prop · GY03158 · 2011-06-30 00:00:00 — Det bör också understrykas att det normala förfarandet, mot bakgrund Prop. 2010/11:158 av det goda samarbete som finns mellan de rättsliga myndigheterna inom , torde vara att en informell dialog förs mellan den utfärdande och den utredande myndigheten för det fall den senare har funnit att någon av avslagsgrunderna är för handen och att arresteringsordern då om möjligt justeras eller återkallas. Det torde med andra ord bli relativt ovanligt att en nordisk arresteringsorder behöver avslås. I det följande behandlas de enskilda avslagsgrunderna närmare. Regeringens förslag: Överlämnande för en viss gärning får inte beviljas om gärningen har ägt rum innan den eftersökte fyllt . Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har tillstyrkt eller inte framfört några invändningar Skälen för regeringens förslag: Det är en nyhet i det nordiska samarbetet att bristande straffmyndighet vid gärningstillfället regleras som en obligatorisk avslagsgrund. Denna avslagsgrund återfinns däremot i 2 kap. 4 § 1 arresteringsorderlagen. saknade bristande straffmyndighet praktisk betydelse som avslagsgrund, eftersom samtliga nordiska länder hade som straffmyndighetsålder. sänktes emellertid straff- myndighetsåldern i till . Det får anses vara en viktig princip att en person inte ska kunna överlämnas för en gärning begången innan han eller hon är straffmyndig enligt det nationella regelverket. I konventionen är denna princip också formulerad som en obligatorisk avslagsgrund och det föreslås därför att den införs i den nya regleringen. Beträffande de ungdomar som fyllt men som ännu inte fyllt arton bör beaktas att det i de flesta sådana fall bör vara möjligt att antingen besluta att lagföringen i stället ska ske i (se avsnitt 6.4.3) eller att skjuta upp överlämnandet (se avsnitt 6.4.9). I detta sammanhang bör även erinras om att konvention om barnets rättigheter () givetvis ska beaktas i ärenden om överlämnande för brott. Det finns emellertid inte något hinder i den konventionen mot att överlämna den som inte har fyllt . Regeringens förslag: Överlämnande för en viss gärning får inte beviljas om gärningen omfattas av nåd eller ett annat beslut enligt 12 kap. 9 § regeringsformen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte haft några invändningar mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Artikel 4.1 i konventionen föreskriver Prop. 2010/11:158 att en nordisk arresteringsorder ska avslås om det brott som ligger till grund för arresteringsordern omfattas av amnesti i den verkställande staten och denna stat var behörig att lagföra brottet enligt sin nationella lagstiftning. Enligt 12 kap. 9 § regeringsformen får regeringen genom nåd efterge eller mildra en brottspåföljd eller annat liknande av myndighet beslutat ingrepp avseende enskildas person eller egendom. Om det finns synnerliga skäl får regeringen också besluta att vidare åtgärd för att utreda eller lagföra brottslig gärning inte ska ske (abolition). Regeringens nåderätt omfattar såväl individuell nåd som kollektiv nåd (amnesti) och abolition. Regeringen beviljar nåd i ett fåtal fall . Ärenden om abolition är ytterst ovanliga och amnesti, i den mening som avses i regeringsformen, har inte förekommit . En uttrycklig avslagsgrund avseende amnesti är i princip en nyhet i det nordiska samarbetet. Dock anses det nuvarande förbudet mot utlämning om det finns ett svenskt beslut om åtalsunderlåtelse i 5 § nordiska utlämningslagen omfatta även av regeringen meddelat beslut om abolition enligt 12 kap. 9 § regeringsformen (prop. 1975:35 s. 62). Konventionens bestämmelse om amnesti motsvaras såväl av bestämmelser i arresteringsorderrambeslutet som det andra tilläggsprotokollet till utlämningskonvention. I samband med tillträde till tilläggsprotokollet förklarade departementschefen att man med begreppet amnesty i protokollet fick förstå inte bara beslut om kollektiv benådning (amnesti) utan också individuella nådebeslut samt beslut om abolition (prop. 1978/79:80 s. 14). Även om denna vägransgrund i praktiken inte kan förväntas bli utnyttjad särskilt ofta föreslås den införd i lag, eftersom den är upptagen som en obligatorisk vägransgrund i konventionen. Det föreslås att bestämmelsen formuleras på samma sätt som i arresteringsorderlagen och således ska omfatta såväl nådebeslut som beslut om amnesti och abolition. 