prop · GY03115 · 2011-03-22 00:00:00 — anser vidare att återbetalning av innehållna medel bör ske till KO för vidarebefordran till användare som kan visa rätt till medlen. anser att det bör tydliggöras hur återbetalning ska gå till. PTS önskar vissa klargöranden av vem beslutet ska riktas till samt om betydelsen av begreppen tjänsteleverantör, innehållsleverantör och teleoperatör. för betalteletjänster och ifrågasätter behovet av förslaget samt anser att det bör tydliggöras vem som ska bedöma om rådets åtgärder är otillräckliga. Bakgrunden till regeringens förslag Av artikel 28.2 i direktivet om samhällsomfattande tjänster följer att den som tillhandahåller allmänna kommunikationsnät eller allmänt tillgäng- liga elektroniska kommunikationstjänster ska kunna förpliktas att från fall till fall blockera tillträdet till nummer eller tjänster, om detta är moti- verat av skäl som rör bedrägeri eller missbruk, och i sådana fall kräva att leverantörer av elektroniska kommunikationstjänster håller inne relevanta inkomster från samtrafik eller andra tjänster. Direktivsbestämmelsen omfattar samtliga nummer som tillhandahålls inom Europeiska samarbetsområdet, inbegripet dem i nationella num- merplaner samt dem från det europeiska nummerutrymmet och den all- männa internationella frisamtalstjänsten, liksom tjänster via nummer inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet vars sifferstruktur sak- nar geografisk betydelse. Så som direktivet är utformat tar det huvudsakligen sikte på s.k. betal- teletjänster, där problem har identifierats. Eftersom direktivet utgår från nummer i nationella nummerplaner ger inte bestämmelsen stöd för att hindra tillträdet till exempelvis webbplatser eller Internet. Den pågående tekniska utvecklingen innebär visserligen att många samtal och andra kommunikationstjänster kommer att helt eller delvis passera genom system där nummer omvandlas till ip-adresser. Trots denna tekniska om- ständighet är dock syftet med bestämmelsen att kunna hindra bedrägerier eller missbruk vid tillhandahållandet av betalteletjänster som leder till oväntat dyra telefonräkningar. Användningen av sådana tjänster betalas normalt genom fakturering på en telefonräkning eller genom debitering av ett tillgodohavande på ett kontantkort. Direktivet täcker även förfaranden som inte innebär nyttjande av en tjänst. Ingripande kan exempelvis ske mot förfaranden där någon lockas eller luras att ringa ett utlands- eller satellitnummer med mycket hög taxa. Det framgår inte av direktivet vad som närmare avses med bedrägeri eller missbruk men det torde i första hand avse sådana förfaranden där konsumenter inte får tillräckligt med information innan de t.ex. nyttjar en betalteletjänst eller blir utsatta för andra tveksamma affärsmetoder som innebär att de förmås att använda kostsamma nummer eller tjänster. Betalteletjänster är betalsamtal eller sms-tjänster som kostar mer än van- liga samtal eller sms-meddelanden och som används för att betala för en vara eller en tjänst. De kallas också för premiumtjänster. Tjänsterna kan avse vitt skilda områden, t.ex. tillhandahållande av ringsignaler, spel- tjänster, dejtingtjänster, väderupplysningar eller nyhetstjänster. Tjänster- na säljs normalt av en s.k. innehållsleverantör, men de faktureras på tele- fonräkningen från den som tillhandahåller telefonitjänsten eller dras från ett kontantkort. Nya tjänster och ny teknik innebär nya sätt att ingå avtal. sumenter är inte medvetna om hur avtal kan ingås t.ex. via sms- Det förekommer att mindre seriösa aktörer på marknaden Prop. 2010/11:115 drar fördel av konsumenternas osäkerhet genom otydlighet och vilse- ledande information vid försäljning av tjänster till mobiltelefoner. Det är ett relativt vanligt problem att de som använder betalteletjänster upplever att de lurats in i en prenumeration på en tjänst när de endast har avsett att beställa en enstaka tjänst. Ett annat vanligt problem är att en tjänst debiterats trots att konsumenten uppfattat det som att den var gra- tis. Vidare kan det vara svårt för en konsument att säga upp en prenume- ration på innehållstjänster. Tjänsten fortsätter utan att man vet hur man ska stoppa prenumerationen. En särskild aspekt på detta är att tjänsten inte betalas direkt utan faktureras i efterhand. På räkningen benämns dessa tjänster ofta förmedlade tjänster eller liknande. Det faktum att betalteletjänster