prop · GY03165d2 · 2011-09-20 00:00:00 — Bestämmelsen i 10 kap. 9 § 5 SBL om att grupphuvudmannen ska lämna skattedeklaration är alltså överflödig. Den får därför ingen motsvarighet i skatteförfarandelagen. Av andra stycket framgår att underlag för kontroll av redovisningen ska finnas tillgängligt hos huvudmannen. Ansvar för huvudmannen och övriga näringsidkare som ingår i mervärdesskattegruppen regleras i 59 kap. 23 § (12 kap. 8 b § SBL). Skatterepresentant för en utländsk försäkringsgivare Paragrafen ersätter 23 kap. 3 d § första stycket SBL. En utländsk försäkringsgivare som inte bedriver sin verksamhet i genom sekundäretablering ska ha en skatterepresentant i . Denna representant är enligt första stycket primärt betalningsansvarig för den skatt som tas ut enligt lagen (2007:460) om skatt på trafikförsäkringspremie m.m. Representanten ska vidare svara för redovisning av skatten och i övrigt företräda försäkringsgivaren i frågor som rör denna skatt. Om försäkringsgivaren bedriver verksamhet genom generalrepresentation i är det i stället ombudet för generalrepresentationen som enligt 1 § svarar för deklarationsskyldigheten och betalningen av trafikförsäkringspremieskatten. I 23 kap. 3 d § andra stycket SBL finns en bestämmelse om att 3 c § gäller i sådana fall. Det framgår emellertid redan av 1 § (23 kap. 3 c § SBL) och behöver inte anges i aktuell paragraf. Någon motsvarighet till 3 d § andra stycket föreslås därför inte. Av andra stycket, som är helt nytt, framgår att underlag för kontroll av redovisningen ska finnas tillgängligt hos skatterepresentanten. I paragrafen anges kapitlets innehåll. Ombud för en utländsk företagare Paragrafen motsvarar 23 kap. 4 § första stycket SBL. I första stycket finns bestämmelser om ombud för en utländsk företagare som är skattskyldig för mervärdesskatt. betalningsskyldigt, men ska enligt fullmakt svara för redovisning m.m. för den utländske företagarens räkning. Vad som avses med utländsk företagare framgår av 1 kap. 15 § ML. Ombudet ska vara godkänt av . För att ombudet ska kunna fullgöra sin funktion och underlätta förhållandet mellan en utländsk företagare och måste ombudet finnas i . bör alltså inte godkänna en fysisk person som ombud om han eller hon inte är bosatt i eller stadigvarande vistas i landet. För ett ombud som är juridisk person bör krävas att den har sätet för sin ekonomiska verksamhet eller ett fast etableringsställe i . Lagrådet har anfört att uttrycket för den verksamhet som skatt- skyldigheten omfattar inte torde tillföra något i sak och enligt Lagrådets mening kan utgå. Regeringen delar inte den uppfattningen. meningen tydliggör vad ombudet ska svara för, nämligen redovisningen av mervärdesskatt för den verksamhet som skattskyldigheten omfattar. Genom formuleringen tydliggörs att det bara är den verksamhet som skattskyldigheten omfattar som avses. Den utländska företagaren kan ju även ha annan verksamhet. Skrivningen i lagförslaget behålls därför, så att det tydligt framgår vilken redovisning som ombudet ska svara för. Av andra stycket framgår att underlag för kontroll av redovisningen ska finnas tillgängligt hos ombudet på motsvarande sätt som bl.a. gäller för ombud för en generalrepresentation. Paragrafen ersätter 23 kap. 4 § andra stycket SBL. I paragrafen finns ett undantag från skyldigheten att utse ombud. Företagare från länder med vilka har en särskild överens- kommelse om ömsesidigt bistånd för indrivning av skattefordringar och utbyte av information i skatteärenden behöver inte ha ombud. kommelsen ska ha en räckvidd som är likartad med den som föreskrivs i kapitel V i rådets förordning (EG) nr 1798/2003 om administrativt samarbete i fråga om mervärdesskatt och om upphävande av förordning (EEG) nr 218/92, rådets förordning (EU) nr 904/2010 om administrativt samarbete och kampen mot mervärdesskattebedrägeri samt rådets direktiv /24/EU om ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar som avser skatter, avgifter och andra åtgärder. De angivna EU-rättsliga1 