6.3.5Ne bis in idem Regeringens förslag: Överlämnande för en viss gärning får inte beviljas om den eftersöktes ansvar för gärningen redan har prövats i en stat inom eller EU och, vid fällande dom, påföljden har avtjänats, är under verkställighet eller kan verkställas enligt lagstiftningen i domslandet. Detsamma gäller om den eftersöktes ansvar för gärningen redan har prövats i en stat utanför eller EU och detta enligt 10 § tredje eller fjärde stycket utlämningslagen hade utgjort ett hinder mot utlämning. Lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder ändras så att domar meddelade i och jämställs med domar meddelade i en EU-stat. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte haft några invändningar mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: I den nordiska utlämningslagen är Prop. 2010/11:158 avslagsgrunden ne bis in idem begränsad till svenska domar (5 §). I arresteringsorderlagen är en dom beträffande samma gärning meddelad i någon medlemsstat i EU införd som en obligatorisk avslagsgrund under vissa förutsättningar (2 kap. 5 § 3). Såvitt avser dom för samma gärning som har meddelats i en stat utanför EU gäller den som avslagsgrund om detta förhållande enligt 10 § tredje eller fjärde stycket i utlämningslagen hade utgjort ett hinder mot utlämning (2 kap. 5 § 4). Förbudet mot att lagföras eller straffas två gånger för samma sak är en grundläggande rättsprincip som bland annat, vad gäller förfaranden inom samma stat, kommer till uttryck i artikel 4 i tilläggsprotokoll nr 7 till . Även inom och EU, där samarbetet inom det straffrättsliga området fördjupats, är det naturligt att denna princip får genomslag. I enlighet med konventionens reglering föreslås därför att ett överlämnande ska vägras om den aktuella gärningen redan har prövats genom lagakraftägande dom i en nordisk stat eller en medlemsstat i EU och, vid fällande dom, påföljden har avtjänats, är under verkställighet eller kan verkställas enligt lagstiftningen i domslandet. Även då en dom avseende samma gärning har meddelats utanför och EU är det rimligt att en nordisk arresteringsorder, på samma sätt som enligt arresteringsorderlagen, avslås om utlämning för gärningen hade varit omöjlig med tillämpning av reglerna i 10 § tredje eller fjärde stycket utlämningslagen. Denna bestämmelse korresponderar med möjligheten att i motsvarande fall med stöd av 2 kap. 5 a § lagföra personen i utan hinder av den utländska domen. Tanken är således att, för det fall en i utlandet meddelad dom innebär hinder för lagföring i , ska inte heller utlämning till ett annat land än det där domen meddelades kunna komma ifråga (prop. 1975:35 s. 62). I detta sammanhang bör noteras att utlämningslagen är föremål för översyn (, Ju 2009:16). I förklaranderapporten till konventionen anges att bestämmelserna avseende ne bis in idem inte innebär någon skyldighet för den verkställande myndigheten att på eget initiativ undersöka om det finns någon annan dom avseende samma gärning. Dessa avslagsgrunder blir således bara tillämpliga om det faktum att den eftersökte redan dömts för samma gärning skulle framgå av den information som den verkställande myndigheten besitter. I detta får, för svenskt vidkommande, anses ligga att göra en kontroll mot det , vilket finns tillgängligt på samtliga åklagarkammare och domstolar i . Någon skyldighet att i övrigt göra efterforskningar bör i princip inte bli aktuell om inte den eftersökte t.ex. gör en invändning om att ansvaret för gärningen redan är prövat. Då även föreskriver att en dom meddelad i en medlemsstat, eller utgör obligatoriskt hinder mot överlämnande, föreslås en ändring i arresteringsorderlagen så att domar meddelade i och jämställs med domar meddelade i en medlemsstat. Regeringens förslag: Överlämnande för en viss gärning får inte beviljas om det i har beslutats åtalsunderlåtelse avseende samma gärning. