prop · GY0385 · 2011-03-22 00:00:00 — Detta bör komma till uttryck i en särskild övergångsbestäm- melse. Den innebär givetvis inte att lag är tillämplig på ett avtal av ett slag som inte alls omfattades av lag, om ett sådant avtal har ingåtts före ikraftträdandet. 8 Konsekvenser av förslagen Regeringens bedömning är att den nya lagen kommer att främja kon- kurrensen på området och underlätta för företagen att marknadsföra de berörda avtalen i andra länder inom EES-området. kostnaderna för företagen kan i ett inledande skede öka något, men bör på kunna minska något. Införandet av lagen kan under en övergångstid leda till vissa extra Vissa marginella kostnadsökningar kan också uppkomma för , Marknadsdom- stolen och kommunerna. Kostnaderna kan finansieras inom ramarna för befintliga anslag. Konsekvenser för företag och konsumenter Det finns ingen officiell statistik över hur många svenska företag som är verksamma inom de branscher som berörs av det nya direktivet och det föreslagna genomförandet. Av uppgifter i departementspromemorian framgår dock att det i finns mycket få företag som marknadsför avtal om tidsdelat boende i den mening som avses direktiv. Verksamheten avser i allt väsentligt anläggningar i , främst på skidorter och i skärgårdsområden. Det framgår inte att det i finns någon mäklare som ägnar sig helt åt förmedling av avtal om tidsdelat boende. Verksamheten avser endast boenden i bostadsrättsföreningar i . Därutöver finns det fastighetsmäklare som förmedlar enstaka andelslägenheter vid sidan av sin ordinarie verksamhet. lag bygger på ett direktiv som är utformat som ett s.k. minimi- harmoniseringsdirektiv. Detta innebär att det är tillåtet för medlems- staterna att införa nationell reglering som avviker från direktivet till konsumentens förmån, så länge lagstiftningen är förenlig med i övrigt. Detta har lett till att det finns skillnader i genomförandelagstift- ning i de olika medlemsstaterna, bl.a. vad gäller informationskrav, ångerfristens längd och möjligheter att frånträda ett ofullständigt avtal. Genom det nya direktivet och den nu föreslagna lagen kommer reglerna på området att bli avsevärt mer enhetliga inom hela EES-området. Detta kommer i sin tur att underlätta för svenska företag som vill marknadsföra avtal som omfattas av lagstiftningen i andra länder inom EES-området. Man kommer också att konkurrera på väsentligen samma villkor med utländska företag som marknadsför sina produkter i . De nya reglerna kan bidra till att oseriösa företag söker sig bort från marknaden och att seriösa företag slipper konkurrera med mindre nogräknade aktörer. Också detta är positivt ur såväl konkurrens- som konsumentsyn- punkt. Den föreslagna lagen innebär att det införs ångerrätt och krav på förhandsinformation inte bara vid avtal om tidsdelat boende utan även då näringsidkare ingår avtal med konsumenter om en långfristig semester- produkt, om förmedling av tidsdelat boende eller långfristig semester- produkt och om bytessystem. Flera typer av boendeformer än boende i hus och byggnader omfattas av den nya lagen. Ångerfristen förlängs också . Det är givet att en utökad möjlighet för konsumenterna att ångra ett ingånget avtal för med sig en större osäker- het för näringsidkaren och därmed också en viss merkostnad. Kostnadens storlek varierar beroende på en mängd faktorer. Som närmare redovisas i departementspromemorian finns redan en uppförandekod som de flesta svenska företag i branschen följer och som i stora drag motsvarar den föreslagna lagen. Företagens kostnader för att anpassa sig till de nya reglerna kan alltså antas bli begränsade. De nya reglerna innebär vidare att informationen till konsumenten till stor del ska lämnas med använ- dande av särskilda blanketter vars innehåll och utformning läggs fast av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. underlätta det administrativa arbetet avsevärt. Ytterligare en positiv Prop. 2010/11:85 aspekt är att det blir möjligt för näringsidkarna att lämna informationen på annat