föreskrifterna är inte desamma som i 23 kap. 4 § SBL. Det beror på att den EU-rättsliga grunden för bestämmelsen (artikel 204 i rådets direktiv /112/EG om ett gemensamt system för mervärdesskatt) numera anger att räckvidden av en överenskommelse om ömsesidigt bistånd ska vara likartad den som föreskrivs i rådets direktiv 1 I och med Lissabonfördragets ikraftträdande bytte Europeiska gemenskaperna namn till 76/308/EEG och rådets förordning (EG) nr 1798/2003. Direktivet 76/308/EEG är emellertid upphävt och ersatt med direktivet 2008/55/EG om ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar som har avseende på vissa avgifter, tullar, skatter och andra åtgärder (kodifierad version). Detta direktiv upphävs och ersätts med direktiv /24/EU om ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar som avser skatter, avgifter och andra åtgärder. Av det nya direktivets artikel 29 respektive artikel 25 i direktiv /55/EG framgår att hänvisningar till de upphävda direktiven ska anses som hänvisningar till det nya direktivet. Förordningen (EG) nr 1798/2003 upphävs och ersätts också med förordning (EU) nr 904/2010 om administrativt samarbete och kampen mot mervärdesskattebedrägeri (omarbetning). Av den nya förordningens artikel 61 framgår dock att kapitel V, med undantag av artikel 27.4, i förordning (EG) nr 1798/2003 ska fortsätta att gälla t.o.m. . Vidare framgår att hänvisningar till den upphävda förordningen ska anses som hänvisningar till den nya förordningen. I förevarande paragraf anges därför kapitel V, med undantag av artikel 27.4, i förordningen (EG) nr 1798/2003, förordningen (EU) nr 904/2010 samt direktivet 2010/24/EU. Enligt 23 kap. 4 § tredje stycket SBL får en utländsk företagare utse ett ombud även om det finns en sådan överenskommelse som innebär att ingen skyldighet att utse ombud föreligger. Att undantaget i aktuell bestämmelse inte hindrar att ett ombud utses enligt 2 § är självklart och anges därför inte längre i lagen. Paragrafen motsvarar delar av 2 § första stycket lagen om deklarationsombud. I paragrafen anges att ett deklarationsombud är en fysisk person som den deklarationsskyldige har utsett och som är godkänd av som ombud för den deklarationsskyldige. Härav framgår dels att det bara är fysiska personer som kan godkännas som deklarationsombud, dels att ett deklarationsombud inte kan delegera uppdraget till någon annan. I lagen om deklarationsombud anges att ombudet ska vara registrerat av . En sådan terminologi är mindre lämplig när bestämmelserna fogas in i en gemensam skatteförfarandelag. Ett stort antal skattskyldiga ska vara registrerade enligt bestämmelserna i 7 kap., nämligen, något förenklat uttryckt, de som är skyldiga att lämna skattedeklaration och som ska anmäla sig för registrering enligt de bestämmelserna. En sådan registrering är inte frivillig och innefattar inte någon lämplighetsprövning. Registreringen av deklarationsombud har dock större likheter med godkännandet för F-skatt (9 kap.). I paragrafen används därför godkännande i stället för registrering. Detta ligger också i linje med vad som gäller i fråga om ett ombud för en utländsk företagare. Ett sådant ombud ska vara godkänt av . Förändringen gäller bara terminologin och påverkar inte den deklarationsskyldiges ansvar. Se också överväganden i avsnitt 8.1.4. Paragrafen motsvarar delar av 1 § första och andra styckena samt 2 § lagen om deklarationsombud. I avsnitt 8.1.4 föreslås att tillämpningsområdet för systemet med deklarationsombud ska utvidgas till att även omfatta inkomstdeklarationer. Dessutom ska alla skattedeklarationer omfattas. Det krävs dock att deklaration lämnas elektroniskt. I första stycket 1 anges att ett deklarationsombud får lämna deklaration, men bara elektroniskt. Punkten har justerats med beaktande av Lagrådets synpunkt. Regeringen har dock inte följt förslaget att byta elektroniskt mot på elektronisk väg, eftersom den formuleringen inte används i skatteförfarandelagen (se t. ex. 32 kap. 2 § andra stycket, 