faktureras av operatören trots att avtalet ingås med en tredje part (innehållsleverantören) komplicerar förhållandet för den konsument som ifrågasätter debiteringen. Det är inte heller ovanligt att det är mycket svårt att få kontakt med innehållsleverantören. På marknaden finns det ett antal oseriösa innehållsleverantörer som bl.a. inte följer reglerna för marknadsföring. Det är ofta inte fråga om rena bedrägerier, utan många av problemen handlar om företag som age- rar i gråzonen. Problemen med oseriösa innehållsleverantörer har funnits under , och trots självregleringsåtgärder har liknande konsu- mentproblem varit återkommande. En gemensam nämnare för dessa är att det finns brister, otydlighet eller bedräglighet när det gäller bl.a. avtal och prisinformation när en konsument beställer en tjänst. Problemen rör således i huvudsak marknadsföringen av nummer och tjänster. Bestämmelser om marknadsföring finns i marknadsföringslagen (2008:486). Lagen har enligt 1 § till syfte att främja konsumenternas och näringslivets intressen i samband med marknadsföring av produkter och att motverka marknadsföring som är otillbörlig mot konsumenter och näringsidkare. Lagen bygger på en allmän generalklausul som föreskriver att marknadsföring ska stämma överens med god marknadsföringssed (5 §). Marknadsföring som strider mot god marknadsföringssed är att anse som otillbörlig om den i märkbar mån påverkar eller sannolikt påverkar mottagarens förmåga att fatta ett välgrundat beslut (6 §). Därut- över finns specifika bestämmelser om förbud mot aggressiv respektive vilseledande marknadsföring. Sådan marknadsföring är enligt vissa an- givna förutsättningar också otillbörlig (717 §§). I lagen hänvisas också till en s.k. svart lista med ett trettiotal åtgärder som finns angivna i en bilaga till och rådets direktiv /29/EG av om otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av närings- idkare gentemot konsumenter på den inre marknaden och om ändring av rådets direktiv /450/EEG och och rådets direktiv /7/EG2. Dessa åtgärder är alltid att anse som otillbörliga. Bilagan gäller som svensk lag (4 §). 2 EUT L 149, , s. 22 (Celex 32005L0029). Näringsidkare vars marknadsföring är otillbörlig får förbjudas att fort- Prop. 2010/11:115 sätta med denna eller en liknande åtgärd (23 §). bli att lämna information av väsentlig betydelse för konsumenter får denne åläggas att lämna sådan information (24 §). Ett sådant förbud eller åläggande får förenas med vite (26 §). En näringsidkare som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot vissa andra bestämmelser i lagen, bl.a. förbuden mot aggressiv och vilseledande marknadsföring, kravet på reklamidentifiering samt katalogreglerna, kan åläggas att betala en mark- nadsstörningsavgift (29 §). Näringsidkaren kan också bli skyldig att utge skadestånd till konsumenter och näringsidkare som lider ekonomisk skada med anledning av otillbörlig marknadsföring (37 §). () bedriver tillsyn över att marknads- föringslagens regler efterlevs. Talan om förbud eller åläggande väcks vid . I vissa fall får KO själv meddela förbud eller åläg- ganden (28 §). Talan om marknadsstörningsavgift förs i av i första hand KO. Skadeståndskrav prövas vid antingen eller den domstol som är behörig enligt rättegångs- balken. Tingsrättsdomar och beslut enligt marknadsföringslagen överkla- gas hos . domar får inte över- klagas. Inom branschen finns en omfattande självreglering genom för betalteletjänster (ERB) och branschorganisationen , som bl.a. rör hur betalteletjänster ska marknadsföras. ERB är en fristående och oberoende organisation som har till uppgift att utarbeta och vidmakthålla etiska regler för innehållet i den informa- tion som lämnas på betalteletjänster och marknadsföringen av dessa. Dessutom ska ERB pröva ärenden om marknadsföring eller om tjänster- nas innehåll. ERB har utarbetat etiska regler som bl.a. ger anvisningar för marknadsföringen av och innehållet i betalteletjänster samt särskilda regler för användning av betalteletjänster vid förmedling av tjänster via Internet eller andra visuella medier. De etiska reglerna innebär bl.a. att all marknadsföring av betalteletjänster ska vara förenlig med gällande mark- nadsrättslig lagstiftning. De etiska reglerna omfattar tjänster vilkas innehåll görs tillgängligt via nummer ur nummerserierna 099, 0900, 0939 samt 0944. Undantagna är de tjänster som avser