sätt än genom skriftliga handlingar. Det är en uppgift för det allmänna att informera om den nya lagstiftning- en bland konsumenter, näringsidkare och andra. Detta kommer inled- ningsvis att kräva informationsinsatser från , inte minst . tillsynsverksamhet kommer också att omfatta fler avtalstyper och aktörer . För att få fram praxis och klarlägganden när det gäller lagstiftningens närmare innebörd kan det även finnas ett behov av att för talan i Mark- nadsdomstolen i vissa fall. Lagförslagen kan således i ett inledande skede föra med sig ett ökat resursbehov hos . Detta resurs- behov bör dock kunna tillgodoses inom ramen för nuvarande anslag. Konsekvenser för övriga statliga myndigheter är behörig att pröva ärenden som gäller avtal om tidsdelat boende. har nämnden prövat några sådana ärenden. Nämnden kan i anledning av den nya lagens större tillämpningsområde få fler ärenden att pröva. Denna tänkbara ökning av ärenden bedöms dock bli så marginell att den kan hanteras inom ramen för nämndens befintliga resurser. Det kan inledningsvis krävas att inom ramen för sitt utökade tillsynsansvar för talan i i syfte att lägga fast praxis och få till stånd en prövning av den nya lagens innebörd. Det kan dock knappast handla om mer än något eller några mål . En så begränsad måltillströmning ryms inom ramen för nuvarande anslag för . Inte heller i övrigt bedöms den nya lagstiftningen leda till några stats- finansiella konsekvenser. Konsekvenser för kommun och landsting Även de kommunala konsumentvägledarna har en viktig roll när det gäller att sprida information om den nya lagstiftningen och hjälpa konsu- menter som hamnat i tvister som omfattas av den nya lagen. Såvitt framkommit är dock antalet förfrågningar bland konsumentvägledarna som gäller avtal om tidsdelat boende förhållandevis få. I de allra flesta fall hänvisas konsumenten också genast vidare till . Det kan visserligen inte uteslutas att den föreslagna lagen kan komma att medföra en viss ökning av antalet kontakter med konsumentvägledarna. Kommunernas kostnader för dessa insatser är dock att bedöma som försumbara. De föreslagna reglerna bedöms inte medföra några andra kostnader eller konsekvenser för kommuner eller landsting. 9.1Förslaget till lag om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende eller långfristig semesterprodukt Inledande bestämmelser Lagens tillämpningsområde 1 kap. 1 § Denna lag gäller avtal mellan en näringsidkare och en konsument enligt vilket näringsidkaren mot ersättning ger konsumenten rätt att 1.under återkommande tidsperioder utnyttja ett eller flera övernatt- ningsboenden (avtal om tidsdelat boende), 2.under semesterresa eller annars utnyttja boenderabatter eller liknan- de förmåner (avtal om långfristig semesterprodukt), 3.få hjälp av näringsidkaren att överlåta eller förvärva rätt till ett tids- delat boende eller en långfristig semesterprodukt (förmedlingsavtal), eller 4.gå med i ett system som ger tillgång till övernattningsboende eller andra tjänster i utbyte mot att någon annan får utnyttja konsumentens rätt enligt ett avtal om tidsdelat boende (avtal om bytes- system). Som avtal om tidsdelat boende eller avtal om långfristig semester- produkt anses endast ett avtal som ingås för om , ett avtal som ingås för eller men som enligt avtalsvillkoren förlängs utan särskild åtgärd från konsumentens sida och ett avtal som inte är tidsbegränsat. Lagen gäller även när en näringsidkare åtar sig att som ombud för någon som inte är näringsidkare ingå ett avtal om tidsdelat boende eller ett avtal om långfristig semesterprodukt med en konsument. Paragrafen anger lagens tillämpningsområde och motsvarar delvis 1 § lag. I paragrafen genomförs delvis artiklarna 1 och 2 i direk- tivet. Övervägandena finns i avsnitt 6.3. Av första stycket framgår att lagen är tillämplig på avtal om tidsdelat boende, avtal om långfristig semesterprodukt, förmedlingsavtal och avtal om bytessystem. Innebörden av respektive avtalstyp preciseras i punk- terna 14. Därutöver krävs det