35 kap. 9 § 1 och 38 kap. 3 § 1). Innehållet i punkten 2 är helt nytt. Av bestämmelsen framgår att ett deklarationsombud har rätt att ta del av uppgifter om den deklarationsskyldige. e-tjänster förutsätter att den deklarationsskyldige får direktåtkomst till uppgifter om sig själv. Vilka uppgifter som direktåtkomsten avser regleras i föreskrifter om e-tjänster. I detta sammanhang är det e-tjänsterna för deklaration och skattekonto som är relevanta (SKVFS 2006:2, 2006:5 och 2008:3). För att ett deklarationsombud ska kunna fullgöra sitt uppdrag behöver han eller hon få tillgång till motsvarande uppgifter. Bestämmelserna om direktåtkomst i 2 kap. 9 § lagen (2001:181) om behandling av uppgifter i beskattningsverksamhet och 16 § förordningen (2001:588) om behandling av uppgifter i beskattningsverksamhet hindrar inte att den deklarationsskyldige genom en fullmakt ger deklarationsombudet rätt att ta del av uppgifterna genom direktåtkomst. Den sekretess som kan gälla för uppgifterna gäller inte i förhållande till den enskilde och kan efterges av honom eller henne (12 kap. 1 § och 2 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen [2009:400]). har deklarationsombudets tillgång till uppgifter hanterats genom samtycke från den deklarationsskyldige. I ansökningsblanketten har den deklarationsskyldige fått ange i vilken utsträckning ombudet ska få tillgång till uppgifter. För att minska administrationen anges i stället direkt i punkten 2 att ett deklarationsombud får ta del av de deklarations- och skattekontouppgifter som den deklarationsskyldige har direktåtkomst till. Vilka uppgifter som omfattas beror alltså på hur genom föreskrifter om direktåtkomst vid e-tjänster för deklaration och skattekonto har reglerat den deklarationsskyldiges direktåtkomst. Bestämmelsen bryter den sekretess som gäller för vissa av uppgifterna (8 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen). I punkten 3 anges att deklarationsombudet får komplettera lämnade uppgifter i en deklaration. Uttrycket ersätter nuvarande besvara frågor och lämna kompletterande uppgifter till som rör en skattedeklaration som ombudet har lämnat till verket. sammanfattas i ett kortare uttryck. Att det handlar om uppgifter som efterfrågar med anledning av att ombudet har lämnat deklaration framgår av att det är lämnade uppgifter i en deklaration som ska kompletteras. Enligt punkten 4 får ombudet begära anstånd med att lämna deklaration. Det kan tyckas självklart att den som får lämna deklaration också får begära anstånd. Avsikten är att den behörighet som följer av godkännandet uttömmande ska framgå av bestämmelsen. Av tydlighetsskäl sägs därför att ombudet får ansöka om anstånd. Kommunikation av nya uppgifter, t.ex. sådana som har inhämtat vid en revision, ska inte ske med deklarationsombudet utan direkt med den deklarationsskyldige. Det är då inte längre fråga om att lämna deklaration eller komplettera lämnade uppgifter i deklarationen och det faller därför utanför deklarationsombudets behörighet. Inget hindrar dock att den person som har fullgjort uppdraget som deklarationsombud också är ombud annat än deklarationsombud för den deklarationsskyldige även i detta och andra sammanhang (prop. 2005/06:31 s. 32). Det finns alltså inte något som hindrar att ett deklarationsombud får fullmakt att företräda den deklarationsskyldige i ett omprövningsärende eller i domstol. Ska ombudet representera den deklarationsskyldige i andra sammanhang än som deklarationsombud, får behörigheten prövas utifrån de krav som ställs i sådana sammanhang. Ett godkännande som deklarationsombud inverkar inte på denna prövning. I andra stycket finns ett undantag som gäller ett deklarationsombud för en utländsk företagare som är skyldig att för redovisningen av mervärdesskatt ha ett sådant obligatoriskt ombud som regleras i 2 och 3 §§. Om den utländske företagaren ska redovisa annan skatt än mervärdesskatt finns det inte något som hindrar att han eller hon utser ett deklarationsombud. Deklarationsombudet