uppkoppling till teleoperatörers egna modempooler för anslutning till Internet, vilka sker till normal samtalstaxa. De etiska reglerna omfattar även s.k. premium sms-tjänster, som tillhandahålls till en förhöjd taxa, samt de övriga mobiltjänster som innebär att en separat avgift tas ut för en innehållstjänst. ERB:s mandat att vidta åtgärder vilar på avtalsrättslig grund och om- fattar samtliga betalteletjänster för mobiltelefoni som marknadsförs i . Om ERB finner att någon bedriver betalteletjäns- ter i strid med dess regler kan rådet begära av berörda teleoperatörer att avtalet med den som tillhandahåller en betalteletjänst tills vidare ska upp- höra. av de ärenden som ERB hanterar leder rådets kontak- ter till att de ansvariga tjänsteleverantörerna ersätter konsumentens kost- Prop. 2010/11:115 nader. är en sammanslutning av företag verk- samma inom den svenska mobila tjänstesektorn. har som syfte att ta tillvara medlemmarnas intressen och fungerar som en samlad kom- munikationskanal i kontakterna mellan branschen och övriga intressen- ter. har tagit fram branschregler som tar upp frågor om mark- nadsföring och köp av tjänster. Skälen för regeringens förslag får besluta om blockering av nummer och tjänster finns det ingen myndighet som kan kräva av företag som tillhandahåller allmänna kommunikationsnät eller allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster att de ska hindra användares till- träde till nummer eller tjänster. Den självreglering som beskrivits ovan är bara effektiv så länge det är fråga om åtgärder av den som åtagit sig att följa de etiska reglerna. Ett korrekt genomförande av artikel 28.2 i direktivet om samhälls- omfattande tjänster förutsätter att en myndighet ges möjlighet att för- plikta den som tillhandahåller ett allmänt kommunikationsnät eller en allmänt tillgänglig elektronisk kommunikationstjänst att hindra använ- dares tillträde till ett nummer eller tjänst. Detta ska enligt direktivet ske när det är motiverat av skäl som rör bedrägeri eller missbruk. Alternativ till lagstiftning saknas således. Det framgår inte av direktivet vad som närmare avses med bedrägeri eller missbruk men det torde i första hand avse sådana förfaranden där konsumenter inte får tillräckligt med information innan de nyttjar exem- pelvis en betalteletjänst eller andra tveksamma affärsmetoder som inne- bär att konsumenter lockas eller luras att använda kostsamma nummer eller tjänster. Bestämmelser om information vid marknadsföring finns i marknadsföringslagen. För att tydligt ange vad som kan göra att tillträdet till ett nummer eller en tjänst ska hindras bör detta knytas till marknads- föringslagens bestämmelser om god marknadsföringssed och de förbud som den lagen innehåller. KO vakar över att marknadsföringslagen efterlevs. Enligt vår mening är det därför naturligt att det är KO som ska ges möjlighet att besluta att vissa nummer eller tjänster ska blockeras. I promemorian föreslogs att åtgärden att spärra ett nummer eller en tjänst skulle föras in i LEK, men kopplas till KO:s beslut att ingripa en- ligt marknadsföringslagen. Rätten att besluta att ett nummer eller en tjänst skulle således aktualiseras först om KO avsåg att ingripa mot marknadsföringen som sådan med stöd av marknadsföringslagen. Promemorians förslag utformades på sådant sätt att den materiella prövningen i ärendet om att hindra tillträde till ett nummer eller en tjänst skulle bli begränsad till just det faktum att KO avser att ingripa enligt marknadsföringslagen. Den som blir föremål för ingripande med stöd av bestämmelsen har dock ett berättigat anspråk på att kunna få prövat om marknadsföringen varit godtagbar. Vi anser därför att det i stället bör anges i lagen att KO kan ingripa om marknadsföringen av numret eller tjänsten är otillbörlig eller om väsentlig information utelämnas vid mark- nadsföringen. Syftet med den föreslagna bestämmelsen är att skydda abonnenter från effekterna av otillbörlig marknadsföring. Detta talar för att bestämmelsen ska föras in i marknadsföringslagen. Den som åläggs att vidta åtgärder är dock normalt inte den som brister i marknadsföringen, vilket talar mot en sådan placering. För att det ska vara tydligt för företag som tillhanda- håller allmänt tillgängliga kommunikationsnät eller allmänt tillgängliga kommunikationstjänster vilka skyldigheter de har bör bestämmelsen tas in i LEK. Ett beslut bör inte