7 § kulturminneslagen kan ledning hämtas från förarbetena (prop. 1994/95:74 s. 20). Där framgår att ersättningens storlek är beroende av om innehavaren behåller någon rätt till föremålet efter återlämnandet. För det fall det står klart för domstolen att innehavaren behåller äganderätten till föremålet även efter återlämnandet, torde ersättningen i första hand avse de kostnader och olägenheter som är en följd av att föremålet förs tillbaka till den återkrävande staten. Det konstateras emellertid i förarbetena att även olägenheten av att inte kunna disponera föremålet i kan vara betydande, och att ersättningen därför i ett sådant fall kan fastställas till nästan samma belopp som skulle utgått om innehavaren helt hade förlorat förfoganderätten. Svårigheten för dom- stolen att klarlägga hur ett äganderättsanspråk kommer att bedömas i den återkrävande staten kan enligt departementschefen innebära att det närmast får anses åligga den återkrävande staten att visa att innehavaren kommer att kunna behålla rätten till föremålet även efter återlämnandet (prop. 1994/95:74 s. 20). Bestämmelsen i 6 kap. 7 § kulturminneslagen kan mot denna bakgrund tjäna som förebild för en bestämmelse som införlivar konventionens bestämmelser om rätt till ersättning när ett kulturföremål som förts ut olagligt ska återlämnas. Även om det liksom påtalat inte finns något hinder för att utforma bestämmelsen på annat sätt än med 6 kap. 7 § kulturminneslagen som förebild, anser regeringen att det kan ligga ett värde i att bestämmelser som i princip avser samma sak utformas på ett likartat sätt i svensk lagstiftning. Utredningen föreslog att i förhållande till en konventionsstat ska även den som innehar ett föremål för någon annans räkning ha rätt till ersättning (betänkandet, s. 208). I fråga om EES-stater är det, enligt direktivets artikel 9 jämförd med dess artiklar 1.6 och 1.7, endast den som innehar ett kulturföremål för egen räkning, som har rätt till ersättning om han eller hon måste lämna ifrån sig ett föremål som ska återlämnas till en annan stat. I förarbetena till 6 kap. kulturminneslagen har det av Lagrådet påtalats att det kan ifrågasättas om inte direktivet fått denna lydelse av misstag (prop. 1994/95:74 s. 47). Direktivet har emellertid i tolkats enligt sin ordalydelse och bestämmelsen i 6 kap. 7 § kulturminneslagen anger således att den som innehar föremålet för egen räkning har rätt till ersättning. Till skillnad från direktivet har konventionen inte någon definition av begreppet innehavare. Inte heller kommentaren till konventionen anger att det är någon skillnad mellan innehav för egen eller annans räkning. Den svenska regleringen bör mot denna bakgrund föreskriva rätt till ersättning för innehavare utan krav på att innehavet ska vara för egen räkning. I artikel 6.5 i konventionen anges att en innehavare som fått ett kulturföremål genom arv eller på annat sätt utan betalning inte ska få en bättre ställning än den föregående innehavaren skulle ha haft. Bestämmelsen i 6 kap. 7 § kulturminneslagen överensstämmer i huvudsak med artikel 6.5 i konventionen. Den skillnaden finns emellertid att 6 kap. 7 § kulturminneslagen endast specificerar sådana ägande- rättsövergångar som skett genom arv, testamente eller gåva, medan artikel 6.5 i konventionen har en mer generell utformning och gäller arv eller på annat sätt utan betalning. Eftersom artikel 6.5 i konventionen omfattar samtliga förvärv genom universalsuccession och därmed också bodelning, bör detta enligt regeringens mening beaktas vid konventionens genomförande i svensk rätt. Utredningen föreslog att även när det gäller återlämnande av ett kulturföremål enligt 6 kap. kulturminneslagen ska en innehavare som fått föremålet vid en bodelning ges rätt till ersättning, om den som föremålet förvärvats från skulle ha haft rätt till det. I doktrinen (, Kulturegendomsrätt med en kommentar till kulturminneslagen, 2001, s. 211 f.) har också framförts synpunkten att 6 kap. 7 § kulturminneslagen fått en snävare avgränsning än vad som avsetts i direktivet med formuleringen donation or succession på så sätt att den svenska ordalydelsen inte omfattar samtliga universalfång, såsom bodelning. Regeringen delar utredningens uppfattning att 6 kap. 7 § kulturminnes- Prop. 2010/11:83 lagen bör ändras så att även förvärv genom bodelning omfattas av 7.5Tidsfrister för rätten att framställa en begäran om återlämnande Regeringens förslag: Talan om återlämnande ska väckas från det att den återkrävande staten