att avtalet om tidsdelat boende och avtalet om långfristig semesterprodukt ingås , eller och förlängs utan särskild åtgärd från konsumentens sida eller inte är begränsat . För att förenkla lagtexten anges detta tidskrav i para- grafens andra stycke. Lagen är tillämplig endast i konsumentförhållanden. Av paragrafens tredje stycke framgår dock att lagen är tillämplig också om näringsid- karen agerar som ombud för någon som inte är näringsidkare. Begreppen konsument och näringsidkare definieras i 2 §. Det krävs i fråga om samtliga avtalstyper att konsumenten ska utge ersättning till näringsidkaren. I annat fall är lagen inte tillämplig. Enligt punkten 1 omfattar lagen avtal om tidsdelat boende, dvs. ett avtal som mot ersättning ger konsumenten rätt att under återkommande tidsperioder utnyttja ett eller flera övernattningsboenden. Lagen omfattar såväl upplåtelse- som överlåtelseavtal. Avgörande är om konsumenten genom avtalet förvärvar en rätt att använda boendet. Ett praktiskt exempel är avtal om upplåtelse eller överlåtelse av bostadsrätt där bostadsrätten innehas av flera och nyttjanderätten regleras genom ett avtal. Ett annat exempel är avtal om överlåtelse av en ideell andel i fast egendom i förening med ett samäganderättsavtal som ger delägarna en tidsmässigt begränsad rätt att vid upprepade tillfällen använda egen- domen. Avtalet ska avse ett eller flera övernattningsboenden. Med övernatt- ningsboende avses varje form av boende som är ägnad för övernattning. Även andra boendeformer än boende i byggnad omfattas, exempelvis boende i hus- eller campingvagn, i kanalbåt och på kryssningsfartyg. Teaterloger, sittplatser i idrottsarenor och liknande omfattas inte av lagen, eftersom sådana utrymmen ju inte är avsedda för övernattning. Det förhållandet att avtalet ska avse ett eller flera övernattnings- boenden innebär inte att avtalet måste avse specifikt angivna boenden. Exempelvis räcker det att det av avtalet följer att konsumenten har rätt att bo i en viss semesteranläggning; lägenhets- eller rumsnummer måste inte framgå. Boendet ska enligt avtalet utnyttjas vid återkommande, dvs. upprepade, tidsperioder, exempelvis en eller enligt ett rullande schema. Även avtal där perioderna inte är närmare bestämda i tiden omfattas av lagen under förutsättning att de kan bestämmas med ledning av avtalet. Enligt punkten 2, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, omfattar lagen avtal om långfristig semesterprodukt. Med detta avses ett avtal som ger konsumenten rätt att mot ersättning under semesterresa eller annars utnyttja boenderabatter eller liknande förmåner. Avtalstypen kännetecknas av att den inte avser ett visst boende, utan konsumenten ges möjlighet att boka boende till ett rabatterat pris eller andra förmånliga villkor. Även andra tjänster, såsom reseförsäkringar och hyra av bil, kan ingå i avtalet. För att omfattas av lagen ska avtalet dock huvudsakligen ta sikte på rabatter och förmåner som har med boende att göra. Ersättningen kan utgöras av t.ex. medlemsavgifter som erläggs då avtalet ingås eller särskilda avgifter då konsumenten gör en bokning inom ramen för avtalet. S.k. lojalitetssystem och liknande som ger konsumenten rabatt vid framtida bokningar, exempelvis på hotell, kan normalt inte anses som en långfristig semesterprodukt, såvida inte konsumenten erlägger avgift, antingen när han eller hon går med i systemet eller när det senare blir aktuellt att göra en bokning. Uttrycket långfristig semesterprodukt är inte helt träffande. Det krävs inte att förmånen ska utnyttjas under just en semester, utan alla fall av utnyttjanden omfattas. Eftersom uttrycket är vedertaget i sammanhanget och förekommer i direktivet, används det dock i lagtexten. I punkten 3 behandlas förmedlingsavtal. Därmed avses ett avtal som innebär att en näringsidkare åtar sig att hjälpa en konsument att köpa eller sälja ett tidsdelat boende eller en långfristig semesterprodukt. Det rör sig alltså om ett uppdragsavtal. Förmedlingsuppdraget kan avse ett