prop · GY03109 · 2011-04-12 00:00:00 — Med hänsyn till de merkostnader som kraven kan innebära för det enskilda institutet finner regeringen att IT-kraven bör begränsas till de institut som valt att ta emot insättningar som omfattas av insättningsgarantin. Utformningen av särskilda krav på IT-systemen Ett institut som tar emot insättningar som omfattas av insättningsgarantin måste utan dröjsmål kunna tillhandahålla en fullständig och tillförlitlig förteckning över institutets samtliga insättare och deras respektive tillgodohavanden. Det krävs således att nödvändig information kan göras tillgänglig för berörd myndighet med kort varsel. Vidare behöver det finnas garantier för att systemen inte kan manipuleras. Ett IT-system bör även vara försett med ändamålsenliga funktioner för säkerhetskopiering. Nedanstående funktioner krävs bl.a. för att ett IT-system ska kunna betraktas som tillförlitligt. 1) Behörighet: Systemet måste garantera att rätt person gör rätt saker. 2) Spårbarhet: Systemet måste kunna visa vilka transaktioner och andra åtgärder som gjorts, t.ex. transaktionens storlek, datum och till respektive från vilka konton. I spårbarhetskravet ingår även möjligheterna att utläsa om och i så fall vilka eventuella program- eller systemändringar som gjorts, och när. Sådana ändringar kan annars användas för att kringgå de flesta andra säkerhetsfunktionerna i IT-systemet. 3) Sigillsystem: Spårbarheten förlorar sitt värde om det inte går att lita på att den information som systemet tillhandahåller verkligen är originaluppgifter och inte har lagts in i efterhand. Regeringen konstaterar att en svårighet av praktisk art med att införa sådana krav på de ansökande institutens IT-system är hur den erforderliga standarden ska definieras i författning. Strävan bör vara att utforma reglerna på ett så klart och tydligt sätt som möjligt för att skapa förutsebarhet för instituten och för att undvika att bedömning blir komplex och resurskrävande. Det är också viktig att de krav som införs inte i sig hindrar utvecklingen av nya och bättre system eller inkräktar på konkurrensen mellan leverantörer av system. Att definiera vissa tekniska standarder och prestanda som systemen behöver uppfylla innebär vissa utmaningar. Regeringen anser därför att det är olämpligt att i lag ange detaljerade riktlinjer för bedömningen. Det bör i stället anges i lag vad systemet ska kunna uppnå, dvs. att utan dröjsmål kunna tillhandahålla en fullständig och tillförlitlig förteckning över institutets insättare och deras respektive tillgodohavanden. Enligt regeringens mening bör utan dröjsmål i detta sammanhang tolkas mycket snävt för att ändringsdirektivets krav på en utbetalnings- frist ska kunna uppfyllas. För att garantimyndigheten ska ha praktisk möjlighet att betala ut medlen till insättarna inom denna tid är det i princip en nödvändighet att insättaruppgifterna är garanti- myndigheten till handa som myndigheten framställer en begäran att få ut uppgifterna. Regeringen anser att lagbestämmelsen bör kombineras med en bestämmelse enligt vilken regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om vilka krav som institutens system Med stöd av ett sådant bemyndigande blir det möjligt att föreskriva vilka tillförlitliga funktioner för behörighet, spårbarhet, sigillsystem samt säkerhetskopiering som är en nödvändighet för att ett institut ska anses uppfylla kraven i fråga. I 8 kap 42 § 21 lagen om värdepappersmarknaden finns redan ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om mottagande av medel på konto enligt 36 §. Regeringen har i lagrådsremissen gjort bedömningen att detta bemyndigande kan tillämpas för att meddela föreskrifter om vilka krav som ska ställas på de aktuella systemen. Enligt Lagrådets mening inryms inte system för hantering av uppgifter om kunder och deras insättningar i begreppet mottagande av medel på konto. Regeringen föreslår därför i enlighet med Lagrådets förslag att punkten 21 utvidgas med orden samt bolagets eller företagets system för hantering av vissa uppgifter. 5.2 Samarbetet mellan berörda myndigheter Regeringens förslag: När har anledning att anta att ersättningsrätten enligt 8 § lagen om insättningsgaranti kan inträda, ska inspektionen informera garantimyndigheten om detta och lämna de uppgifter till myndigheten som den behöver för sin verksamhet enligt lagen om insättningsgaranti. ska vara skyldig att på begäran av garantimyndigheten lämna de uppgifter som myndigheten behöver för sin verksamhet enligt lagen om insättningsgaranti. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser som har yttrat sig är positiva till utredningens förslag, däribland , och , som härutöver även förespråkar ett lagstadgat samrådsförfarande inför beslut att låta insättningsgarantin träda in. anger att ett beslut att låta insättningsgarantin träda in är en ny och komplicerad uppgift och att det kommer att krävas samråd med och för att fatta rätt beslut. Sådan samrådsskyldighet bör, inte minst av rättssäkerhetsskäl, regleras i lag. anser att ska åläggas en uttrycklig skyldighet att samråda med och innan beslut fattas att insättningsgarantin ska träda in. Motiveringen härför är att både och kan besluta om åtgärder som stärker ett instituts finansiella ställning och som vid genomförande undanröjer behovet av att låta insättningsgarantin träda in. pekar på att det senaste årets erfarenheter har visat att det kan finnas andra åtgärder som kan ge bättre resultat för den finansiella stabiliteten som helhet än att låta insättningsgarantin träda in, och att det därför är av vikt att formalisera en samrådsskyldighet myndigheterna emellan. Skälen för regeringens förslag: Med de avsevärt förkortade tids- ramarna för hantering av ett ersättningsfall som ändringsdirektivet medför är det av stor vikt att det inte uppkommer någon fördröjning av överförandet av information mellan berörda myndigheter. Garanti- myndighetens förberedelsearbete kommer att bli centralt för att ändringsdirektivets tidsfrister ska kunna uppfyllas. Regeringen anser att det är av största vikt att skapa de förutsättningar och den tydlighet som krävs för att undvika en fördröjning i garantimyndighetens förberedelse- arbete. Enligt regeringens mening bör det därför i lag införas en skyldighet för de berörda myndigheterna att lämna sådan information som är av betydelse för garantimyndighetens verksamhet enligt lagen om insättningsgaranti. bör därför åläggas en skyldighet att samarbeta med garantimyndigheten på ett tidigt stadium om har anledning att anta att ersättningsrätten enligt insättningsgarantin kan komma att tas i anspråk. Om ett institut får problem kan även komma att vara involverad på ett tidigt stadium. Det kan exempelvis tänkas att det förs diskussioner kring om åtgärder enligt stödlagen kan komma i fråga. I ett sådant sammanhang kan även frågan om ett eventuellt utlösande av insättningsgarantin bli aktuell. I dessa situationer måste garantimyndig- heten också kunna få information från . Regeringen anser därför att en informationsskyldighet för också bör införas i lagen om insättningsgaranti. För att informationsskyldigheten inte ska bli alltför betungande för bör informationsskyldigheten utlösas först när garantimyndigheten begär de uppgifter som den anser sig behöva. Med regeringens förslag utökas och tydliggörs informationsutbytet mellan de berörda myndigheterna, dels genom att åläggs att självmant lämna information till garantimyndigheten på ett tidigt stadium av ett eventuellt ersättningsfall, dels att på begäran av garantimyndigheten åläggs att lämna de uppgifter som garantimyndigheten behöver för sin verksamhet enligt lagen om insättningsgaranti. , och anser att det finns skäl att gå längre när det gäller myndigheternas samarbete och att i lag formalisera samverkan mellan myndigheterna också inför ett beslut att låta insättningsgarantin träda in. Det pågår löpande samverkan och informationsutbyte mellan de berörda myndigheterna, vilket framöver även ska gälla inför ett beslut om insättningsgarantins inträde. Regeringen håller med myndigheterna om att detta är en viktig fråga, som kan behöva preciseras, och anser därför att det krävs vidare analys och utredning. Regeringen har tillsatt en kommitté som bl.a. ska analysera ansvars- fördelningen och samspelet mellan , , och (främst ) samt möjligheten att utbyta information (dir. 2011:6). Sannolikt finns det därför skäl att återkomma i denna fråga när kommittén har lämnat sitt betänkande. 5.3Institutens skyldighet att lämna information till garantimyndigheten Regeringens förslag: Ett institut ska utan dröjsmål lämna garantimyndigheten de uppgifter myndigheten behöver om insättare och deras insättningar samt i övrigt lämna sådan information som garantimyndigheten behöver för sin verksamhet. får även genomföra en undersökning hos institutet om det är nödvändigt för att verifiera informationen. En konkursförvaltares uppgifts- och biträdesskyldighet gentemot garantimyndigheten kompletteras med en motsvarande skyldighet för institutet. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bemyndigas att meddela föreskrifter om informationsskyldigheten. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag utom vad gäller bemyndigandet. Remissinstanserna: , till vilkens yttrande har anslutit sig, anser att informations- kravet bör förtydligas på så sätt att det anges vad informations- skyldigheten i normalfallet bör omfatta. vill understryka att utöver grundläggande information kan det finnas behov av kompletterande uppgifter som t.ex. information om pantsatta konton, konton som förvaltas enligt m.m. och att sådan information svårligen kan sammanställas och lämnas utan dröjsmål. Vad gäller sådan information som garantimyndigheten i övrigt behöver för sin verksamhet anser att garantimyndigheten i första hand bör vända sig till för information innan den vänder sig till institutet och att detta bör framgå av lagtext eller förarbeten. Vidare anser att vad avser garantimyndighetens möjlighet att utföra platsundersökningar bör detta så långt som möjligt ske i samverkan med för att undvika en onödigt komplex och dubblerad process. Skälen för regeringens förslag: Ett institut som omfattas av garantin ska enligt 16 § lagen om insättningsgaranti lämna de uppgifter till garantimyndigheten som den behöver för att fastställa institutets avgift och i övrigt för sin verksamhet enligt denna lag. Exempel på information som omfattas är bl.a. 1) uppgifter som behövs för att kunna fastställa institutets avgift, 2) uppgifter som behövs för att kunna fatta beslut enligt 3 § lagen om insättningsgaranti om huruvida insättningar som finns hos en utländsk filial ska omfattas av garantin, och 3) uppgifter i samband med ett ersättningsfall angående kontohavare hos ett institut för konkursbeslutet. För att kunna hantera ändringsdirektivets krav på förkortad utbetal- ningstid behöver mycket av garantimyndighetens förberedelsearbete vara gjort för ersättningsrättens inträde. Ett av de inledande stegen i garantimyndighetens arbete inför ett ersättningsfall är att undersöka institutets IT-system och inhämta uppgifter om insättarna så att utbetalningen kan ske till berättigade insättare. För att säkerställa att garantimyndigheten snabbt kan få tillgång till de uppgifter som myndigheten behöver i sin verksamhet samt att de nödvändiga uppgifterna kan verifieras anser regeringen att det krävs ett förtydligande av de gällande bestämmelserna. Institutens skyldighet att lämna information till garantimyndigheten bör därmed preciseras och utvidgas. Regeringen anser att det i lag bör framgå att ett institut ska lämna information till garantimyndigheten om insättarna och deras insättningar, den information som krävs för att verifiera uppgifterna samt i övrigt lämna sådan information som garantimyndigheten behöver för sin verksamhet. Dessutom anser regeringen att det bör införas ett krav som innebär att institutens skyldighet att lämna information till garantimyndigheten ska ske utan dröjsmål. Enligt regeringens mening bör begreppet utan dröjsmål i detta sammanhang tolkas mycket snävt för att ändringsdirektivets krav på en utbetalningsfrist ska kunna uppfyllas. För att garantimyndigheten ska ha praktisk möjlighet att betala ut medlen till insättarna är det i princip en nödvändighet att insättaruppgifterna är garantimyndigheten till handa som myndigheten framställer en begäran att få ut uppgifterna. Regeringen anser att det kan behövas ytterligare kom- pletterande detaljer om informationsskyldigheten utöver vad som föreslagits ovan. Det bör därför införas ett bemyndigande, för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer, att föreskriva hur informationsskyldigheten ska vara utformad och vilken information som ska omfattas. När det gäller inhämtning av information från instituten framför att garantimyndigheten i första hand bör vända sig till för att få information innan myndigheten vänder sig till institutet. Regeringen konstaterar att med de snäva tidsramar som följer av ändringsdirektivet är det av vikt att nödvändig informationen lämnas utan dröjsmål. måste därför kunna vända sig direkt till det berörda institutet utan att behöva gå via . Det är emellertid inte tillräckligt att få informationen utan dröjsmål. måste också kunna verifiera informationen och IT- systemen som används. Det är därför nödvändigt att garantimyndigheten också ges en möjlighet att genomföra platsundersökningar hos institutet. anser dock att platsundersökningar så långt som möjligt bör ske i samverkan med . Det vore naturligtvis önskvärt om garantimyndigheten och kunde sam- verka och att befogenhet att utföra platsundersök- ningar endast innehas av . De strängare kraven på en förkortad utbetalningsprocess ställer dock krav på att även garanti- myndigheten har tillgång till de uppgifter som är nödvändiga för att kunna handlägga ersättningsfall i enlighet med ändringsdirektivets krav. Myndigheterna har när det gäller ersättningsfallen olika ansvarsområden och garantimyndigheten måste kunna få tillgång till verifierad informa- tion m.m. av