får dock inte redovisa mervärdesskatten, utan det ska det obligatoriska ombudet göra. Om det obligatoriska ombudet godkänns som deklarationsombud, kan i praktiken en och samma person hantera alla deklarationer. Undantaget gäller bara utländska företagare som måste ha ett ombud enligt 2 och 3 §§. Andra utländska företagare kan använda deklarationsombud även för mervärdesskattedeklarationen. Se också överväganden i avsnitt 8.1.5. Vem kan godkännas som deklarationsombud? Paragrafen motsvarar 5 § lagen om deklarationsombud. Enligt första stycket ska ett deklarationsombud godkännas och inte registreras. Terminologin kommenteras i författningskommentaren till 4 §. I första stycket finns också villkoret för godkännande av ombudet, nämligen att han eller hon kan antas vara lämplig för uppdraget. Prövningen ska göras med utgångspunkt i det aktuella uppdragets art, dvs. komplexiteten i den deklarationsskyldiges förhållanden. Andra stycket innehåller en icke uttömmande uppräkning av omständigheter som särskilt ska beaktas vid lämplighetsbedömningen. Av tredje stycket framgår att godkännandet ska begränsas till att avse om den deklarationsskyldige begär det. Godkännandet får inte begränsas på något annat sätt. Den deklarationsskyldige kan alltså inte på något annat sätt inskränka deklarationsombudets behörighet. För godkännande krävs med andra ord att den deklarationsskyldige är beredd att ge ombudet hela den behörighet som följer av 5 §. Bestämmelsen har inte någon motsvarighet i lagen om deklarationsombud, men av propositionen framgår att avsikten har varit att lagen ska tillämpas på det sättet (prop. 2005/06:31 s. 32). Se också överväganden i avsnitt 8.1.5. Paragrafen ersätter 4 § lagen om deklarationsombud. I paragrafen anges de förhållanden som är absoluta hinder mot godkännande som deklarationsombud, nämligen att vara underårig eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § eller vara försatt i konkurs, ha näringsförbud eller ha ålagts förbud enligt 3 § lagen (1985:354) om förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde i vissa fall. Näringsförbud kommer i fortsättningen att utgöra ett förhållande som hindrar ett godkännande. Av förarbetena framgår att den som har näringsförbud inte ska registreras som deklarationsombud enligt nuvarande regler. Han eller hon ska inte anses vara lämplig (prop. 2005/06:31 s. 40). För att regleringen ska bli tydligare anges det direkt i lagen att näringsförbud är ett hinder mot godkännande. Dessutom har ytterligare ett förhållande som hindrar ett godkännande lagts till. Det gäller den som har ålagts förbud enligt 3 § lagen om förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde i vissa fall. Tillägget har gjorts efter ett påpekande i remissvar. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Se också överväganden i avsnitt 8.1.3 och 8.1.4. Återkallelse av godkännande som deklarationsombud Paragrafen ersätter 6 § lagen om deklarationsombud. Mellanrubriken ovan har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I paragrafen anges under vilka förutsättningar ett godkännande ska återkallas. Enligt 4 § ska ett deklarationsombud godkännas och inte registreras. I paragrafen regleras därför återkallelse av godkännande som deklarationsombud och inte avregistrering. Terminologin kommenteras i författningskommentaren till 4 §. En grund för avregistrering enligt nuvarande bestämmelser är att den deklarationsskyldige har utsett ett nytt ombud för uppdraget. Skälet till bestämmelsen är att den deklarationsskyldige inte får ha fler än ett deklarationsombud . I avsnitt 8.1.3 föreslås att begränsningen till ett deklarationsombud ska slopas. Ett godkännande ska därför i fortsättningen inte återkallas i detta fall. Grunderna för återkallelse är att 1) ombudet eller den deklarationsskyldige har begärt det, 2) uppdraget har upphört att gälla eller att 3) det har visat sig att ombudet inte uppfyller kraven enligt 6 och 7 §§. Den sistnämnda grunden för