prop · GY0376 · 2011-02-25 00:00:00 — Enligt artikel 3.1 ska varje medlemsstat vidta de åtgärder som krävs för att se till att brott som avses i artikel 2 a beläggs med ett maximalt fäng- elsestraff eller att brott som avses i artikel 2 b beläggs med samma maximala fängelsestraff som det brott som överenskommel- sen avser eller med ett maximalt fängelsestraff . Att den fortsatta bedömningen inte har anledning att befatta sig med de brott som avses i artikel 2 b har framgått av avsnitt 5.1.2. För svenska förhållanden gäller följande i fråga om de brott som avses i artikel 2 a. Enligt 23 kap. 2 § tredje stycket ska straff för förberedelse bestämmas under den högsta och får sättas under den lägsta gräns som gäller för fullbordat brott. Högre straff än fängelse får bestämmas bara om fängelse eller däröver kan följa på det fullbordade brot- tet. Detta innebär att det enligt svensk rätt lägsta maximistraffet för de brott som träffas av rambeslutet är fängelse . Rambeslutets krav i detta hänseende är därmed uppfyllt. Enligt artikel 3.2 ska medlemsstaterna vidta de åtgärder som krävs för att säkerställa att det faktum att brott som avses i artikel 2 har begåtts inom ramen för en kriminell organisation får betraktas som en försvårande om- Som redan framgått i anslutning till behandlingen av artikel 1 innebär hänvisningen till kriminell organisation att det ska röra sig om brott som begås av en strukturerad grupp av mer än två personer som handlar i samförstånd för att begå brott som bestraffas med frihetsberö- vande på maximalt eller en strängare sanktion, och att allt detta sker i syfte att direkt eller indirekt få ekonomiska eller materiella I 29 kap. finns bestämmelser om försvårande omständig- Av 2 § 6 framgår att domstolen vid bedömningen av straffvärdet och vid sidan av vad som gäller för varje särskild brottstyp ska beakta om brottet utgjort led i en brottslighet som utövats i organiserad form el- ler systematiskt eller om brottet föregåtts av särskild planering. anses fullt ut tillgodose vad rambeslutet kräver i fråga om beaktande av Något behov av lagstiftningsåtgärder finns därmed inte i anledning av artikel 3.2. Enligt rambeslutets artikel 4 får varje medlemsstat vidta de åtgärder som är nödvändiga för att de sanktioner som anges i artikel 3 ska kunna lind- ras eller efterges, om gärningsmannen t.ex. a)avstår från sin brottsliga verksamhet, och b)förser administrativa eller rättsliga myndigheter med uppgifter som de inte skulle ha kunnat erhålla på annat sätt och som hjälper dem att i)förebygga, göra slut på eller mildra effekterna av brottet, ii)identifiera eller väcka åtal mot de övriga gärningsmännen, iii)finna bevis, iv)beröva den kriminella organisationen medel som erhållits på olaglig väg eller av dess brottsliga verksamhet, eller v)förhindra att andra brott enligt artikel 2 begås. Det är att märka att artikeln anger att medlemsstaterna får vidta åt- gärderna och att bestämmelsen därmed inte är av tvingande karaktär. reglering innebär följande i motsvarande hänseende. I 29 kap. finns bestämmelser om beaktande i lindrande riktning av oli- ka omständigheter vid straffmätning. Enligt 5 § första stycket 2 och 3 ska rätten vid straffmätningen utöver brottets straffvärde i skälig omfattning beakta om den tilltalade efter förmåga sökt förebygga eller avhjälpa eller begränsa skadliga verkningar av brottet eller om den tilltalade frivilligt Härtill kommer att 5 § första stycket 8 ger rätten en möjlighet att utöver brottets straffvärde i skälig omfattning beakta också om någon annan omständighet föreligger som påkallar att den tilltalade får ett lägre straff än brottets straffvärde motiverar. Om särskilda skäl påkallar det, får det därvid dömas till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brot- Om det med hänsyn till någon omständighet i 5 § skulle vara uppen- bart oskäligt att döma till påföljd, ska rätten meddela påföljdseftergift Prop. 2010/11:76 (29 kap. 6 § ). Av det sagda följer att svensk rätt