instituten utan tidsfördröjning. Regeringen anser därför att garantimyndigheten bör ges befogenheter att genomföra undersökningar hos berörda institut om det är nödvändigt för att kunna verifiera informationen. Samarbetet med institutet och konkursförvaltaren efter ersättningsrättens inträde Enligt 17 § lagen om insättningsgaranti ska konkursförvaltaren lämna de uppgifter till garantimyndigheten som den behöver för att betala ut ersättning till insättarna. Denna skyldighet behöver finnas kvar även fortsättningsvis. Det är fortfarande möjligt att ett ersättningsfall utlöses av att institutet försätts i konkurs. Eftersom garantins inträde enligt regeringens förslag knyts till att insättare inte kan få ut sina insättningar enligt de rättsliga och avtalsmässiga villkor som är tillämpliga, kan garantimyndighetens samarbete åtminstone inledningsvis komma att ske med institutet. Med det nya förslaget för insättningsgarantins inträde bör därför motsvarande uppgiftsskyldighet gentemot garantimyndigheten som åvilat konkursförvaltaren också åläggas för institutet. 5.4Metoder för att göra utbetalningar Regeringens förslag: ges möjlighet att öppna konton i ett annat räkning. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. anser att principerna för hur garantimyndigheten väljer ett räkning bör tydliggöras för att tillgodose konkurrensneutraliteten. Skälen för regeringens förslag: Det krävs effektiva utbetalnings- metoder för att kunna uppfylla ändringsdirektivets krav på kortare frister för utbetalning. Regeringen anser att garantimyndigheten bör få valfrihet att bestämma vilken metod som i det enskilda fallet är bäst. De möjligheter som garantimyndigheten kan tänkas använda sig av är traditionella utbetalningsavier, kort med elektronisk lagring av bankinformation, s.k. smart card med datachip, eller inbetalning till bankkonto. En svårighet med den sistnämna metoden är dock att det kan vara svårt för garantimyndigheten att klarlägga till vilket bankkonto en utbetalning ska göras. För att underlätta för garantimyndigheten vid utbetalningsprocessen anser regeringen att garantimyndigheten även bör ges möjlighet att få öppna konto i ett annat räkning. En sådan möjlighet ger garantimyndigheten ytterligare flexi- bilitet i valet av utbetalningsmetod. kan även, beroende på vad som passar bäst i det enskilda fallet, komma att använda olika metoder för utbetalning i samma ärende. En rimlig metod för betalning av ersättning torde vara inbetalning till konton som särskilt öppnats för ändamålet. bör därför, på liknande sätt som är möjligt för tillgodohavanden hos försäkringsrörelser och pensionssparinstitut som avvecklas, ges möjlighet att öppna konton hos ett annat institut dit insättares medel kan flyttas i syfte att göra dem tillgängliga för insättaren. Vid öppnandet av konton kan garanti- myndigheten använda sig av de uppgifter som det drabbade institutet samlat in i sitt arbete att skaffa kundkännedom enligt kraven i lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism, och som finns tillgängliga genom institutets IT-system. Den mottagande banken har som huvudregel rätt att förlita sig till dessa uppgifter. Reglerna i penningtvättslagen innebär dock att den mottagande banken inte måste förlita sig på dessa uppgifter. får bedöma i vilka fall det kan anses lämpligt att använda nyöppnade konton i andra institut som utbetalningsmetod. Rent praktiskt får garantimyndigheten upphandla från en eller flera banker den betalningstjänst det innebär att öppna konton och ta emot myndighetens ersättningsutbetalning. Metoden har en påtaglig fördel genom att det nyöppnade kontot kan ha samma innehavare (en eller flera) som kontot i det institut som ersättningsfallet avser. Det betyder att garantimyndigheten till exempel inte behöver försöka utröna vilka andelar som tillkommer flera personer som har ett gemensamt konto. Det underlättar administrationen av utbetalningarna. anser att principerna för hur garanti- myndigheten väljer ett räkning bör tydliggöras för att tillgodose konkurrensneutraliteten. Regeringen konstaterar att garanti- myndigheten givetvis måste följa de lagregler som finns på området och upphandla tjänsten genom ett upphandlingsförfarande. På så sätt blir det tydligt för alla vilka krav som gäller och de banker eller institut som vill delta i upphandlingen kan ta ställning till om de vill lämna ett anbud eller inte. För att förslaget ska kunna tillämpas i praktiken bör ett upp- handlingsavtal finnas på plats redan innan ett eventuellt framtida ersättningsfall inträffar. 