prop · GY0372 · 2011-03-01 00:00:00 — När privatpersoner för in eller ut skjutvapen registreras uppgifterna i VÄS i ärendehanteringssystemet samt i vapen- registret respektive vapeninnehavarregistret. När det däremot gäller vapenhandlare registreras uppgifterna om införsel och utförsel i ärenden i de allmänna diarierna (A-diariet). I ärendena sparas uppgifter om dag för utfärdande och upphörande av tillståndet, exportland, importland, slutmottagare samt beskrivning av föremålen och deras antal. Som anges i avsnitt 8.5 är tillståndsmyndighet i vissa fall när det gäller utförsel av skjutvapen, delar till skjutvapen och ammunition till skjutvapen. Besluten och vissa andra handlingar i ärendet arkiveras. Besluten innehåller de uppgifter som enligt protokollet och direktivet ska bevaras (se avsnitt 8.5). Som framgår registreras i princip de uppgifter om skjutvapen som protokollet och direktivet kräver. Den uppgift som av naturliga skäl inte registreras är sådan märkning som föreslås i avsnitt 8.2. I syfte att uppfylla protokollet bör denna uppgift registreras framöver. Vidare bör och i enlighet med kravet i protokollet säkerställa att uppgifter om eventuella transitländer framöver registreras och bevaras. I artikel 7 i protokollet sägs vidare att varje part, i de fall detta är lämpligt och möjligt, ska se till att uppgifter om vapendelar och ammunition bevaras . Tillståndspliktiga vapendelar registreras medan ammunition inte registreras på motsvarande sätt. Regeringen gör samma bedömning som i promemorian, nämligen att det framstår som en allt för stor förändring att införa en rutin för registrering och bevarande av uppgifter om ammunition. Det finns inte några bestämmelser i vapenlagen som anger när uppgifter ska gallras ur de olika vapenregistren. Den allmänna gallrings- bestämmelsen i 9 § personuppgiftslagen (1998:204) är därmed tillämplig. Enligt den bestämmelsen får personuppgifter inte bevaras längre än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med behandlingen. Utifrån ändamålen med vapenregistren är det enligt regeringens bedömning förenligt med bestämmelsen i personuppgiftslagen att bevara uppgifterna . Detta kräver dock inte någon lagändring. Ärenden om tillstånd till införsel eller utförsel av skjutvapen som registreras i A-diariet får gallras (se gallringsbeslut RA-MS 2003:16). I syfte att uppfylla protokollets och direktivets krav bör säkerställa att även dessa uppgifter sparas . När det gäller de uppgifter som registrerar finns inte någon gallringsfrist, vilket innebär att 9 § personuppgiftslagen är tillämplig. Varje vapenhandlare ska enligt artikel 4.4 andra stycket i direktivet vara skyldig att föra ett register där alla skjutvapen som omfattas av direktivet och som tagits emot eller lämnats ut registreras tillsammans med uppgifter som gör det möjligt att spåra och identifiera skjutvapnet, särskilt uppgifter om typ, märke, modell, kaliber, serienummer samt leverantörens och förvärvarens namn och adress. Efter det att verksamheten har upphört ska vapenhandlaren överlämna registret till behörig myndighet. Den som bedriver handel med skjutvapen ska enligt 5 kap. 5 och 6 §§ vapenförordningen föra en särskild inköpsförteckning över förvärvade skjutvapen och en särskild försäljningsförteckning över sålda skjutvapen. Förteckningarna ska förvaras från den dag sista anteckningen gjordes. Läggs rörelsen ner, ska förteckningarna lämnas över till polis- myndigheten enligt 5 kap. 10 §. har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om inköps- och försäljningsförteckningar (RPSFS 2000:30). Av dessa framgår vilka uppgifter inköps- och försäljningsförteckningar ska innehålla. Regleringen uppfyller enligt regeringens bedömning i allt väsentligt de krav som ställs i artikel 4.4 andra stycket i direktivet. Skjutvapen som gjorts obrukbara Artikel 9 i protokollet föreskriver att en part som inte betraktar ett skjutvapen som gjorts obrukbart som ett skjutvapen i enlighet med sin nationella lag, ska