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: har anfört att kriteriet om det saknas förutsättningar för återkallelse av beslutet bör utgå bl.a. eftersom det är svårt att förstå hur det ska tillämpas. Skälen för regeringens förslag: Ett nationellt beslut om åtalsunderlåtelse utgör en obligatorisk avslagsgrund i den nordiska utlämningslagen (5 §). Inte heller enligt arresteringsorderlagen får ett överlämnande beviljas om det finns en i meddelad åtalsunderlåtelse för gärningen (2 kap. 5 § 2). Regler om åtalsunderlåtelse återfinns i första hand i 20 kap. 7 § , se dock även 22 § andra stycket lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Ett beslut om åtalsunderlåtelse får meddelas i vissa angivna situationer under förutsättning att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts. Ett sådant beslut får även, i vissa situationer, meddelas sedan åtal är väckt (20 kap. 7 a § samma balk). Regleringen utgår från att omständigheterna är sådana att den misstänkte är skyldig till brottet och att åklagaren i och för sig skulle kunna emotse en fällande dom men att situationen ändå är sådan att åtal inte bör väckas. I normalfallet krävs att ett erkännande föreligger. Ett beslut om åtalsunderlåtelse får återkallas om det föreligger särskilda omständigheter (20 kap 7 b § ). I princip krävs att någon ny omständighet inträffat, som ett återfall i brottslighet av liknande slag som inte är av lindrig beskaffenhet. En annan situation då återkallelse kan bli aktuell är om åtalsunderlåtelse meddelats i en konkurrenssituation (20 kap. 7 § första stycket 3) och den misstänkte blir helt frikänd eller frikänd i sådan omfattning att det utdömda straffet kan anses som helt otillräckligt (Fitger, Kommentaren till , Del 2, s. 20:34). En meddelad åtalsunderlåtelse utgör således i de flesta situationer ett för den enskilde gynnande beslut som innebär hinder mot att senare väcka talan för samma gärning. När så är fallet bör en meddelad åtalsunderlåtelse på samma sätt som gäller innebära ett hinder mot överlämnande avseende samma gärning. I promemorian föreslogs att det i lagen skulle erinras om att en meddelad åtalsunderlåtelse inte skulle utgöra hinder mot överlämnande i de fall då det finns förutsättningar att med tillämpning av svenska regler återkalla beslutet. finns dock vid prövningen av en begäran om utlämning enligt den nordiska utlämningslagen en möjlighet för åklagaren att, fram till dess beslut i fråga om utlämning har meddelats, återkalla en meddelad åtalsunderlåtelse och därmed undanröja hindret. Detsamma gäller vid en begäran om överlämnande enligt arresteringsorderlagen. Mot bakgrund härav föreslås att bestämmelsen ska formuleras så att överlämnande inte får ske om det i har beslutats om åtalsunderlåtelse för samma gärning utan någon uttrycklig erinran om möjligheten till återkallelse. Något behov av att utnyttja konventionens möjlighet att i det nordiska Prop. 2010/11:158 samarbetet införa rätten att neka överlämnande med hänvisning till nedlagt åtal eller åtalsunderlåtelse meddelad i annan nordisk stat kan inte anses föreligga. Regeringens förslag: Överlämnande för en viss gärning får inte beviljas om förundersökning har inletts i eller om åtal för gärningen har väckts här och förundersökningsledaren eller, när åtal har väckts, handläggande åklagare i det ärendet motsätter sig att lagföring sker i den utfärdande staten. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte haft några invändningar mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: I den nordiska utlämningslagen saknas hänvisning till pågående nationell lagföring för samma gärning (lis pendens) som uttrycklig avslagsgrund. regleras i arresteringsorderlagen på så sätt att ett överlämnande inte får beviljas om förundersökning pågår eller åtal väckts i i fråga om samma person för den gärning som överlämnandet avser och förundersökningsledaren motsätter sig det (2 kap. 5 § 5). anförs att utgångspunkten vid bedömningen av om överlämnandet ska beviljas bör vara att lagföringen sker där förutsättningarna för en materiellt riktig dom är bäst, vilket i sin tur är beroende bl.a. av var bevisningen bäst kan tas upp. Andra skäl som kan tala mot ett överlämnande är om målsägandens möjligheter att söka skadestånd skulle äventyras eller försämras eller att huvudförhandling redan inletts och det, med hänsyn till nedlagda kostnader eller nedlagt arbete, skulle vara olämpligt att överflytta lagföringen (prop. 2003/04:7 s. 85 f.). I förklaranderapporten till konventionen anges att beslut om var lagföring ska äga rum, i de situationer då flera nordiska stater har påbörjat ett förfarande beträffande samma person och samma gärning, mot bakgrund av det nära samarbetet mellan de nordiska staterna som föreligger, ofta kommer att kunna lösas genom överenskommelser mellan de behöriga rättsliga myndigheterna. alltså förväntas att beslut i de allra flesta fall fattas helt informellt genom en överenskommelse mellan inblandade förundersökningsledare. sammanhanget kan även nämnas att , och genom rådets rambeslut av om förebyggande och lösning av tvister om utövande av jurisdiktion i straffrättsliga förfaranden har en skyldighet att samråda då det föreligger sådana parallella förfaranden (2009/948/RIF, EUT L 328/42, 15.12.2009). I undantagsfall kan det emellertid ändå finnas behov av en säkerhetsventil för de fall involverade myndigheter inte kan nå en Det är då rimligt att den svenska förundersöknings- ledaren, när den eftersökte befinner sig i , ges en möjlighet att avgöra var den fortsatta lagföringen bäst äger rum. påpekat bör det, när åtal har väckts i det pågående ärendet, i bestämmelsen uttryckligen anges att det är den handläggande åklagaren Det föreslås därför att om förundersökningsledaren eller, Prop. 2010/11:158 när åtal har väckts, den åklagare som handlägger det ärendet motsätter sig ett överlämnande ska den nordiska arresteringsordern avslås. Motsvarande förtydligande föreslås i arresteringsorderlagen. Det åligger den åklagare som utreder frågan om överlämnande att inhämta dessa synpunkter inför framställan till rätten. 6.3.8Gärningar som har begåtts i men som inte är straffbara här Regeringens förslag: Överlämnande för en viss gärning får inte beviljas om gärningen i sin helhet är begången i och inte utgör brott enligt svensk lag. Promemorians bedömning: Den aktuella avslagsgrunden bör inte införas. Remissinstanserna: Juridiska fakultetsstyrelsen vid har ansett att det är godtagbart att slopa den aktuella avslagsgrunden då den sannolikt kommer att sakna praktisk betydelse. ombudsmän (), , och har dock anfört att en avsaknad av den aktuella avslagsgrunden kan riskera att leda till stötande resultat. har ansett att avslagsgrunden bör införas för gärningar som helt är begångna i . JO och har förespråkat att avslagsgrunden får en obligatorisk utformning. Skälen för regeringens förslag: Gärningsorten har endast begränsad betydelse enligt den nordiska utlämningslagen men hindrar i vissa fall utlämning av svenska medborgare för gärningar som i sin helhet är begångna inom riket (2 §). Enligt arresteringsorderlagen gäller att en gärning som är begången helt eller delvis på svenskt territorium och som inte utgör brott här inte får ligga till grund för ett överlämnande (2 kap. 5 § 7). Det har historiskt ansetts vara en viktig princip att en gärning som är straffri i den stat där den begicks och som således inte kan leda till lagföring i denna stat inte heller ska kunna resultera i en utlämning eller Som ovan nämnts har denna princip dock fått ett begränsat genomslag i den nordiska utlämningslagen. Vid