avtal om tidsdelat boende eller långfristig semesterprodukt i dess helhet men också nyttjande . Om en fastighetsmäklare ingår ett förmedlingsavtal avseende egendom som även omfattas av fastighetsmäklarlagen (1995:400), tillämpas båda lagarna i förhållandet mellan mäklaren och uppdragsgivaren. Enligt punkten 4 omfattar lagen avtal om bytessystem. Det rör sig om Prop. 2010/11:85 avtal som innebär att konsumenten mot ersättning har rätt att gå med i ett system som ger tillgång till övernattningsboende eller andra tjänster i utbyte mot att någon annan får utnyttja konsumentens rätt enligt ett avtal om tidsdelat boende. Systemet ska med andra ord gå ut på att konsumenten byter sin rätt enligt ett avtal om tidsdelat boende mot en motsvarande rätt eller annan tjänst som tillkommer någon annan, som inte behöver vara konsument. Bytet ska vara , dvs. I ett sådant fall är lagen tillämplig i förhållandet mellan konsumenten och den näringsidkare som tillhandahåller bytessystemet, däremot inte i förhållandet mellan konsumenten och de personer som är anslutna till systemet och byter tidsdelade boenden och andra tjänster med varandra. De rättsliga frågor som kan uppkomma i de sistnämnda situationerna berörs inte i lagen. I paragrafens andra stycke finns krav på avtalstidens längd i fråga om avtal om tidsdelat boende och avtal om långfristig semesterprodukt. att lagen ska vara tillämplig förutsätts att ett av följande tre krav är uppfyllt: att avtalet inte är begränsat , att avtalet har ingåtts för en tid om eller att avtalet ingåtts för eller kortare tid men förlängs utan någon särskild åtgärd från konsumentens sida (dvs. förlängs automatiskt). Är inte något av dessa tre krav uppfyllt, omfattas inte avtalet av lagen. Tidskravet är en del av definitionen av avtal om tidsdelat boende och långfristig semesterprodukt. Av tredje stycket framgår det att lagens regler om tidsdelat boende och långfristig semesterprodukt i en viss situation är tillämpliga även om konsumentens avtalspart inte är näringsidkare. situationer där en näringsidkare uppträder som ombud för någon som inte Principen kommer till uttryck även i annan lagstiftning på det konsumenträttsliga området. Konsumenten kan göra gällande sina rättigheter enligt lagen mot näringsidkaren (ombudet) trots att den egent- liga avtalsparten är dennes huvudman. Näringsidkaren kan t.ex. bli återbetalningsskyldig i förhållande till konsumenten om avtalet ångras. Den slutliga fördelningen av ansvaret mellan näringsidkaren och dennes huvudman regleras inte i lagen, om det inte undantagsvis är fråga om ett avtal om tidsdelat boende eller långfristig semesterprodukt. 1 kap. 2 § I lagen avses med konsument: en fysisk person som handlar huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet, näringsidkare: en fysisk eller juridisk person som handlar för ändamål som har samband med den egna näringsverksamheten. Paragrafen överensstämmer med 2 § lag och innehåller defini- tioner av begreppen konsument och näringsidkare. förs delvis artikel 2 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 6.3. Definitionerna av begreppen konsument och näringsidkare är utfor- made i enlighet med motsvarande definitioner i övrig lagstiftning på det Ledning för tolkningen av konsument- och Prop. 2010/11:85 näringsidkarbegreppen kan hämtas i förarbetena till bl.a. konsument- tjänstlagen (1985:716) (prop. 1984/85:110 s. 139 f.) och konsumentköp- lagen (1990:932) (prop. 1989/90:89 s. 59 f. och prop. 2001/02:134 s. 80 f. med hänvisningar). Avtalsvillkor som avviker från lagen 1 kap. 3 § Ett avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i denna lag är till nackdel för konsumenten är utan verkan mot honom eller henne. Paragrafen, som motsvarar 3 § lag, anger lagens tvingande karaktär. I paragrafen genomförs artikel 12.1 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 6.3. Paragrafen har utformats med motsvarande bestämmelser i annan lag- stiftning på det konsumenträttsliga området som förebild. Lagen är tving- ande