vidta åtgärder för att förhindra att obrukbargjorda skjut- vapen återställs. Obrukbara skjutvapen som i brukbart skick skulle räknas som skjut- vapen är enligt 1 kap. 3 § b vapenlagen underkastade samma reglering som skjutvapen. Begreppet obrukbara skjutvapen omfattar både obrukbara skjutvapen som kan omvandlas till brukbart skick och varaktigt obrukbara skjutvapen. Artikel 9 i protokollet riktar sig endast till de parter som inte erkänner ett skjutvapen som gjorts obrukbart som ett skjutvapen. Artikeln kräver därför inte några författningsändringar. I direktivets bilaga 1 delas skjutvapen in i fyra kategorier (AD). I denna bilaga har en ändring av definitionen av obrukbara vapen genomförts (del III första stycket a i bilagan). Direktivets kategori- indelning och definition av skjutvapen har inte förts in i vapenlagen, men används vid tillämpningen av vissa bestämmelser i vapenförordningen. I dessa bestämmelser, exempelvis 3 kap. 9 § och 6 kap. 1 § vapenförord- ningen, hänvisas till bilagan till förordningen, vilken har utformats i enlighet med den tidigare definitionen av obrukbara vapen i vapen- direktivet. Bilagan till vapenförordningen behöver därför ändras så att lydelsen stämmer överens med den nya definitionen i direktivet. I bilaga 1 del III andra stycket finns bestämmelser som gäller kontroll av obrukbara skjutvapen. Bestämmelserna innebär att medlemsstaterna ska låta en behörig myndighet kontrollera att skjutvapen har gjorts definitivt obrukbara på det sätt som anges ovan. I syfte att uppfylla dessa krav bör frågan övervägas om en ordning ska inrättas enligt vilken polisen ska kontrollera att ett skjutvapen har gjorts varaktigt obrukbart och utfärda intyg om det. Något behov av lag- reglering i denna del finns dock inte, utan det kan i så fall ske i föreskrifter på lägre nivå. I artikel 12.1 i protokollet föreskrivs att parterna, på ett sätt som är förenligt med deras respektive rättsordning och förvaltningssystem, ska utbyta information om relevanta sakförhållanden såsom auktoriserade tillverkare, handlare, importörer, exportörer och, där så är möjligt, transportörer av skjutvapen, deras delar och ammunition. Vidare ska parterna enligt artikel 12.2 utbyta relevanta uppgifter om t.ex. organiserade brottsliga sammanslutningar kända för olaglig tillverkning av eller handel med vapen, metoder för att dölja olaglig tillverkning samt vanliga avsändningsorter och destinationer för illegala vapen. Parterna ska även utbyta erfarenheter i fråga om lagstiftning, praxis och andra brotts- förebyggande eller brottsbekämpande åtgärder på området. Enligt artikel 12.3 ska parterna delge varandra relevant vetenskaplig och teknologisk I artikel 12.4 föreskrivs att parterna ska samarbeta för att spåra skjutvapen m.m. som har tillverkats olagligen eller varit föremål för olaglig handel. Om den part som lämnat information begär det ska mottagaren enligt artikel 12.5, under de förutsättningar som följer av grundprinciperna i mottagarens rättsordning och eventuella internationella avtal, garantera att informationen skyddas av sekretess och följa eventuella inskränkningar i rätten att använda informationen. Om mottagaren inte kan tillgodose begäran om sekretess ska uppgiftslämnaren informeras om detta innan informationen röjs. Enligt artikel 13 i protokollet ska parterna samarbeta på bilateral, regional och internationell nivå för att förebygga, bekämpa och eliminera olaglig tillverkning av och handel med skjutvapen m.m. Varje part ska utse ett nationellt organ eller en kontaktpunkt som ska tjäna som förbindelselänk mellan den parten och andra parter i frågor som rör protokollet. Parterna ska vidare samarbeta med bl.a. vapentillverkare och vapenhandlare. I artikel 14 i protokollet föreskrivs att parterna ska samarbeta med varandra och med berörda internationella organisationer så att parterna kan tillägna sig utbildning och tekniskt bistånd för att förbättra förmågan att leva upp till vapenprotokollets krav. Det