en ändring i utlämningslagen utmönstrades skyldigheten att avslå en begäran om utlämning med hänsyn till att brottet begåtts i . motiverades bland annat med att det, med hänsyn till den ökade rörligheten över gränserna, i allt större utsträckning framstod som ändamålsenligt att ett brott kunde lagföras i annat land än gärningslandet 1975:35 s. 50 f.). Det ska dock noteras att det i utlämningslagen finns ett generellt krav på dubbel straffbarhet. I promemorian konstaterades att den aktuella avslagsgrunden, med hänsyn till de stora likheter som råder mellan de nordiska ländernas rättssystem och vad som är kriminaliserat, kan förväntas få mycket begränsad praktisk betydelse inom . Främst mot denna bakgrund gjordes i promemorian bedömningen att det inte fanns tillräckliga skäl för ett införande av den aktuella avslagsgrunden. Regeringen delar i och för sig promemorians bedömning att en Prop. 2010/11:158 avslagsgrund kopplad till territorialitet sannolikt inte kommer att tillämpas annat än i ett mycket begränsat antal fall i det nordiska samarbetet. Som flera remissinstanser har påpekat kan det emellertid inte helt uteslutas att en avsaknad av avslagsgrunden i något fall skulle kunna leda till stötande resultat i de fall en gärning i sin helhet är begången i utan att här utgöra ett brott. Med detta i åtanke, samt då övriga nordiska länder som har tillträtt konventionen har valt att införa den aktuella avslagsgrunden i och har den även fått en obligatorisk utformning föreslår regeringen att avslagsgrunden ska införas. I likhet med anser regeringen att avslagsgrunden, på samma sätt som har gällt enligt den nordiska utlämningslagen, bör begränsas till att gälla gärningar som i sin helhet har begåtts i och som inte utgör brott enligt svensk lag. Regeringens förslag: När den som eftersöks för verkställighet av en frihetsberövande påföljd är svensk medborgare får överlämnande inte beviljas om den eftersökte begär att påföljden ska verkställas i . Om den eftersökte vid tiden för gärningen stadigvarande har vistats i den utfärdande staten gäller detta endast om det med hänsyn till den eftersöktes personliga förhållanden eller av någon annan anledning finns särskilda skäl till att verkställigheten sker här. Om den eftersökte är utländsk medborgare och vid tiden för gärningen stadigvarande har vistats i får överlämnande inte beviljas om den eftersökte framställer en begäran om att få verkställa straffet i och det med hänsyn till hans eller hennes personliga förhållanden eller av någon annan anledning finns särskilda skäl till att verkställigheten sker i . Promemorians förslag: I promemorian föreslogs att överlämnande för straffverkställighet såvitt avser en person som är medborgare, bosatt eller uppehåller sig i inte skulle få beviljas om den eftersökte begär att påföljden ska verkställas i och det på grund av dennes personliga förhållanden eller av någon annan anledning är lämpligast att påföljden Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har inte haft något att invända mot förslaget. har dock ställt sig tveksam till införandet av den föreslagna avslagsgrunden och ansett att den kan befaras tynga processen med bevisfrågor och tolkningssvårigheter, även om det också finns skäl som talar för att Som ett alternativ föreslås att tillämpnings- området inskränks till att avse endast svenska medborgare, dvs. gränsdragning som i arresteringsorderlagen. myndigheten att det bör tydliggöras att verkställighet i inte kan komma i fråga om det finns något annat hinder mot överlämnande. Skälen för regeringens förslag: Konventionen föreskriver att en nordisk arresteringsorder avseende straffverkställighet får avslås om den eftersökte uppehåller sig, är bosatt eller medborgare i den verkställande staten och denna stat åtar sig att själv verkställa påföljden. Motsvarande avslagsgrund finns inte i den nordiska utlämningslagen. I arresteringsorderlagen stadgas däremot, som obligatorisk avslagsgrund, att den