prop · GY03158 · 2011-06-30 00:00:00 — Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot promemorians Skälen för regeringens förslag: Som redovisats i avsnitt 6.3.10 föreslås inte några nya regler om möjligheten för svenska verkställande myndigheter att uppställa villkor om att en person som överförs för lagföring till ett annat nordiskt land sedan ska återföras för straffverkställighet i (konventionens artikel 6). En reglering behövs emellertid för att omhänderta de situationer då de övriga nordiska länder, som har valt att genomföra denna konventionsbestämmelse, uppställer sådana villkor. Även artikel 20.2 reglerar en möjlighet till överlämnande med villkor om återförande. På samma sätt som gäller enligt 22 § nordiska utlämningslagen föreslås det att återförande i dessa situationer ska ske genom polismyndighetens försorg. Om den som ska återföras befinner sig på fri fot ska polismyndigheten kunna omhänderta personen eller ta denne i förvar om det bedöms nödvändigt. Ett omhändertagande eller förvarstagande får dock inte vara längre än . Regeringens förslag: Om ett överlämnande från har beviljats och verkställts kan den utfärdande staten begära tillstånd att lagföra eller straffa den som har överlämnats även för en annan gärning än den som omfattades av den nordiska arresteringsordern. Åklagaren ska då pröva om ett överlämnande hade kunnat beviljas för den tillkommande gärningen med hänsyn till om denna i sin helhet var begången i men här inte utgör brott eller med hänsyn till om det i meddelats åtalsunderlåtelse för samma gärning. Om en sådan omständighet hade hindrat ett överlämnande får tillstånd inte ges. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Dock föreslogs i promemorian att avslagsgrunden avseende gärningsort inte skulle utnyttjas, vilket fick till följd att den tillståndsprövning som skulle göras blev mer begränsad. Remissinstanserna: har anfört att om man, som tingsrätten förespråkar, väljer att utnyttja avslagsgrunden avseende gärningsort är det lämpligt att prövningen av om tillstånd till utvidgat överlämnande kan ges görs av tingsrätten. Detta aktualiserar enligt tingsrätten även frågan om den överlämnade bör ges en möjlighet till offentlig försvarare. har ansett att en offentlig försvarare bör förordnas om det inte kan anses uppenbart obehövligt. har ställt sig bakom promemorians förslag men haft synpunkter på den lagtekniska utformningen. Skälen för regeringens förslag: Artikel 23 i konventionen föreskriver som huvudregel att en person som har överlämnats på grund av en nordisk arresteringsorder får ställas till ansvar även för annat brott, begånget före arresteringsordern, än det som låg till grund för själva överlämnandet. Detta gäller även egna medborgare. Konventionen uppställer emellertid vissa undantag från denna huvudregel. Dessa undantag är, såvitt nu är av intresse, att ett överlämnande inte hade kunnat beviljas med hänsyn till de obligatoriska avslagsgrunderna i artikel 4 eller med hänsyn till de fakultativa avslagsgrunderna i artikel 5.2 (territorialitet) eller 5.4 (åtalsunderlåtelse) och den verkställande staten, såvitt gäller de fakultativa grunderna, inte samtycker. Undantagen tillämpas dock inte om personen själv har samtyckt till att lagföras också för andra brott eller om denne haft möjlighet att lämna den nordiska stat dit han eller hon har överlämnats men inte har gjort det efter frigivandet, alternativt har lämnat landet men återvänt. Specialitetsprincipen, dvs. att en person som utlämnas eller överlämnas inte ska kunna åtalas eller straffas för andra brott än de som låg till grund för utlämningen eller överlämnandet, är en princip som traditionellt gäller inom utlämningsrätten. I nordiska utlämningslagen har denna princip i huvudsak begränsats till att omfatta svenska medborgare. I samtliga fall gäller att avsteg från specialitetsprincipen endast får göras efter särskilt medgivande av