förekommer ett tämligen omfattande samarbete och informationsutbyte mellan svenska myndigheter och myndigheter i andra länder på skjutvapenområdet. Arbetet sker bl.a. inom ramarna för , Europol, , Östersjösamarbetet samt de nordiska ländernas polis- och tullsamarbete. är kontaktpunkt för internationellt polisiärt samarbete. Vid finns även den nationella kontakt- punkt som upprättats i syfte att utbyta upplysningar för tillämpning av artikel 13 i direktivet. Kontaktpunkten har ansvar för att de underrättelser om överföringar av skjutvapen och ammunition som sker mellan medlems- staterna kommer respektive lands kontaktpunkt tillhanda för vidarebefordran till tillstånds- och registermyndigheterna i respektive land. Den nationella kontaktpunkten är också kontaktyta gentemot andra medlemsländer när det gäller allmänna vapenfrågor av gemensam natur. Stöd för att lämna ut uppgifter inom ramen för det pågående informationsutbytet finns bl.a. i 7 § polisdatalagen (1998:622) och i 18 § polisdataförordningen (1999:81). En bestämmelse med i sak motsvarande innehåll finns också i 2 kap. 15 § andra stycket i den nya polisdatalagen (2010:361), som träder i kraft . De uppgifter som tas emot inom ramen för informationsutbytet är underkastade olika bestämmelser i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). I 18 kap. 1 § finns sekretessbestämmelser för uppgift som hänför sig till förundersökning i brottmål eller åklagarmyndighets, polismyndighets, , eller verksamhet i övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott. Enligt 18 kap. 2 § regleras vidare sekretess för uppgifter i underrättelseverksamhet. I 18 kap. 16 § första stycket föreskrivs att sekretess under vissa förutsättningar gäller för uppgift i ärende enligt vapenlagen samt hos polismyndighet och hos Rikspolis- styrelsen i verksamhet som avser förande av eller uttag ur vapenregister. I 18 kap. 17 § första stycket regleras sekretess i verksamhet som avser rättsligt samarbete på begäran av annan stat eller mellanfolklig domstol. Uppgifterna torde också i vissa fall kunna skyddas med stöd av utrikessekretessen i 15 kap. 1 §. Till detta kommer att det i 3 § lagen (2000:343) om internationellt polisiärt samarbete finns en bestämmelse om skyldighet för svenska myndigheter att följa sådana villkor som har överenskommits med en främmande stat om hur uppgifter eller bevisning som har överlämnats från den andra staten får användas. Principen är att svenska regler om hur myndigheten ska handla i olika avseenden inte gäller i den utsträckning sådana regler strider mot villkoren i den överenskommelse som ligger till grund för beslutet. Det innebär att t.ex. både åtalsplikten och förundersökningsplikten viker för villkor av detta slag. Som framkommit ovan pågår ett tämligen omfattande internationellt samarbete på vapenområdet. Sammantaget gör regeringen bedömningen att också det samarbete som regleras i protokollet kan ske inom ramen för gällande regelverk. Något behov av ytterligare reglering för att kunna utbyta uppgifter eller skydda de uppgifter som tas emot till följd av samarbetet finns därför inte. När det gäller frågan om kontaktpunkt är redan kontaktpunkt för internationellt polissamarbete och i frågor som rör direktivet. Det är därför lämpligt att myndigheten även blir kontakt- punkt mellan och andra parter i protokollet. Denna fråga behöver inte lagregleras, utan reglering kan ske på lägre författningsnivå. Genom den ändrade lydelsen i artikel 13.3 i direktivet föreskrivs bl.a. att kommissionen ska inrätta en kontaktgrupp för utbyte av upplysningar. Enligt den tidigare lydelsen har informationsutbytet skett inom ramen för ett av medlemsstaterna upprättat nätverk. Ändringen föranleder inte några författningsändringar. Enligt artikel 15 i protokollet och artikel 4 b i direktivet ska medlems- staterna överväga att inrätta ett system för reglering av vapenmäklar- verksamhet. Ett sådant system kan inbegripa krav på registrering, licensiering eller