person som begärs överlämnad för straffverkställighet är svensk medborgare och begär att få verkställa sitt straff i . Om den eftersökte sedan tiden för gärningen stadigvarande vistats i den utfärdande staten gäller detta bara om det med hänsyn till dennes personliga förhållandena eller annars finns särskilda skäl för att straffet verkställs här (2 kap. 6 §). Enligt förarbetena infördes bestämmelsen främst för att snabbt och enkelt kunna överföra en straff- verkställighet utan att gå genom förfarandet enligt den traktatbaserade regleringen på området. Detta intresse ansågs inte väga lika tungt beträffande andra än svenska medborgare utan stark anknytning till den utfärdande staten (prop. 2003/04:7 s. 90 f.). En viktig faktor när motsvarande avslagsgrund infördes i arresteringsorderlagen var således att proceduren för överförande av straffverkställighet som i övrigt gällde mellan medlemsstaterna var relativt komplicerad och tidsödande. Inom finns däremot ett väl fungerande system för överförande av straffverkställighet genom lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. (nordiska verkställighetslagen). Principen enligt denna lag är att en nordbo ska verkställa ett straff i sitt hemland även om han eller hon har dömts i en annan nordisk stat (se t.ex. 5 §). Av skrivningar i förklaranderapporten framgår också att det vid utarbetande av konventionen synes ha varit en utgångspunkt att den nordiska verkställighetslagen skulle fortsätta att tillämpas. Det kan vidare förutsättas att en nordisk stat, vars straff kan överflyttas enligt den nordiska verkställighetslagen, i princip inte har något intresse av att utfärda en nordisk arresteringsorder för att få personen överlämnad. Det skulle mot denna bakgrund vara möjligt att undvara den aktuella avslagsgrunden utan att därmed riskera stötande resultat. Det kan emellertid inte uteslutas att tillämpningen av två parallella system med olika beslutandeordningar i vissa fall skulle kunna orsaka komplikationer, där en person i värsta fall med tillämpning av den nordiska arresteringsordern skulle överlämnas till en annan nordisk stat i syfte att där verkställa en påföljd, för att sedan återföras enligt nordiska verkställighetslagen. Denna farhåga gör sig gällande inte minst mot bakgrund av att samtliga övriga nordiska länder har infört den aktuella avslagsgrunden, i en majoritet av dem dock som fakultativt hinder. Främst för att undvika sådana komplikationer anser regeringen att avslagsgrunden ska införas. I sammanhanget bör anmärkas att även om den har formulerats som en grund för avslag är det egentligen inte fråga om ett hinder som är avsett att begränsa samarbetet. I stället är syftet att på enklast möjliga sätt sammanfoga två system som annars skulle kunna verka i olika riktningar. har föreslagit att den aktuella avslagsgrunden får en mer begränsad räckvidd än vad som föreslogs i promemorian. Regeringen delar bedömningen att en alltför vid bestämmelse riskerar att tynga processen med bevisfrågor och tolkningssvårigheter på ett sätt som inte är lämpligt med tanke på den snabba prövning av överlämnandefrågan som föreslås. Regeringen anser därför att Prop. 2010/11:158 bestämmelsen ska begränsas till att omfatta svenska medborgare och personer som stadigvarande har vistats i . En liknande avgränsning har gjorts i den danska och den finska lagstiftningen. När en svensk medborgare stadigvarande har vistats i den utfärdande staten bör, på samma sätt som i arresteringsorderlagen, en prövning göras av om det finns särskilda skäl för att verkställigheten ska äga rum i . Även såvitt gäller utländska medborgare som stadigvarande vistas i bör det, enligt regeringens mening, göras en prövning av om det med hänsyn till personliga förhållanden eller av någon annan anledning finns särskilda skäl till att verkställigheten sker här. Det är i dessa fall således den myndighet som beslutar i överlämnandefrågan som ska pröva var straffverkställigheten ska äga rum.