6 Förhandsprövning av kontoslag Regeringens förslag: En obligatorisk prövning införs för varje kontoslag som tillhandahålls av ett kreditinstitut eller värdepappers- företag som tar emot insättningar. En prövning ska även göras om institutet avser att ändra avtalsvillkoren för ett redan existerande kontoslag, om det inte är uppenbart att ändringen saknar betydelse för frågan om kontoslaget omfattas av insättningsgarantin. Prövningen ska initieras av institutet i fråga och ska bekostas av institutet genom en särskild prövningsavgift. Om ett institut underlåter att anmäla ett kontoslag för prövning får ingripa i enlighet med lagen om bank- och finansieringsrörelse och lagen om värdepappersmarknaden. Ett institut som inte uppfyller sin informationsskyldighet kan även bli föremål för ingripande med stöd av marknadsföringslagen. Institut som tar emot insättningar som inte omfattas av det svenska insättningsgarantin behöver inte ansöka om prövning. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om avgiften för prövningen. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. framhåller att förslaget ger insättarna bättre tillgång till tillförlitlig information om garantins omfattning. Dessutom kommer garantimyndigheten, i händelse av ett ersättningsfall, redan ha information om vilka av institutets kontoslag som omfattas av insättningsgarantin. Detta bidrar till en snabb utbetal- ningsprocess. poängterar att det är viktigt att pröv- ningen inte uppfattas som ett godkännande av avtalsvillkoren i sin helhet eftersom det skulle kunna försvåra tillsynen av oskäliga avtalsvillkor. , till vilkens yttrande ansluter sig, avstyrker förslaget. anser att det saknas tillräcklig grund för att införa ett administrativt betungande system för obligatorisk prövning av samtliga befintliga och kommande kontovillkor. Om tveksamhet ändå skulle uppstå om ett avtalsvillkor eller kontoslag omfattas av garantin bör det enligt mening i stället finnas en lagstadgad möjlighet för instituten att anmäla ett kontoslag eller kontovillkor för prövning av garantimyndigheten. beslut bör också kunna överklagas enligt 24 § första stycket lagen om insättningsgaranti. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 1.5 i ändringsdirektivet (som ändrar artikel 9.1 i insättningsgarantidirektivet) ska medlems- staterna bl.a. se till att kreditinstituten lämnar insättarna information om det system som garanterar deras insättningar. Denna skyldighet innebär också att information ska lämnas till insättarna om omfattningen av garantin. I 11 § första stycket lagen om insättningsgaranti stadgas att samt utländska institut som tar emot insättningar hos en filial här i landet ska informera den som har gjort eller avser att göra en insättning om 1) fordran omfattas av en garanti eller inte, 2) den ersättningsnivå som gäller för garantin, och 3) formerna för utbetalning av ersättning från garantin. Enligt paragrafens andra stycke anges att information enligt första stycket ska lämnas vid marknadsföring av ett erbjudande och innan ett avtalsförhållande ingås. Informationen ska vidare framgå av kontoutdrag och liknande material som rör fordrings- förhållandet. Frågan om garantimyndighetens befogenheter enligt gällande lag- stiftning prövades av domstol i anledning av Custodia-fallet. Av kammarrättens beslut (Kammarrätten i beslut i mål nr 855-06) framgår att det finns stark anledning att ifrågasätta om nuvarande lagstiftning ger garantimyndigheten möjligheter att fullgöra sin informationsskyldighet på ett godtagbart sätt. Motsvarande problem gäller för instituten, som enligt såväl artikel 9 i insättnings- garantidirektivet som 11 § lagen om insättningsgaranti har en skyldighet att informera sina kunder om huruvida insättningar omfattas av garantin eller inte. Regeringen konstaterar att det är institutet som på egen hand gör bedömningen av vilka kontoslag som omfattas av insättnings- garantin. Institutets skyldighet att informera om huruvida en insättning omfattas av garantin eller inte kan därför lämna visst utrymme för institutet att, i vad som kan uppfattas som säkra fall, uttala sig i frågan på eget bevåg, utan att institutet därigenom formellt skulle bryta mot sina skyldigheter gentemot insättaren. Enlig nu gällande rätt saknar garanti- myndigheten möjlighet att uttala sig i tolkningsfrågor om garantins omfattning. Insättare som har sina medel i ett garantin inte har trätt in har därmed i praktiken ingen möjlighet att på förhand erhålla tillförlitlig information om huruvida just deras insättningar omfattas av garantin eller inte. Det faktum att inte ens garanti- myndigheten har befogenhet att uttala sig om garantins omfattning innebär enlig regeringens mening att instituten saknar förutsättningar att på ett helt tillförlitligt sätt uppfylla sin lagstadgade informations- skyldighet.