inte står i full överensstämmelse med rambeslutets bestämmelse om beaktande av lindrande omständigheter. Emellertid är bestämmelsen inte av tvingande karaktär och kräver redan av detta skäl inte omedelbara lagstiftningsåtgärder. En sådan bedömning överensstämmer också med den som gjordes vid tillträde till konventioner mot gränsöverskridande organiserad brottslighet respektive korruption, som båda innehåller en icke tvingande bestämmelse av liknande innebörd (se prop. 2002/03:146 s. 59 och prop. 2006/07:74 s. 46). För regeringen framstår det därmed inte som motiverat att i detta ären- de överväga en möjlighet till strafflindring i enlighet med rambeslutets artikel 4. Frågor om bl.a. betydelsen av att den tilltalade har lämnat upp- gifter av vikt för utredningen av det egna brottet är emellertid under över- vägande inom (dir. 2009:60). Vissa förutsättningar finns därför att i det sammanhanget bedöma vad för sin del anför om nyttan av en sådan reglering. 6.4Ansvar och sanktioner för juridiska personer Regeringens bedömning: Rambeslutets krav i fråga om ansvar och sanktioner för juridiska personer uppfylls av svensk rätt. Några lag- ändringar behövs därför inte. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inga invändningar. Skälen för regeringens bedömning: I artiklarna 5 och 6 ges bestäm- melser om ansvar och sanktioner för juridiska personer. Med juridisk person avses enligt artikel 5.4 varje enhet som har ställ- ning som juridisk person enligt tillämplig lagstiftning, med undantag av stater eller offentliga organ vid utövandet av de befogenheter som de har i egenskap av statsmakter respektive internationella offentliga organisa- tioner. Denna definition förekommer i flera antagna rambeslut, t.ex. ram- beslutet om bekämpning av bedrägeri och förfalskning som rör andra be- talningsmedel än kontanter (149, , s. 1), och får således anses vedertagen. Enligt rambeslutets artikel 5.1 ankommer det på medlemsstaterna att se till att en juridisk person kan hållas ansvarig för de brott som avses i arti- kel 2 och som begås till förmån för den juridiska personen av någon som agerar antingen enskilt eller som en del av den juridiska personens orga- nisation och som har en på visst sätt ledande ställning inom organisatio- nen. Av artikel 5.2 följer att medlemsstaterna ska säkerställa att en juri- disk person kan hållas ansvarig också när det är brister i en ledande be- fattningshavares övervakning eller kontroll som har gjort det möjligt för en person som är underställd den juridiska personen att till förmån för denna begå ett sådant brott som avses i artikel 2. Enligt artiklarna 6.1 och 6.2 ska en juridisk person som hållits ansvarig i enlighet med artiklarna 5.1 eller 5.2 kunna bli föremål för effektiva, proportionella och avskräck- I fråga om en juridisk person som hållits ansvarig i en- lighet med artikel 5.1 men inte för den som ansetts ansvarig enligt arti- kel 5.2 klargörs att sådana sanktioner kan innefatta bötesstraff eller ad- ministrativa avgifter och eventuellt andra sanktioner, som t.ex. bortfall av offentligt stöd, näringsförbud eller tvångslikvidation. Någon skyldighet att införa ett renodlat straffrättsligt ansvar för juridiska personer följer alltså inte av rambeslutet. För ett brott som har begåtts i utövningen av näringsverksamhet kan en näringsidkare åläggas företagsbot. Bestämmelser härom finns i 36 kap. 710 a §§ . Företagsbot kan åläggas om det för brottet är fö- reskrivet strängare straff än penningböter och näringsidkaren inte har gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottsligheten, el- ler om brottet har begåtts av en person i ledande ställning grundad på be- fogenhet att företräda näringsidkaren eller att fatta beslut på närings- idkarens vägnar eller en person som annars haft ett särskilt ansvar för till- syn eller kontroll i verksamheten. Av bestämmelserna framgår också hur företagsbotens storlek ska bestämmas och vilka möjligheter till jämkning som finns. Företagsbot kan