vara begränsat till . Av allmänna regler följer att beslutet när som helst kan omprövas till förmån för den som beslutet avser. Det är tjänsteleverantören som är beslutets adressat. Syftet med åtgär- den är dock att ingripa mot innehållsleverantören. Innehållsleverantören bör därför få tillfälle att yttra sig före beslutet. I brådskande fall bör dock interimistiskt beslut kunna meddelas utan att kommunikation har skett. I sådant fall ska innehållsleverantören få tillfälle att yttra sig . och om att betalningar ska hållas inne I artikel 28.2 i direktivet anges att när ett beslut om blockering har meddelats så ska leverantörer av elektroniska kommunikationstjänster kunna hålla inne inkomster från relevant samtrafik eller andra tjänster. I promemorian konstaterades att när ett nummer eller en tjänst blocke- rats kommer den som försöker att ansluta till numret eller använda tjäns- ten inte att debiteras någon avgift. Det ansågs därför saknas behov av någon särskild reglering rörande möjligheten att hålla inne inkomster från samtrafik eller andra tjänster. Promemorian tog inte upp det fallet att användare redan kan ha debite- rats för användningen av numret eller tjänsten när KO ingriper. Om be- talning för användning av numret eller tjänsten som avser tid före blocke- ringen tas emot efter denna tidpunkt, eller om betalning har skett vid tid- punkten för blockeringen, men ännu inte redovisats till innehållsleveran- tören, följer det av direktivsbestämmelsen att dessa betalningar ska hållas inne. För att direktivet ska vara fullständigt genomfört behövs således en särskild bestämmelse om att betalning i dessa situationer inte ska vidare- befordras till innehållsleverantören eller den som företräder denne. Det anges inte i direktivet när eller hur de innehållna medlen ska redo- visas. För att överensstämma med syftet med regleringen bör utgångs- punkten vara att medlen ska återbetalas om det blir slutligt avgjort att marknadsföringen varit otillbörlig eller att väsentlig information uteläm- nats vid marknadsföringen. Detta bör således anges direkt i lagen. I annat fall bör medlen redovisas till innehållsleverantören eller den som företrä- der denne. Tjänsteleverantören har en avtalsrättslig skyldighet att till innehållsleverantören vidarebefordra betalning som avser nyttjandet av dennes tjänster. Om det slutligt avgörs att marknadsföringen inte varit otillbörlig eller att tillräcklig information hade lämnats så kommer beslu- tet om att betalning ska hållas inne att upphävas. då pga. avtalet med innehållsleverantören skyldig att vidarebefordra Prop. 2010/11:115 innehållna medel. För detta behövs således ingen lagreglering. mening bör den som hållit inne betalning också ansvara för eventuell återbetalning av innehållna medel. Regeringens förslag: Skyldigheten att lämna lokaliseringsuppgifter till den som tar emot nödsamtal utvidgas till att gälla alla som tillhan- dahåller en allmänt tillgänglig telefonitjänst. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens I promemorian föreslogs dock inte att uppgiftslämnandet skulle Remissinstanserna: PTS och tillstyrker förslaget. och saknar klargörande angående avgiftsfrihet för lämnande av lokaliseringsuppgifter. tagen anser vidare att om avgiftsfrihet ska råda så bör det endast gälla själva överföringen av lokaliseringsuppgifter och man saknar klargöran- de om ansvaret för de investeringar som behöver göras. AB lyfter fram att det kan finnas särskilda fall av Internettelefoni där det inte är tekniskt möjligt att förmedla lokaliseringsuppgifter. Skälen för regeringens förslag: I 5 kap. 7 § första stycket 1 och 2 LEK anges att den som tillhandahåller en allmänt tillgänglig telefoni- tjänst ska medverka till att nödsamtal utan avbrott kan förmedlas avgifts- fritt för användaren och tillhandahålla den som tar emot nödsamtal loka- liseringsuppgifter i den mån det är tekniskt genomförbart. stycket i paragrafen jämfört med 30 § FEK framgår att PTS får meddela föreskrifter om på vilket sätt skyldigheterna ska fullgöras, om undantag från skyldigheterna och vilka uppgifter som omfattas av skyldigheterna. I direktivet ändras definitionen av telefonitjänst på så sätt att det inte längre finns något krav på att det ska gå att ringa nödsamtal för att en tjänst ska omfattas av begreppet telefonitjänst. Detta innebär att fler tjänster kommer att omfattas av begreppet, bl.a. vissa former