till konsumentens förmån på så sätt att konsumenten inte är bunden av avtalsvillkor som i jämförelse med lagens bestämmelser är till nackdel för honom eller henne. Att lagen är tvingande får betydelse för avtals- villkor som innebär att konsumenten på förhand godtar inskränkningar av sina rättigheter enligt lagen. Bestämmelsen hindrar däremot inte att konsumenten i ett konkret fall avstår från en rättighet sedan denna väl har aktualiserats, exempelvis genom förlikning eller medgivande i en tvist. Skydd mot lagval som ger konsumenten ett sämre skydd 1 kap. 4 § Även om rättsordningen i ett land utanför Europeiska ekonomiska samar- betsområdet är tillämplig på avtalet, ska förevarande lag tillämpas i den mån lagen ger konsumenten ett bättre skydd. Detta gäller under förut- sättning att avtalet avser boende i en byggnad som är belägen inom samarbetsområdet eller, om avtalet avser annat än boende i en byggnad, näringsidkaren bedriver sin verksamhet inom samarbetsområdet eller riktar sin verksamhet mot ett land inom detta. I paragrafen finns en internationellt privaträttslig bestämmelse om tillämplig lag. Den motsvarar delvis 18 § lag. I paragrafen genomförs artikel 12.2 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 6.14. Paragrafen ger konsumenten ett visst skydd mot att rättsordningen i ett land utanför EES-området med ett sämre konsumentskydd än vad som följer av lagen tillämpas på avtalet. Den tar sikte på civilrättsliga fråge- ställningar och inte på marknadsrättsliga spörsmål. Konsumenten ges i första hand ett skydd mot avtalade lagvalsklausuler som hänvisar till rättsordningen i ett land utanför EES-området. Den ger även ett skydd i de fall där det inte finns någon lagvalsklausul, men allmänna internationellt privaträttsliga regler om tillämplig lag innebär att lagen i ett land utanför EES-området ska tillämpas. Hänvisar dessa regler eller parternas avtal till rättsordningen i ett annat EES-land, är bestämmelsen inte tillämplig. Frågan om den svenska lagen ger ett bättre skydd än en främmande Prop. 2010/11:85 rättsordning eller inte får bedömas i varje enskild situation. ningen av vilket skydd som den svenska lagen ger är det naturligt att även beakta de allmänna avtalsrättsliga principer som kan komma att tillämpas i anslutning till lagen, se t.ex. kommentaren till 3 kap. 3 §. Konsumenten skyddas enligt paragrafen i två särskilda situationer där det genom avtalet eller internationellt privaträttsliga regler hänvisas till rättsordningen i ett land utanför EES-området. Den första situationen är den att det finns en anknytning till EES-området genom att avtalet gäller boende i en byggnad som är belägen inom området. tionen är den att avtalet inte gäller boende i en byggnad men det finns en anknytning till EES-området genom att näringsidkaren bedriver sin verk- samhet inom området eller riktar sin verksamhet mot ett land inom det. Det kan vara fallet i fråga om ett avtal om tidsdelat boende t.ex. i kanalbåt, i campingvagn eller på kryssningsfartyg. Det kan också gälla ett förmedlingsavtal eller ett avtal om deltagande i ett bytessystem. bör uppmärksammas att den andra situationen bara är aktuell om avtalet över huvud taget inte avser boende i en byggnad. Avser avtalet boende i en byggnad utanför EES-området, är skyddsregeln inte tillämplig, även om näringsidkaren riktar sin marknadsföring mot det området. För andra situationer än dem som beskrivs i paragrafen ska allmänna internationellt privaträttsliga regler om lagval tillämpas. håller alltså inte en fullständig reglering av lagvalet, utan konsumenten kan också skyddas mot tillämpning av främmande lag enligt de allmänna 2 kap. Information till konsumenten 2 kap. 1 § Reklam för avtal som omfattas av denna lag ska innehålla upplysningar om vilken skyldighet näringsidkaren har att lämna information innan ett avtal ingås och var sådan information finns tillgänglig. Avtal om tidsdelat boende och avtal om långfristig semesterprodukt får inte marknadsföras som ekonomiska