åläggas i anledning av alla brott som begås i näringsverksamhet, oavsett om gärningen utgör ett brott enligt brottsbal- ken eller inom specialstraffrätten. Den ska fastställas till lägst 5 000 kro- nor och högst . Rambeslutets bestämmelser om ansvar och sanktioner för juridiska personer utgör standardbestämmelser och återkommer i flera andra ram- beslut på området för samarbete i rättsliga och inrikes frågor. Så finns det t.ex. liknande bestämmelser i bl.a. rambeslutet om förstärkning av skyd- det mot förfalskning i samband med införandet av euron (2000/383/RIF). Både vid sitt beslut att godkänna ett utkast till det rambeslutet och vid sin behandling av de lagförslag som regeringen därefter lade fram för att ge- nomföra det antagna rambeslutet ställde sig bakom regeringens bedömning att regler om företagsbot fick anses uppfylla de krav som i detta hänseende följde av rambeslutet (se prop. 1999/2000:85, bet. 1999/2000:JuU20, rskr. 1999/2000:217 respektive prop. 2000/01:40, bet. 2000/01:JuU9, rskr. 2000/01:138). Härtill kommer att kommissionen i en rapport över medlemsstaternas genomförande av rambeslutet [KOM (2001) 771 slutlig] ansett att var en av de medlemsstater som kunde uppvisa en reglering som gjorde det möjligt att ställa juridiska per- soner till rättsligt ansvar för brott som omfattades av rambeslutet. Även i fråga om flera andra rambeslut har man därefter gjort bedömningen att regler om företagsbot motsvarar de krav som ställs såvitt gäller ansvar och sanktioner för juridiska personer. Det som sagts leder till slutsatsen att reglerna om företagsbot får an- ses uppfylla de krav som rambeslutet ställer i fråga om ansvar och sank- tioner för juridiska personer. Inte heller förevarande rambeslut ställer så- ledes krav på införande av ett renodlat straffrättsligt ansvar för juridiska personer. Domstols behörighet, m.m. Regeringens bedömning: Vad rambeslutet kräver i fråga om doms- rätt motsvaras i allt väsentligt av svenska bestämmelser på området och fordrar därför inte några lagändringar. Inte heller reglerna om samordning av åtal är av sådan karaktär att de kräver några lagstift- ningsåtgärder. Regeringens förslag: ska utnyttja möjligheten att göra un- dantag från rambeslutets krav att en medlemsstat ska kunna utöva domsrätt när ett brott har begåtts till förmån för en juridisk person som är etablerad på den statens territorium. Promemorians bedömning och förslag överensstämmer med reger- ingens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans motsätter sig promemorians bedömning och förslag. Skälen för regeringens bedömning och förslag: I rambeslutets arti- kel 7 finns bestämmelser som anger i vilken utsträckning medlemsstater- nas domstolar ska vara behöriga att döma över sådana brott som omfattas av rambeslutet. Vad som regleras är alltså staternas domsrätt. Enligt arti- kel 7.1 första stycket a ska en medlemsstat kunna utöva domsrätt i fråga om sådana brott som helt eller delvis har begåtts på medlemsstatens terri- torium, oavsett var den kriminella organisationen är baserad eller varifrån den utövar sin brottsliga verksamhet. Av artikel 7.1 första stycket b föl- jer vidare att domsrätt för medlemsstatens domstolar ska föreligga om brottet har begåtts av en person som är medborgare i staten. Slutligen följer av artikel 7.1 första stycket c att domsrätt ska kunna utövas också i det fallet att brottet har begåtts till förmån för en juridisk person som är etablerad på den medlemsstatens territorium. Ett viktigt förbehåll framgår dock av artikel 7.1 andra stycket. Enligt den bestämmelsen får en medlemsstat i fråga om brott som begåtts utan- för dess territorium besluta att inte alls eller endast i särskilda fall eller under särskilda omständigheter tillämpa de behörighetsregler som anges i artikel 7.1 första stycket b och c. Svenska regler om domstols behörighet i brottmål finns i 2 kap. brotts- balken. Reglerna om domsrätt är vidsträckta, vilket innebär att det gene- rellt sett finns goda möjligheter