regeringen (18 §). Prövningen görs i princip på samma sätt som vid en utlämningsbegäran. Även enligt arresteringsorderlagen är huvudregeln att specialitetsprincipen gäller och att tillstånd till utvidgad lagföring eller straff annars måste sökas Prop. 2010/11:158 (6 kap. 8 §). Frågan prövas då av tingsrätten. Konventionens reglering innebär således två betydande principiella nyheter; dels att huvudregeln är att utvidgad lagföring får ske, dels att prövningen av om ett utvidgat överlämnande kan äga rum i princip görs av behörig myndighet i den utfärdande staten. Prövning av den verkställande staten krävs bara för frågorna om gärningen är begången i det land från vilken den eftersökte har utlämnats och där inte utgör brott samt om det för gärningen har meddelats åtalsunderlåtelse. När har agerat som utfärdande stat och det för en svensk åklagare efter överlämnandet blir fråga om att väcka åtal för andra gärningar än de som överlämnandet avsåg, gäller 2 kap. 8 § . Av denna bestämmelse följer att bl.a. svenska myndigheter är bundna av villkor som ställts upp vid ett överlämnande eller en utlämning till . Dessa villkor kan antingen följa direkt av den bakomliggande internationella överenskommelse som har tillämpats vid överlämnandet eller utlämningen till eller ha ställts upp av den verkställande staten i det enskilda fallet. I övrigt bör regleringen av de svenska åklagarnas hantering beträffande inhämtande av tillstånd m.m. i enlighet med konventionen lämpligen göras i förordning. Frågan om svenska myndigheter kan lämna tillstånd till lagföring för andra brott än de som omfattas av ett beslut om överlämnande från bör emellertid även fortsättningsvis regleras i lag. Som ovan framgått är det en begränsad prövning som ska göras i den verkställande staten. I promemorian föreslogs att prövningen av om samtycke till utvidgat överlämnande kan lämnas ska göras av åklagaren. I promemorian hade bedömts att avslagsgrunden i konventionens artikel 5.2, rörande gärningsort, inte skulle utnyttjas och det enda som då skulle prövas var om tillstånd kunde ges med hänsyn till i meddelat beslut om åtalsunderlåtelse (artikel 5.4). Det ansågs naturligt att denna prövning kunde göras av åklagare. Regeringen har föreslagit att även avslagsgrunden i artikel 5.2 delvis ska införas (se avsnitt 6.3.8). har anfört att det i denna situation inte är lika naturligt att prövningen görs av åklagare utan att mycket talar för att prövningen då i stället görs av domstol. Det rör sig emellertid enligt regeringens mening fortfarande om en högst begränsad prövning som ska göras. Det är inte, som exempelvis i arresteringsorderlagen, fråga om att göra en fullständig genomgång av samtliga avslagsgrunder. Därtill kommer att såväl frågor kring jurisdiktion och svensk straffbarhet som frågor kring meddelade åtalsunderlåtelser är något svenska åklagare har en vana att pröva. Det föreslås därför att frågan om samtycke kan lämnas till utvidgat överlämnande ska prövas av åklagare. Regeringen anser heller inte att det finns behov av att i det ärendet ge möjlighet till en offentlig försvarare åt den överlämnade, som ju inte heller längre befinner sig i . Regeringens förslag: En person som har överlämnats från till en nordisk stat enligt en nordisk arresteringsorder får utan tillstånd överlämnas vidare till en annan sådan stat för ett brott som har begåtts före överlämnandet från . En begäran om tillstånd till vidareöverlämnande till en medlemsstat i EU ska prövas enligt 6 kap. 8 § lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. En begäran om tillstånd till vidareöverlämnande från en medlemsstat i EU till en nordisk stat med stöd av ska prövas enligt samma bestämmelse. En begäran om tillstånd att vidareutlämna till en stat utanför och EU ska prövas enligt 24 § lagen (1957:668) om utlämning för brott. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot promemorians Skälen för regeringens förslag: Artikel 24 i konventionen reglerar situationen när en person som har överlämnats enligt en nordisk arresteringsorder begärs överlämnad eller utlämnad till en annan stat än den nordiska stat som utfärdat den ursprungliga arresteringsordern. Bestämmelsen omfattar endast gärningar som har begåtts före det ursprungliga överlämnandet. Av artikel 24.1 framgår att något tillstånd från den verkställande staten inte behöver sökas när det rör sig om vidareöverlämnande till en annan nordisk stat. För vidareöverlämnande till en medlemsstat i EU eller vidareutlämning till en stat utanför och EU krävs emellertid enligt artikel 24.2 den verkställande statens tillstånd. Sådant tillstånd ska meddelas om överlämnande eller utlämning för gärningen hade kunnat ske enligt den tillfrågade (verkställande) statens lagstiftning. Endast om den överlämnade personen själv samtycker till vidareöverlämnandet eller vidareutlämningen, eller om denne haft möjlighet att lämna territoriet i den utfärdande staten men inte gjort det efter frigivandet, alternativt har återvänt till den utfärdande staten efter att ha lämnat den, krävs inte något tillstånd från den verkställande staten. reglerar också frågor om vidareöverlämnande och vidareutlämning (artikel 31). Bestämmelsen överensstämmer i princip med motsvarande bestämmelse i arresteringsorderrambeslutet. Till skillnad från konventionen omfattar även bl.a. den situationen att en person har överlämnats från till en medlemsstat i EU och denna stat begär tillstånd för vidareöverlämnande till eller . regleras frågan om tillstånd till vidareutlämning inom i 18 § nordiska utlämningslagen. Prövningen görs av regeringen och tillstånd får ges endast om utlämning hade kunnat beviljats för gärningen. För tillstånd till vidareöverlämnande eller vidareutlämning till en stat utanför tillämpas 24 § utlämningslagen. Även enligt denna bestämmelse görs prövningen av regeringen enligt samma regler som gäller för utlämning. Vad avser tillstånd till vidareöverlämnande från en EU-stat till en Prop. 2010/11:158 annan sådan stat följer av 6 kap. 8 § arresteringsorderlagen att ärendet ska prövas av domstol i princip enligt samma regler som då överlämnande enligt en arresteringsorder prövas. När en person har överlämnats med stöd av en arresteringsorder och den utfärdande staten begär tillstånd till vidareutlämning till en stat utanför EU tillämpas, genom en hänvisning i 6 kap. 9 § arresteringsorderlagen, 24 § utlämningslagen. Ovan redovisade bestämmelser tar alltså sikte på frågan om i vilka situationer kan lämna tillstånd till vidareöverlämnande och vidareutlämning av en person som ursprungligen över- eller utlämnats från . Om som utfärdande stat får en begäran om vidareöverlämnande eller vidareutlämning till en annan stat än den som har verkställt det ursprungliga överlämnandet eller utlämningen följer, som redovisats i avsnitt 6.6.2, av 2 kap. 8 § att svenska myndigheter är bundna av villkor som ställts upp vid det ursprungliga överlämnandet eller utlämningen. Någon ytterligare lagreglering av svenska myndigheters hantering av en sådan begäran är således inte nödvändig. Sammanfattningsvis får konventionens och bestämmelser om vidareöverlämnande och vidareutlämning följande lagstiftnings- mässiga konsekvenser. I helt internnordiska situationer, dvs. när en person har överlämnats från till en annan nordisk stat enligt en nordisk arresteringsorder och en tredje nordisk stat begär personen vidareöverlämnad, krävs inte längre något svenskt medgivande. För nordiskeuropeiska förhållanden krävs lagändringar. I dessa situationer tillämpas, som ovan redovisats, 24 § utlämningslagen. För att tillgodose konventionens och respektive reglering föreslås att det tillståndsförfarande som föreskrivs i 6 kap. 8 § arresteringsorderlagen i stället ska tillämpas, såväl då en begäran om tillstånd kommer från en EU-stat som från en nordisk stat. För tillstånd till