återkallelse, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, har karaktären av ett återkallelseförbehåll. I författningskommentaren till nuvarande bestämmelse anges att avregistrering med stöd av bestämmelsen t.ex. kan ske om nya omständigheter har tillkommit efter det att deklarationsombudet har registrerats och som medför att de faktiska förhållanden som beslutet att registrera ombudet grundas på i inte oväsentlig grad har ändrats. Vid den samlade bedömning som då ska göras får omständigheter som har förelegat redan då registreringen skedde beaktas. Har det i ansökan om registrering lämnats vilseledande uppgifter eller utelämnats uppgifter som är av väsentlig betydelse för lämplighetsprövningen får avregistrering också ske. Beslutet att avregistrera deklarationsombudet kan då i sin helhet grunda sig på omständigheter som har förelegat redan då registreringen skedde (prop. 2005/06:31 s. 57). Däremot får återkallelse inte ske på oförändrat utredningsmaterial. Det framgår av lagtextens lydelse. Förutsättningen för återkallelse är att det har visat sig att ombudet inte uppfyller kraven enligt 6 och 7 §§. Det krävs alltså att det efter registreringen kommer fram omständigheter som inte har känt till eller som inte har förelegat vid beslutstillfället. I 66 kap. finns bestämmelser om att får ompröva beslut till nackdel för den som beslutet gäller från utgången av det kalenderår då beskattningsåret har gått ut. Enligt praxis får omprövning ske på oförändrat utredningsmaterial under förutsättning att det inte finns några föreskrifter som begränsar möjligheterna att ompröva till nackdel (RÅ 1996 ref. 102). Aktuella bestämmelser om återkallelse är sådana begränsande föreskrifter. Det innebär att bestämmelserna i 66 kap. om omprövning till nackdel inte ska tillämpas på beslut om godkännande som deklarationsombud. Av tydlighetsskäl anges det i 66 kap. 20 § andra stycket att beslut som får återkallas inte heller får omprövas till nackdel för den som beslutet gäller. Beslut att godkänna deklarationsombud får alltså bara ändras till nackdel om förutsättningarna för återkallelse är uppfyllda. Som ovan har konstaterats får, till skillnad från vad som gäller vid omprövning till nackdel enligt 66 kap., återkallelse inte ske på oförändrat utredningsmaterial. Ett beslut om återkallelse gäller enligt 68 kap. 1 § som huvudregel . kan dock med stöd av 68 kap. 3 § bestämma att beslutet ska gälla från en senare tidpunkt (se författningskommentarerna till nämnda paragrafer). Se också överväganden i avsnitt 8.1.4. Bestämmelser om företrädare som inte får någon motsvarighet Bestämmelserna om behöriga ställföreträdare i 19 kap. 1 § LSK, 7 kap. 3 § första stycket TL och 23 kap. 5 § SBL får inte någon motsvarighet i Beträffande skälen för detta hänvisas till Prop. 2010/11:165 betänkandet s. 891 f. Vem ska registreras? Paragrafen ersätter 3 kap. 1 § skattebetalningslagen (1997:483), förkortad Paragrafen reglerar vem som ska registreras. Vem som är skyldig att anmäla sig för registrering anges i 2 §. Innehållet i första stycket 1 och 2 motsvarar 3 kap. 1 § första stycket Punkten 3 motsvarar 3 kap. 1 § första stycket 2 SBL med undantag för vad som anges om en mervärdesskattegrupp. bestämmelsen finns i andra stycket tillsammans med vad som anges i 3 kap. 1 § första stycket 3 SBL. Punkterna 47 motsvarar 3 kap. 1 § första stycket 45 b SBL. Punkten 8 är helt ny. Den som är skyldig att jämka ingående mervärdesskatt enligt 8 a kap. eller 9 kap. 913 §§ mervärdesskattelagen (1994:200), förkortad ML, är inte skattskyldig. Personen ska dock redo- visa jämkningen i en skattedeklaration. För att skatteadministrationen ska fungera bör den som är skyldig att jämka vara registrerad. därför särskilt i punkten 8 att ska registrera den som är skyldig att jämka ingående mervärdesskatt. Punkterna 9 och 10 ersätter 3 kap. 1 § första stycket 6 och 7 SBL. förhållande till skattebetalningslagens bestämmelser (3 kap. 1 § första stycket 7 b SBL) har lagen (1984:409) om skatt på gödselmedel utgått ur Lagen