för svenska myndigheter att ingripa även mot brott som har begåtts utomlands. Utöver brott som anses ha begåtts i (1 §) omfattar den svenska domsrätten brott som svenska med- borgare och utlänningar med hemvist i har begått utomlands (2 § första stycket 1). Vidare är svensk domstol som regel alltid behörig att döma över ett brott som begåtts utomlands av en utlänning, om den miss- tänkte gärningsmannen befinner sig på svenskt territorium och fängelse kan följa på brottet (2 § första stycket 3). I de sist- nämnda fallen uppställs dock normalt krav på dubbel straffbarhet. Det anförda visar att svenska domstolar har behörighet att döma över brott i de fall som avses i artikel 7.1 första stycket a och b. Däremot sak- nas direkt motsvarighet till bestämmelsen i artikel 7.1 första stycket c, enligt vilken domsrätt ska föreligga om gärningen begåtts till förmån för en juridisk person som är etablerad inom medlemsstatens territorium. regeringen är det inte aktuellt att införa en sådan domsrätt uteslutande för brott som omfattas av rambeslutet. skulle frågan om ett inför- ande av en generell sådan behörighet under alla förhållanden behöva be- handlas i ett större sammanhang än detta. Det finns därför anledning för att utnyttja den undantagsmöjlighet som följer av artikel 7.1 and- ra stycket. I enlighet härmed bör rådets generalsekretariat och kommis- sionen underrättas om att behörighetsregeln i artikel 7.1 första stycket c inte kommer att tillämpas om brottet har begåtts utanför territo- rium. I artikel 7.2 regleras det fallet att flera medlemsstater har behörighet att döma över samma brott. Bestämmelsen innebär att staterna ska samarbe- ta för att avgöra behörighetsfrågan och att de i det syftet kan anlita de or- gan eller mekanismer som har inrättats inom Europeiska unionen. Vid frågans avgörande ska särskild hänsyn tas till att den medlemsstat i vil- ken åtal väcks ska vara den stat på vars territorium brottet begåtts, i vil- ken gärningsmannen är medborgare eller bosatt, från vilken brottsoffren härstammar eller inom vars territorium den misstänkte påträffades. Av bestämmelsen följer inte annat än att medlemsstaterna ska samarbe- ta i behörighetsfrågan och därvid ta vissa hänsyn, som inte rangordnas och inte heller kan anses vara uttömmande angivna. Sådant samråd före- kommer och sker då formlöst. Någon särskild reglering för detta ändamål fordras inte. För det fall att en medlemsstat tillämpar en ordning som innebär att den ännu inte utlämnar eller överlämnar sina egna medborgare, ska den enligt artikel 7.3 i stället vidta de åtgärder som krävs för att fastställa sin jurisdiktion över och för att i tillämpliga fall väcka åtal för det brott som avses i artikel 2, då detta har begåtts av en av statens medborgare utanför dess territorium. Vad som föreskrivs är därmed att medlemsstaten i så- dana fall ska hänskjuta saken till sina behöriga myndigheter för lagför- ing. Frågan är i vilken utsträckning bestämmelsen blir att tillämpa på svenska förhållanden. Enligt lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en eu- ropeisk arresteringsorder (arresteringsorderlagen) får överlämnande inte vägras bara på den grunden att den som eftersöks för lagföring är med- borgare i den anmodade staten. Lagen utgör det svenska genomförandet av ett rambeslut och tillämpas i förhållande till Europeiska unionens medlemsstater i stället för tidigare utlämningsförfaranden. I förhållande till medlemsstaterna och är i och för sig också lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , Is- land och (nordiska utlämningslagen) tillämplig, vilken lag ger en möjlighet att under vissa förutsättningar vägra utlämning enbart på den grunden att det är fråga om en svensk medborgare. För del gäl- ler emellertid att dess nordiska utlämningslag har upphävts, varför finska myndigheter bara kan göra framställningar om överlämnande från Sveri- ge enligt en europeisk arresteringsorder. I förhållande till skulle däremot det angivna hindret mot