fick kännedom om var föremålet fanns och om vem som innehade det. Talan får dock inte väckas senare än efter det att föremålet olagligt har förts ut. Om utförseln är olaglig när talan väcks, ska talan ogillas. Utredningens förslag: I sak överensstämmer förslaget med regeringens, men bestämmelsen föreslås arbetas in i 6 kap. 6 § kultur- minneslagen. Utredningen föreslår också att tidsfristen i 6 kap. 6 § för att begära återlämnande av ett kulturföremål som förts ut från en EES-stat ska utökas från 1 till . Remissinstanserna: ICOM och Samp tillstyrker att ettårsfristen i 6 kap. 6 § kulturminneslagen utökas, men anser att fristen för att begära kulturföremål återlämnade oavsett om föremålet förts ut olagligt från en EES-stat eller från en konventionsstat utanför EES ska bestämmas till än . ICOM och Samp menar att det kan finnas svårigheter att framställa en begäran om återlämnande . Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen instans har yttrat sig särskilt i denna fråga. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 5.5 i konventionen ska en talan om återlämnande väckas från det att den återkrävande staten har fått kännedom om var kulturföremålet finns och om vem som innehar det. Under alla förhållanden ska talan väckas från utförseltillfället eller från det datum då föremålet enligt ett tillstånd som avses i artikel 5.2 i konventionen, dvs. ett tillfälligt tillstånd, skulle ha förts tillbaka. Iakttas inte tidsfristerna går rätten att väcka talan förlorad. Enligt artikel 7.1 a ska bestämmelserna om återlämnande av ett kultur- föremål som förts ut olagligt inte tillämpas om det för begäran om återlämnande är olagligt att föra ut föremålet ur landet. De tidsfrister i konventionen som redovisats får anses vara väl avvägda och bör införlivas i svensk lagstiftning som syftar till att uppfylla konventionens krav. Bestämmelsen tas in i det föreslagna 7 kap. kulturminneslagen. Som nämnts ovan (avsnitt 6.2) gäller de direktivsstyrda reglerna i stället för konventionens regler för en EES-stat som också är konventionsstat, när konventionens och direktivets tillämpningsområden sammanfaller. Eftersom Europeiska unionens inställning har varit att direktivets regler ska tillämpas i stället för konventionens, bör inte konventionens regler leda till ändringar i 6 kap. kulturminneslagen. Något formellt hinder för att tillämpa mer generösa bestämmelser än dem som anges i direktivet finns dock inte. Utredningen har inte redovisat att det finns ett faktiskt behov av längre Prop. 2010/11:83 tidsfrister i 6 kap. kulturminneslagen. På EU-nivå pågår ett arbete som syftar till en översyn av direktivet. Mot den bakgrunden föreslås inte några ändringar avseende tidsfristerna i 6 kap. kulturminneslagen. Regeringens förslag: Den återkrävande staten ska svara för kostnaderna för verkställigheten av en dom om återlämnande av ett kulturföremål som förts ut olagligt. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Ingen instans har yttrat sig särskilt i denna fråga. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: uppmärksammar att förslaget skiljer sig från bestämmelsen i 17 kap. 8 § utsökningsbalken om att kostnader för bl.a. särskild handräckning genast får utsökas hos svaranden, om inte annat framgår av exekutionstiteln. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 6.4 i konventionen ska den återkrävande staten svara för de kostnader som uppkommer när ett kulturföremål som förts ut olagligt ska återlämnas. Detta påverkar dock inte statens möjlighet att återfå beloppet av någon annan. Enligt kommentaren till konventionen avses i artikel 6.4 inte ersättning till godtroende innehavare enligt artikel 6.1 eller fördelningen av de rätte- gångskostnader som den rättsliga prövningen föranleder. Vad som avses är de administrativa kostnader som föranletts av att föremålet ska åter- lämnas samt kostnader för transporter och försäkringar i samband med återförandet (kommentaren till konventionen s. 538/539). När det gäller kostnader för själva återförandet är utgångspunkten alltså att en innehavare som förlorar ett mål om återlämnande inte primärt behöver betala de kostnaderna. Den återkrävande staten har emellertid rätt att kräva tillbaka återförandekostnaderna av någon annan, t.ex. säljaren eller annan person som olagligt fört ut föremålet. Att den återkrävande staten ska svara för kostnaderna för verkställig- heten skiljer sig, liksom påtalat, från bestäm- melserna i utsökningsbalken om kostnader för verkställighet.