har upphävts men ska fortfarande tillämpas i fråga om förhållanden som hänför sig till tiden före (prop. 2009/10:41). Se vidare ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna till I punkten 11 finns också en helt ny bestämmelse enligt vilken ska registrera den som är skyldig att använda kassaregister enligt bestämmelserna i 39 kap. 46 §§. Se vidare kommentaren till 3 §. Bestämmelsen om registrering av grupphuvudman i 3 kap. 1 § första stycket 3 SBL placeras i andra stycket som också ersätter vad som anges om en mervärdesskattegrupp i 3 kap. 1 § första stycket 2 SBL. ges en gemensam reglering för de företrädare som enligt 5 kap. ska betala huvudmannens skatt. Dessa företrädare ska enligt bestämmelsen registreras i stället för den skattskyldige. grupphuvudmannen även representant för enkelt bolag eller partrederi, ombud för en generalrepresentation och en skatterepresentant. betalningslagen innehåller ingen bestämmelse om att en representant för en mervärdesskattegrupp eller ett enkelt bolag eller ett partrederi ska I praktiken är det mervärdesskattegruppen respektive bolaget eller partrederiet som registreras och ges ett särskilt registreringsnummer Att det i stället är företrädaren som ska registreras anges i lagtexten. Paragrafen ersätter 3 kap. 2 § SBL. I paragrafen ges bestämmelser om vem som ska anmäla sig för registrering. Av första stycket framgår att den som avser att bedriva näringsverksamhet och som ska registreras ska anmäla sig för registrering. En fysisk person som utanför näringsverksamhet betalar ut ersättning för arbete behöver t.ex. inte anmäla sig för registrering. Däremot ska han eller hon registreras när skatteavdrag och arbetsgivaravgifter redovisas (prop. 1996/97:100 s. 529). Till skillnad från regleringen i skattebetalningslagen anges det redan i första stycket när en anmälan senast ska göras. En anmälan ska göras innan näringsverksamheten påbörjas eller övertas (se avsnitt 9.1). Lagrådet har anfört att första stycket bör förtydligas genom att förslagsvis en hänvisning till 1 § infogas. Regeringen anser dock att en sådan hänvisning är obehövlig och inte heller följer skatteförfarandelagens systematik (se t.ex. 1524 kap. om kontrolluppgifter). Enligt andra stycket ska den som driver flera verksamheter som medför skattskyldighet för eller rätt till återbetalning av mervärdesskatt göra en anmälan för varje verksamhet. Regler om att i princip samtliga som är skattskyldiga för mervärdesskatt ska anmäla sig för registrering infördes i mervärdesskattelagen . Bakgrunden var den centrala betydelse registreringen och det särskilda momsregistreringsnummer som tilldelas vid registreringen har för mervärdesbeskattningen inom EU och därmed för handeln inom unionen (prop. 1994/95:57 s. 91 f.). Av rådets direktiv /112/EG av om ett gemensamt system för mervärdesskatt, benämnd mervärdesskattedirektivet, följer dessutom att varje skattskyldig ska uppge när hans eller hennes verksamhet inleds, förändras eller upphör. Nuvarande undantag från anmälningsskyldigheten i 3 kap. 2 § tredje stycket andra meningen SBL får ingen motsvarighet i förevarande lag. Det innebär att alla som avser att bedriva näringsverksamhet och som ska registreras enligt 1 § ska vara skyldiga att anmäla sig för registrering (se avsnitt 9.1). Paragrafen ersätter anmälningsskyldigheten i 11 § lagen (2007:592) om kassaregister m.m., benämnd kassaregisterlagen. Anmälningsskyldigheten vid ändrade förhållanden regleras dock i 4 §. Av paragrafen framgår att en anmälan för registrering som görs av en näringsidkare som är skyldig att använda kassaregister enligt 39 kap. 46 §§ ska innehålla uppgifter om de kassaregister som finns i verksamheten. Anmälningsskyldigheten omfattar inte kassaregister som utgör lagertillgång i inkomstskattelagens (1999:1229) mening (prop. 2006/07:105 s. 92). Paragrafen ersätter 3 kap. 3 § SBL och delar av 11 § kassaregisterlagen. Paragrafen reglerar registrerades skyldighet att underrätta Prop. 2010/11:165 om ändrade uppgifter.