vidareutlämning från en nordisk stat till en stat utanför och EU föreslås att nuvarande hänvisning till 24 § utlämnings- lagen ska införas i den nya lagen. Regeringens förslag: Den som överlämnas från en nordisk stat till en annan sådan stat får utan tillstånd transporteras genom . Personen som ska överlämnas får omhändertas och tas i förvar i högst , om det är nödvändigt för att transporten ska kunna genomföras. När en transport genom avser överlämnande eller utlämning från en medlemsstat i EU eller ett land utanför EU och till eller ska regleringen om tillstånd i lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder gälla. Ändringar görs i denna lag samt i lagen (1957:668) om utlämning för brott. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot promemorians Skälen för regeringens förslag: Konventionens reglering av transitering, dvs. transport av en person som ska överlämnas, genom en stat som inte berörs av överlämnandeärendet omfattar endast rent internnordiska förhållanden (artikel 21). På samma sätt som enligt konventionen får en sådan transport enligt 19 § nordiska utlämningslagen ske utan något tillstånd från den stat genom vilken transporten ska ske. Det föreslås således att denna reglering införs oförändrad i sak. I enlighet med gällande rätt ska den som ska överlämnas kunna omhändertas och tas i förvar i under maximalt , om detta bedöms nödvändigt för att transporten ska kunna genomföras. Som redovisats i avsnitt 4.2 reglerar artikel 28 i även frågor om transitering då ett överlämnande ska ske till eller från eller till eller från en medlemsstat i EU. Artikeln reglerar även transitering av personer som ska utlämnas från ett land utanför och EU till eller . När transitering sker genom av en person som ska som beviljar tillstånd för transiteringen. Om transitering däremot sker från en EU-medlemsstat eller ett land utanför EU och till eller tillämpas 26 § utlämningslagen. Enligt denna bestämmelse ska regeringen medge transitering till en nordisk stat, om hinder inte skulle ha förelegat för utlämning enligt 2 eller 4 § nordiska utlämningslagen; bestämmelser som slopas i den föreslagna regleringen. transiteringsbestämmelse står i överensstämmelse med regleringen i 8 kap. 2 § arresteringsorderlagen. Som ovan nämnts är denna bestämmelse tillämplig då en utlämning äger rum från eller till en medlemsstat i EU och transporten går genom . Ett tillägg föreslås nu för att den även ska omfatta den omvända situationen, dvs. transitering genom som begärs för ett överlämnande från en medlemsstat i EU till eller med stöd av . För att tillgodose reglering bör motsvarande tillägg även göras i 26 § utlämningslagen, så att arresteringsorderlagens reglering blir tillämplig även för transitering vid utlämningar från ett land utanför EU och till eller . 6.6.5Ingen särreglering i förhållande till Regeringens bedömning: bör inte utnyttja möjligheten i konventionen av om överlämnande mellan de nordiska staterna på grund av brott (nordisk arresteringsorder) om att införa särskilda regler i förhållande till . Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot promemorians Skälen för regeringens bedömning: Konventionens artikel 26 och 27 Prop. 2010/11:158 ger möjlighet att införa en särreglering beträffande egna medborgare och politiska brott vid ärenden mellan och övriga nordiska länder. har dock valt att inte utnyttja denna möjlighet (se avsnitt 4.3.3). Inte heller för svensk del finns det något skäl att införa en sådan reglering i förhållande till . Ärenden om överlämnande till ska således behandlas på samma sätt som ärenden om överlämnande till övriga nordiska länder. 6.7Svenska underrättelser och förklaringar Regeringens bedömning: I samband med tillträdet till konventionen av om överlämnande mellan de nordiska staterna på grund av brott (nordisk arresteringsorder) bör avge en förklaring enligt artikel 3.4 om behöriga myndigheter. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot promemorians Skälen för regeringens bedömning: Enligt konventionens artikel 3.4 ska staterna vid ratifikationen förklara vilka rättsliga myndigheter som är behöriga att utfärda och verkställa en nordisk arresteringsorder enligt dess nationella lagstiftning samt om en centralmyndighet har utsetts. I avsnitt 6.4.1 har redovisats förslag som går ut på att åklagare ska fatta beslut i fråga om överlämnande från när den eftersökte har samtyckt till att överlämnas. Åklagare ska också kunna avslå en nordisk arresteringsorder om underlaget är bristfälligt. För övriga fall har föreslagits att allmän domstol ska fatta beslut om överlämnande från . Någon centralmyndighet för handläggning av ärenden enligt konventionen föreslås inte. En förklaring enligt artikel 3.4 om behöriga verkställande myndigheter vid överlämnande från till en annan nordisk stat bör således utformas enligt förslaget ovan. Som tidigare redovisats ska förfarandet vid överlämnande till regleras i förordning (se avsnitt 6.2). Regeringen kommer därför att lämna förklaring om behöriga utfärdande svenska myndigheter i samband med att förordningen beslutas. Underrättelser och förklaringar till Regeringens bedömning: I samband med tillträde till avtalet av mellan Europeiska unionen och och om förfarande för överlämnande mellan Europeiska unionens medlemsstater och och bör lämna underrättelse enligt artikel 34 om att avser att tillämpa konventionen av om överlämnande mellan de nordiska staterna på grund av brott (nordisk arresteringsorder). Därutöver bör underrättelse lämnas enligt artikel 28.2 om vilken myndighet som är behörig att motta en framställning om tillstånd till transitering och den relevanta dokumentationen. bör inte lämna någon förklaring om generellt samtycke till vidareöverlämnande. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot promemorians Skälen för regeringens bedömning Artikel 34 Förhållandet till andra avtal Enligt artikel 34.23 i tillåts staterna att fortsätta att tillämpa överenskommelser som är i kraft i den mån dessa gör det möjligt att fördjupa eller vidga avtalets målsättningar och bidrar till att ytterligare förenkla eller underlätta förfarandet för överlämnande av personen som är föremål för en arresteringsorder. Staterna får också sluta nya avtal i den mån sådana avtal gör det möjligt att fördjupa eller vidga innehållet i och bidrar till att ytterligare förenkla eller underlätta förfaran- det för överlämnande av personer som är föremål för en arresterings- order, särskilt genom att fastställa kortare tidsfrister, genom att utöka förteckningen av brott enligt den s.k. listan, genom att ytterligare begränsa skälen till att vägra verkställighet eller genom att sänka strafftröskeln för överlämnande. Som redovisats i avsnitt 4.2.2 innebär konventionen, när någon särreglering mellan och de övriga nordiska länderna nu inte är aktuell, i samtliga delar ett lika eller mer utvecklat samarbete mellan, å ena sidan, och, å andra sidan, och än vad som följer av . Endast i två fall, när fler än enbart de nordiska länderna involveras, har en reglering som går utöver konventionens, nämligen vid vissa fall av vidareöverlämnande (artikel 31) och transitering (artikel 28). Dessa frågor har behandlats i avsnitt 6.6.3 och 6.6.4. bör således lämna en underrättelse enligt artikel 34 med innebörd att kommer att tillämpa konventionen. Något behov av att därutöver ta ställning till andra underrättelser eller förklaringar än de som avser transitering och vidareöverlämnande saknas därmed. Artikel 31.1 Samtycke till vidareöverlämnande Enligt den nordiska konventionen är vidareöverlämnande till andra nordiska stater som huvudregel tillåtet utan särskilt tillstånd, se avsnitt Enligt artikel 31.1 i får parterna dessutom förklara att samtycke till vidareöverlämnande enligt en arresteringsorder som har utfärdats för ett brott begånget före det