tillstånd. Begreppet vapenmäklare är inte definierat i protokollet. I artikel 1.1 e i direktivet definieras vapenmäklare som varje fysisk eller juridisk person, förutom vapenhandlare, vars närings- verksamhet helt eller delvis består i att förvärva, sälja eller arrangera överföring av skjutvapen. Vapenhandlare definieras i artikel 2 som varje juridisk och fysisk person vars näringsverksamhet helt eller delvis består i att tillverka, bedriva handel eller byteshandel med, hyra ut, reparera eller omvandla skjutvapen, delar till skjutvapen och ammunition. De förfaranden som är mest karaktäristiska för vapenmäklar- verksamhet är tillståndspliktiga enligt lagen (1992:1300) om krigs- materiel. Detta gäller sådana förfaranden som utgör tillhandahållande enligt 4 § nämnda lag av skjutvapen som är krigsmateriel, dvs. samtliga skjutvapen som omfattas av tillståndsplikt enligt vapenlagen förutom slätborrade skjutvapen för jakt eller sportskytte. Med tillhandahållande avses enligt 2 § samma lag försäljning (som inte utgör ett led i handel), upplåtelse, utbjudande mot vederlag, lån, gåva eller förmedling. Enligt regeringens bedömning, som överensstämmer med den i promemorian, omfattar redan gällande reglering sådan vapenmäklarverksamhet som protokollet och direktivet föreslår ska vara tillståndspliktig. lagändringar är därför inte nödvändiga. I artikel 1.4 i direktivet regleras europeiskt skjutvapenpass. särskilda regler om giltighetstid för skjutvapenpass avseende skjutvapen ur kategori D (enkelskotts långa skjutvapen med slätborrade lopp). Denna särreglering har tagits bort vilket innebär att sådana pass har samma giltighetstid som övriga skjutvapenpass, nämligen högst fem år med möjlighet till förlängning. har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om europeiskt skjutvapenpass m.m. (RPSFS 2000:59). I 1 kap. 4 § finns bestämmelser om giltighetstid som överensstämmer med direktivets tidigare Dessa bestämmelser bör ändras så att de överensstämmer med den nya lydelsen av direktivet. Tillstånd att driva handel med skjutvapen Enligt artikel 4.3 i direktivet ska vapenhandlare ha medlemsstatens tillstånd för att få bedriva sin verksamhet inom dess territorium. Bestämmelsen har skärpts på så sätt att kravet på tillstånd nu gäller all handel med skjutvapen oavsett vilken kategori skjutvapen det rör sig om. Tillståndet ska grundas på åtminstone en prövning av vapenhandlarens personliga och yrkesmässiga integritet och förmåga. I fråga om juridiska personer gäller prövningen den person som leder företaget. Enligt 2 kap. 1 § första stycket b vapenlagen krävs tillstånd för att driva handel med alla typer av skjutvapen som omfattas av direktivets Enligt 2 kap. 10 § får sådant tillstånd meddelas den som har rätt att driva handel i allmänhet, har de kunskaper som behövs samt är ordentlig och pålitlig. Tillstånd får meddelas endast för handel som ska bedrivas yrkesmässigt. För handel som bedrivs av juridisk person ska det enligt 5 kap. 3 § vapenförordningen finnas en av polismyndigheten godkänd föreståndare som är ansvarig för att rörelsen bedrivs riktigt. I 13 kap. föreskrifter och allmänna råd om vapen- lagstiftningen (RPSFS 2009:13, FAP 551-3) finns närmare bestämmelser om tillstånd att driva handel med skjutvapen. Direktivets krav på att vapenhandlare ska ha tillstånd för att få bedriva sin verksamhet inom medlemsstatens territorium är uppfyllt genom kravet på vapenhandlartillstånd i 2 kap. 1 § första stycket b vapenlagen. Kravet i direktivet på grunderna för och omfattningen av tillstånds- prövningen är uppfyllt genom bestämmelserna i 2 kap. 10 § vapenlagen och i föreskrifter och allmänna råd om vapen- Innehållet i artikel 4.3 i direktivet föranleder därför inte Tillstånd att förvärva och inneha skjutvapen Enligt artikel 4 a i direktivet ska medlemsstaterna tillåta förvärv och innehav av skjutvapen bara för personer som har beviljats en licens eller, när det gäller skjutvapen i kategorierna C eller D, för personer som