utlämning kunna åberopas, men med hänsyn till att danska myndigheter i ett sådant fall kan välja att i stället tillämpa den europeiska arresteringsordern torde situationen i praktiken inte komma att uppstå. Av det anförda följer alltså att det är i det närmaste uteslutet att den ef- Prop. 2010/11:76 tersöktes svenska medborgarskap skulle komma att utgöra hinder mot överlämnande eller utlämning till en annan medlemsstat i Europeiska unionen. Skulle en sådan situation trots detta uppkomma i något fall, in- nebär rambeslutets reglering att det ankommer på att i stället hänskjuta saken till egna myndigheter för lagföring. Åtaganden av mot- svarande innebörd finns i andra internationella instrument som tillträtts av och har inte då bedömts föranleda några lagstiftningsåtgärder. Så är inte heller fallet här. Av artikel 7.4 följer inte annat än att rambeslutets behörighetsbestäm- melse inte utesluter att den straffrättsliga behörighet som fastställts enligt nationell lag får tillämpas. Vad som anförts visar alltså sammantaget att svensk rätt motsvarar de krav som rambeslutets artikel 7 ställer på medlemsstaterna. 6.6Angivelse ska inte krävas Regeringens bedömning: Rambeslutets bestämmelse om att utred- ning av eller åtal för de brott som omfattas av rambeslutet inte får för- utsätta angivelse står i överensstämmelse med svensk rätt. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inga invändningar. Skälen för regeringens bedömning: I rambeslutets artikel 8 anges att medlemsstaterna ska se till att utredning av eller åtal för de brott som omfattas av rambeslutet inte är beroende av brottsoffers anmälan eller an- klagelse, i vart fall om handlingarna har utförts på medlemsstatens terri- torium. Av artikeln följer således att något krav på målsägandens angiv- else av brottet som huvudregel inte ska få ställas. För svenska förhållanden gäller att det handlande som träffas av ram- beslutet i de flesta fall utgör brott som hör under allmänt åtal och inte i något fall kräver angivelse av målsäganden. Som framgått av avsnitt 6.2 fordras emellertid viss ytterligare kriminalisering på förberedelsestadiet. När sådan kriminalisering kommit till stånd kom- mer allt handlande som enligt rambeslutet ska utgöra brott att för svenskt vidkommande höra under allmänt åtal, utan villkor om målsägandeangi- velse. Mot denna bakgrund fordras inte några lagstiftningsåtgärder i anled- ning av artikel 8. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Promemorians förslag: I promemorian förslås att lagändringarna ska träda i kraft . Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot promemorians Prop. 2010/11:76 förslag. Skälen för regeringens förslag: Det är angeläget att lagändringarna träder i kraft . Ändringarna föreslås därför träda i kraft . Regeringens bedömning: Förslagen kan väntas leda till vissa mindre kostnadsökningar för rättsväsendets myndigheter. Dessa kostnadsök- ningar bedöms kunna finansieras inom ramen för befintliga anslag. För enskilda innebär förslagen inte några ökade kostnader eller administrativa bördor. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna godtar promemorians bedömning eller lämnar den utan erinran. Dock anser och att det är svårt att avgöra i vilken omfattning antalet mål eller ärenden kommer att öka till följd av förslagen. Även Domstols- verket anser att det är svårt att bedöma hur tillströmningen av mål till domstolarna påverkas av förslagen och utgår ifrån att det kommer att ske en uppföljning av förslagens ekonomiska konsekvenser. Skälen för regeringens bedömning: De föreslagna lagändringarna in- nebär en viss nykriminalisering på så sätt att straffansvar införs för förbe- redelse till vissa brott som får anses omfattade av rambeslutet och som inte är straffbelagda på det stadiet. Ett aktivt utnyttjande av de möjligheter som lagändringarna ger får an- tas leda till vissa kostnadsökningar för rättsväsendet myndigheter. Något annat än en obetydlig ökning för polis, åklagare och domstolar