investeringar. Paragrafen innehåller vissa bestämmelser om den information som ska lämnas vid marknadsföring av avtal som omfattas av lagen och om för- bud mot viss form av marknadsföring. Paragrafen och den följande paragrafen kompletterar den marknadsrättsliga reglering som finns fram- för allt i marknadsföringslagen (2008:486). Första stycket liknar delvis 4 § andra stycket lag. I paragrafen genomförs artiklarna 3.1 och 3.4 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 6.4. Enligt första stycket ska näringsidkaren se till att reklam för produkter som omfattas av lagen innehåller upplysningar om den skyldighet som näringsidkaren har att lämna information innan ett avtal ingås. upplysningarna avse var informationen finns tillgänglig, om den efter- frågas av konsumenten redan i ett tidigt skede. Om upplysningarna inte lämnas, kan det föranleda ingri- panden med stöd av marknadsföringslagen. Detta framgår av 10 §. Enligt andra stycket får näringsidkaren vid marknadsföring av avtal om Prop. 2010/11:85 tidsdelat boende och avtal om långfristig semesterprodukt inte ge intryck av att avtalet utgör en ekonomisk investering för konsumenten. Förbudet tar även sikte på marknadsföring där uttrycket investering visserligen inte används men den sakliga innebörden är densamma, nämligen att konsu- menten kan räkna med att göra en ekonomisk vinst med anledning av avtalet. Förbudet är undantagslöst, och det saknar betydelse om närings- idkarens information är korrekt eller inte. Marknadsföring i strid mot förbudet kan föranleda sanktioner enligt marknadsföringslagen. 2 kap. 2 § En näringsidkare som marknadsför avtal vid ett marknadsförings- eller försäljningsevenemang ska i inbjudan till detta tydligt ange eveneman- gets natur och dess kommersiella syfte. Information enligt 38 §§ ska finnas tillgänglig under hela evenemanget. Paragrafen behandlar marknadsföring vid marknadsförings- och sälj- evenemang. Den saknar motsvarighet lag. I paragrafen genom- förs artiklarna 3.2 och 3.3 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 6.4. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Näringsidkaren är skyldig att i inbjudan till evenemanget tydligt upplysa konsumenten om evenemangets natur och kommersiella syfte, dvs. att det är fråga om marknadsföring av avtal. Detta krav gäller oavsett på vilket sätt inbjudan sker: muntligen, skriftligen, via e-post eller på annat sätt. Syftet med kravet är att konsumenten inte ska förmås att delta i evenemanget under felaktiga förutsättningar. Näringsidkaren är skyldig att tillhandahålla den föreskrivna informa- tionen enligt 38 §§ om den marknadsförda avtalstypen under hela evenemanget. I 9 § finns ytterligare krav på hur informationen ska vara tillgänglig. Information innan ett avtal ingås 2 kap. 3 § Näringsidkaren ska i rimlig tid innan ett avtal ingås ge konsumenten en kortfattad beskrivning av avtalet med information om 1.näringsidkarens namn, adress och organisationsnummer, 2.avtalstiden, med uppgift om när konsumenten kan börja utnyttja sin rätt enligt avtalet, 3.det boende som avtalet avser och den rättighet som avtalet ger konsumenten, 4.de tjänster och anläggningar som konsumenten får tillgång till, 5.pris och andra avgifter, 6.konsumentens ångerrätt och förbudet för näringsidkaren att ta emot betalning och säkerhet under ångerfristen, och I paragrafen anges viss grundläggande information som ska lämnas innan ett avtal som omfattas av lagen ingås. Den motsvarar närmast 4 § första stycket lag. I paragrafen genomförs delvis artikel 4.1 i direk- tivet. Övervägandena finns i avsnitt 6.5. Informationen ska lämnas i rimlig tid innan avtalet ingås. Uttrycket i rimlig tid förekommer i motsvarande bestämmelser i bl.a. distans- och hemförsäljningslagen (2005:59) och konsumentkreditlagen (2010:1846). Innebörden är densamma som i de lagarna. Konsumenten ska ges tillräckligt med tid för att sätta sig in i och överväga informationen. Den kan alltså inte lämnas i direkt anslutning till att avtalet ingås (se prop.