har fått ett särskilt tillstånd för förvärv och innehav av sådana skjutvapen i enlighet med nationell lag (för en redovisning av kategorierna se bilaga 1 till direktivet). I 2 kap. 1 § första stycket a vapenlagen föreskrivs krav på tillstånd för innehav av alla typer av skjutvapen som omfattas av direktivets bestämmelser. Skjutvapen får enligt 2 kap. 9 § överlåtas endast till den som har tillstånd eller rätt att inneha vapnet. Dessa bestämmelser uppfyller enligt regeringens bedömning kravet i artikel 4 a i direktivet. Artikeln föranleder därför inte några författningsändringar. Enligt artikel 5 första stycket i direktivet får medlemsstaterna tillåta förvärv och innehav av skjutvapen bara för personer som har giltiga skäl. I artikel 5 första stycket a föreskrivs vidare att personerna, som huvudregel, ska ha fyllt . Undantag gäller vid förvärv (förutom köp) och innehav av skjutvapen avsedda för jakt eller tävlingsskytte, förutsatt att den minderårige har föräldrarnas tillstånd, eller får vägledning från en förälder eller en vuxen med en giltig skjutvapenlicens eller jaktlicens, eller befinner sig på ett licensierat eller på annat sätt godkänt träningscenter. Vidare följer av artikel 5 första stycket b att medlems- staterna får tillåta förvärv och innehav av skjutvapen endast för personer som inte kan antas utgöra en fara för sig själva eller för allmän ordning och säkerhet. Om en person har befunnits skyldig till ett uppsåtligt våldsbrott, ska detta anses tala för att sådan fara föreligger. I 2 kap. 4 § vapenlagen föreskrivs att en enskild person får meddelas tillstånd att inneha skjutvapen endast om han eller hon behöver vapnet för ett godtagbart ändamål. Enligt 2 kap. 5 § får tillstånd att inneha skjutvapen meddelas endast om det skäligen kan antas att vapnet inte kommer att missbrukas. Tillstånd får meddelas endast för särskilt angivna ändamål. Enligt 2 kap. 3 § första och fjärde styckena vapenförordningen gäller som utgångspunkt att tillstånd till innehav av skjutvapen för något annat ändamål än jakt eller målskjutning får meddelas endast den som har fyllt . En förutsättning för att tillstånd ska meddelas en underårig är enligt 2 kap. 11 § att förmyndaren (vanligtvis vårdnadshavaren) har samtyckt till innehavet. Som tidigare angetts får skjutvapen enligt 2 kap. 9 § vapen- lagen överlåtas endast till den som har tillstånd eller rätt att inneha vapnet. I föreskrifter och allmänna råd om vapenlag- stiftningen (RPSFS 2009:13, FAP 551-3) finns ytterligare bestämmelser om lämplighetskrav för tillstånd att inneha skjutvapen. I 3 kap. i de allmänna råden anges bl.a. följande. En förutsättning för tillstånd bör vara att den sökande gjort sig känd som pålitlig, omdömesgill och laglydig. Brister den sökande i något av dessa avseenden bör tillstånd inte meddelas. Den som begått ett sådant brott som påverkar lämplig- heten att inneha skjutvapen bör inte meddelas tillstånd att inneha skjutvapen förrän gått sedan brottet begicks. Tiden bör stå i relation till brottets svårhetsgrad. Om det finns tecken på olämplighet av medicinska skäl, kan det enligt de allmänna råden vara nödvändigt att låta den sökande styrka sin lämplighet genom ett läkarintyg. Enligt regeringens bedömning lever befintliga regler, som gäller för innehav och förvärv av skjutvapen, upp till de krav som ställs i artikel 5 första stycket a och b. Artikeln kräver därför inte några författnings- ändringar. Återkallelse av tillstånd att inneha skjutvapen Enligt artikel 5 andra stycket i direktivet får medlemsstaterna återkalla tillståndet att inneha ett skjutvapen, om något av de villkor som låg till grund för att tillståndet beviljades inte längre uppfylls. En bestämmelse med denna innebörd finns i 6 kap. 1 § första stycket c vapenlagen. Enligt artikel 5 tredje stycket får medlemsstaterna inte förbjuda personer bosatta inom deras territorier att inneha vapen som förvärvats i en annan medlemsstat, om de inte förbjuder förvärv av samma vapen inom sitt eget