lär det dock inte bli fråga om. Inte heller för Kriminalvården torde kostnadsök- ningarna bli annat än obetydliga. Det sagda leder till att det för rättsvä- sendets myndigheter bedöms bli fråga om så små förändringar generellt att uppkommande kostnadsökningar ska finansieras inom ramen för befintliga anslag. De föreslagna ändringarna innebär inte några ökade kostnader eller ad- ministrativa bördor för enskilda. Förslaget till lag om ändring i 6 kap. Om sexualbrott 15 § För försök till våldtäkt, grov våldtäkt, sexuellt tvång, grovt sexuellt tvång, sexuellt utnyttjande av person i beroendeställning, grovt sexuellt utnyttjande av person i beroendeställning, våldtäkt mot barn, grov våldtäkt mot barn, sexuellt ut- nyttjande av barn, sexuellt övergrepp mot barn, grovt sexuellt övergrepp mot barn, utnyttjande av barn för sexuell posering, grovt utnyttjande av barn för sexu- ell posering, köp av sexuell handling av barn, köp av sexuell tjänst, koppleri och Prop. 2010/11:76 grovt koppleri döms till ansvar enligt vad som föreskrivs i 23 kap. Detsamma gäller i fråga om förberedelse till koppleri samt förberedelse och stämpling till och underlåtenhet att avslöja våldtäkt, grov våldtäkt, våldtäkt mot barn, grov våldtäkt mot barn, grovt utnyttjande av barn för sexuell posering och grovt koppleri. Paragrafen ger besked om i vilka fall osjälvständiga brottsformer av brot- ten i 6 kap. är kriminaliserade. Andra stycket har ändrats på så sätt att även förberedelse till koppleri av normalgraden har straffbelagts. Exem- pel på förberedelsehandling i fråga om det brottet skulle kunna vara att några personer tar befattning med en sammanställning av information över presumtiva kunder eller över lokaler vari bordellverksamheten kan bedrivas. Även en redaktionell ändring har gjorts i andra stycket. Över- vägandena finns i avsnitt 6.2.2. 10 kap. Om förskingring och annan trolöshet 9 § För försök till förskingring eller trolöshet mot huvudman samt för försök el- ler förberedelse till grov förskingring döms till ansvar enligt vad som föreskrivs i 23 kap. Paragrafen har ändrats på så sätt att förberedelse till grov förskingring har straffbelagts. Lagföring för förberedelsehandling i fråga om det brot- tet skulle kunna komma i fråga t.ex. om pengar tagits emot eller lämnats som betalning för att någon som är redovisningsskyldig för viss egendom ska ge in en felaktig redovisning och där ingripande skett redan innan re- dovisningen getts in. Ett annat exempel på förberedelsehandling skulle kunna vara att någon tar befattning med falsk handling som är avsedd att användas som underlag för en gärning som, om den fullbordats, hade va- rit att anse som grov förskingring. Frågan har berörts i avsnitt 6.2.2. 11 kap. Om brott mot borgenärer m.m. 6 § För försök till oredlighet mot borgenärer enligt 1 § första stycket eller försök till sådan oredlighet enligt 1 § andra stycket som innebär att tillgång bortförs ur riket döms till ansvar enligt vad som föreskrivs i 23 kap. Detsamma gäller i fall då sådant brott som har angetts ska bedömas som grov oredlighet mot borge- närer. För förberedelse till grovt bokföringsbrott döms också till ansvar enligt vad som föreskrivs i 23 kap. Paragrafen ger besked om i vilka fall osjälvständiga brottsformer av brot- ten i 11 kap. är kriminaliserade. En ny, tredje mening har tillfogats ge- nom vilken förberedelse till grovt bokföringsbrott har straffbelagts. Ex- empel på förberedelsehandling i fråga om det brottet skulle kunna vara att någon tar befattning med ännu inte ifyllda fakturablanketter som kan sättas i samband med ett företag vars utställda fakturor tidigare visat sig vara oriktiga och då använts som underlag för falsk bokföring. Övervä- gandena finns i avsnitt 6.2.2. 17 kap. Om brott mot allmän verksamhet m.m. 16 § För försök eller förberedelse till våld eller hot mot tjänsteman döms till an- svar enligt vad som föreskrivs i 23 kap., såvida inte brottet, om det fullbordats, skulle ha varit att anse som ringa.