ursprungliga överlämnandet ska anses ha lämnats, såvida inte den verkställande rättsliga myndigheten i ett enskilt fall uppger något annat i sitt beslut om överlämnande. avtalet har i denna del en reglering som motsvarar rambeslutet om en När rambeslutet genomfördes i svensk rätt valde att inte göra någon förklaring enligt motsvarande artikel (28.1, se prop. 2003/04:7 s. 163). Skäl saknas att nu göra en annan Artikel 28.2 Underrättelse om behörig myndighet vid transitering I avsnitt 6.6.4 redogörs bl.a. för förfarandet vid transitering genom av den som överlämnas mellan eller och en medlemsstat i EU. En underrättelse bör lämnas enligt artikel 28.2 om att i dessa fall är behörig myndighet att pröva tillstånd till transitering och motta relevant dokumentation. Ändringar i vissa andra lagar Tillgodoräknande av frihetsberövande utom riket Regeringens förslag: Ett frihetsberövande som har ägt rum utomlands i anledning av en svensk begäran om överlämnande för straffverkställighet enligt en europeisk eller nordisk arresteringsorder ska tillgodoräknas den dömde vid beräkning av strafftid i . Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot promemorians Kriminalvården har välkomnat förslaget och erinrat om att det är nödvändigt att förslaget kompletteras med förordnings- bestämmelser som reglerar vilka uppgifter som ska lämnas till Kriminalvården inför en strafftidsberäkning. Skälen för regeringens förslag: Enligt konventionens artikel 22.1 ska den utfärdande staten avräkna tiden för frihetsberövande som beror på verkställighet av en nordisk arresteringsorder från den frihetsberövande påföljd som sedermera ska avtjänas i denna stat. Av artikel 22.2 följer att den verkställande rättsliga myndigheten vid överlämnandet ska informera om den tid personen har varit frihetsberövad i anledning av den nordiska Motsvarande bestämmelse återfinns i artikel 26 i Av 33 kap. 7 § följer att ett frihetsberövande som har ägt utom riket i anledning av en begäran om utlämning eller överlämnande för lagföring som huvudregel ska tillgodoräknas den som sedan döms till en frihetsberövande påföljd i . Ansvaret för avräkningen ligger enligt bestämmelsen på domstolen. I förarbetena till arresteringsorderlagen anfördes att avräkning i dessa situationer i princip ska ske obligatoriskt i samband med frihetsberövanden (prop. 2003/04:7 s. 158 f.). Detsamma kommer, utan att någon lagändring krävs, att gälla frihetsberövanden som har skett i anledning av överlämnande till för lagföring enligt en nordisk arresteringsorder. Vad däremot avser frihetsberövanden som har ägt rum utom riket i anledning av en begäran om överlämnande för straffverkställighet gäller enligt svensk rätt att sådan tid inte tillgodoräknas den dömde, om inte annat skulle följa av ett särskilt uppställt villkor. I sådant fall gäller enligt 2 kap. 8 § det uppställda villkoret. Vid genomförande av arresteringsorderrambeslutet gjordes bedömningen att det inte stod i strid med rambeslutet att begränsa tillämpningen av artikel 26 till att omfatta endast frihetsberövanden som föregått överlämnande för lagföring (prop. 2003/04:7 s. 158). I konventionens förklaranderapport anges emellertid att den utfärdande staten ska avräkna varje frihetsberövande, även i den verkställande staten, från det totala straff som ska avtjänas. Detta bör läsas så att även frihetsberövanden som har ägt rum i anledning av en nordisk arresteringsorder avseende överlämnande för straffverkställighet ska avräknas. Bestämmelser med en sådan innebörd har också införts i såväl som i . Därtill kommer att Regeringsrätten i en dom (mål nr 1553-09) funnit att det ligger i linje med arresterings- orderrambeslutets syfte och dess grundläggande princip om ömsesidigt erkännande att samtliga medlemsstater ska tillgodoräkna tid för frihetsberövanden i anledning av en arresteringsorder, oavsett om denna utfärdats för lagföring eller för straffverkställighet.