territorium. Denna bestämmelse har samma lydelse som bestämmelsen i artikel 5 fjärde stycket i direktivets ursprungliga lydelse. Någon saklig ändring har alltså inte gjorts i denna del. Artikeln föranleder därför inte några författningsändringar. Generellt tillstånd för innehav och förvärv av skjutvapen Enligt artikel 7.4 i direktivet får medlemsstaterna överväga att införa ett system med generellt tillstånd för innehav och förvärv av skjutvapen. Regeringen tolkar, liksom promemorian, bestämmelsen som att medlems- staterna får överväga att till personer som uppfyller kraven för tillstånd för skjutvapen, oavsett vilken typ av tillstånd det gäller, utfärda en flerårig licens för förvärv och innehav av alla tillståndspliktiga skjut- vapen (jfr Ds 2009:20 s. 113). Den ordning med generellt tillstånd som medlemsstaterna får överväga enligt direktivet innebär att en tillståndsinnehavare skulle få inneha alla tillståndspliktiga skjutvapen oavsett ändamål med innehavet. Den svenska vapenlagstiftningen bygger på att skjutvapen får innehas endast för särskilt angivna ändamål (se 2 kap. 5 § andra stycket vapenlagen). Det system som anges i direktivet är alltså främmande för synsättet i svensk vapenlagstiftning. Regeringen gör samma bedömning som i promemorian, nämligen att införandet av en sådan ordning skulle innebära en påtaglig försämring av skyddsnivån i vapenlagen. Det saknas därför skäl att ytterligare överväga att införa en sådan ordning. Artikel 7.5 i direktivet innehåller övergångsbestämmelser som bara har betydelse för stater som inte kräver tillstånd för innehav av skjutvapen i kategorierna C eller D. Enligt vapenlagen är skjutvapen i dessa kategorier tillståndspliktiga. Artikeln föranleder därför inte några ändringar i den svenska lagstiftningen. Generellt tillstånd för vapenhandlare att föra över vapen I artikel 11.3 i direktivet behandlas generellt tillstånd för vapenhandlare att föra över vapen från sitt territorium till en vapenhandlare som är bosatt i en annan medlemsstat. Artikeln har ändrats på så sätt att det nu föreskrivs att vapenhandlaren före datumet för överföringen ska lämna vissa angivna uppgifter till myndigheterna i den medlemsstat från vilken överföringen ska ske. Dessa myndigheter ska genomföra inspektioner, i tillämpliga fall på plats, för att kontrollera att de uppgifter som lämnats Prop. 2010/11:72 av vapenhandlaren överensstämmer med de faktiska förhållandena. gifterna ska lämnas av vapenhandlaren som ger tillräckligt med tid för att utföra inspektionen. Enligt 6 kap. 4 § vapenförordningen får den som har tillstånd att driva handel med skjutvapen beviljas generellt tillstånd att föra över sådana vapen som omfattas av handelstillståndet från till en vapen- handlare som är bosatt i ett annat land inom EU. Ett sådant tillstånd får beviljas för av högst åt gången. Senast för överföringen ska avsändaren lämna vissa uppgifter till Rikspolis- styrelsen. ska vidarebefordra uppgifterna till en behörig myndighet i destinationslandet och i förekommande fall i transiteringsländerna. De uppgifter som avsändaren ska lämna enligt vapenförordningen överensstämmer med dem som anges i direktivet med tillägg för överföringssätt samt dag för avsändandet och beräknad ankomstdag i direktivet. Enligt artikel 11.3 andra stycket i direktivet ska uppgifterna lämnas före överföringen som ger tillräckligt med tid för myndigheterna att genomföra inspektioner för att kontrollera att de uppgifter som lämnats av vapenhandlaren stämmer överens med de faktiska förhållandena. I den fortsatta beredningen får övervägas om bestämmelserna i 6 kap. 4 § vapenförordningen behöver kompletteras för att uppfylla de krav som direktivet uppställer i denna del. I artikel 11 i direktivet regleras alla typer av förflyttning och överföring av skjutvapen mellan medlemsstaterna. För skjutvapen som medförs vid resa genom två eller flera medlemsstater (transitering) kan dock i stället den ordning som föreskrivs i artikel 12 tillämpas.