av Internet- Dessa tjänster kommer därmed också att omfattas av skyldig- heten att tillhandahålla lokaliseringsuppgifter. I artikel 26 i direktivet om samhällsomfattande tjänster anges inte läng- re att lokaliseringsuppgifter ska lämnas i den mån det är tekniskt genom- Denna tydliga begränsning av skyldigheten har tagits bort. I direktivet anges också att för alla samtal som når 112 så ska leveran- törer av allmänt tillgängliga telefonitjänster vars nät eller tjänster an- vänds, vara skyldiga att tillhandahålla lokaliseringsuppgifter. formation behövs för att geografiskt kunna lokalisera den nödställde. finns olika nivåer på sådan information. Det är lättare att med en hög grad av precision spåra samtal i ett fast nät, medan det blir osäkrare när någon har använt en mobil terminal i ett mobilnät eller någon form av Eftersom nätoberoende företag kan sakna kontroll över den under- liggande infrastrukturen som möjliggör att ett samtal kan spåras är det i dagsläget inte alltid tekniskt möjligt för dem att lämna detaljerad Prop. 2010/11:115 information om varifrån samtalet kommer. Området utvecklas dock hela Det är därför viktigt att se till att kraven kan möta denna utveck- ling och kanske även sporra till utveckling och anpassning av de tekniska systemen. I direktivet anges därför att det ankommer på behöriga regle- ringsmyndigheter att fastställa kriterier för korrekthet och tillförlitlighet när det gäller lokaliseringsuppgifter. Sådana kriterier skulle kunna vara en hänvisning till en viss teknisk standard som specificerar med vilken precision man kan få fram lokaliseringsuppgifter. Standarder på området tas fram internationellt och kan förväntas få genomslag i de olika medlemsländerna. Föreskrifter om att följa sådana standarder bör därför inte vålla problem för tjänsteleverantörer som verkar i fler än ett medlemsland. Sammanfattningsvis måste därför lagen ändras så att kravet på att lokaliseringsuppgifter ska tillhandahållas i den mån det är tekniskt ge- nomförbart tas bort. Vidare bör regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer få meddela föreskrifter om vilka krav som ska uppfyllas vid tillhandahållandet av lokaliseringsuppgifter. Av direktivet framgår vidare att lokaliseringsuppgifter ska tillhanda- hållas avgiftsfritt för den myndighet som tar emot nödsamtal. I prome- lämnas inget förslag om detta. Som flera remissinstanser påpekat behöver lagen ändras för att genomföra direktivet även i denna del. För vissa tjänsteleverantörer kommer det att medföra vissa kostnader att an- passa systemen till skyldigheten att lämna lokaliseringsuppgifter. I likhet med vad som gäller för anpassningen till andra allmänna skyldigheter i lagen bör tjänsteleverantörerna själva stå för dessa kostnader. Regeringens förslag: Den som tillhandahåller allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster ska ta hänsyn till de behov som personer med funktionsnedsättning har av att få tillgång till elektro- niska kommunikationstjänster i samma utsträckning som flertalet slut- användare och av att kunna dra nytta av det utbud av företag och tjänster som flertalet slutanvändare har tillgång till. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om på vilket sätt skyldigheterna ska fullgöras. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: PTS, Handisam, , och tillstyrker förslaget, men ifråga- sätter uttalandet att leverantörer inte ska kunna åläggas att ta fram eller särskilt anpassa elektroniska kommunikationstjänster till de behov som personer med funktionsnedsättning har. IT&Telekomföretagen menar att det kan finnas en risk att de ökade kraven blir onödigt betungande för operatörerna. anser att förslaget inte till- godoser kravet på att säkerställa samma villkor för tillgänglighet och alternativ för användare med funktionsnedsättning. framför att de problem med text- och bildtelefoni som förekommit kan lösas genom föreskrifter för Internet- och teleoperatörer där det anges vilken typ av datatrafik som abonnenter måste ha tillgång till. Handisam delar inte bedömningen att PTS insatser lever upp till kravet på att användare med funktionsnedsättning ska ha likvärdigt tillträde till larm- nummer som andra slutanvändare. Skälen för regeringens förslag: För att säkerställa att slutanvändare med funktionsnedsättning kan utnyttja den konkurrens och det urval av tjänsteleverantörer som majoriteten av slutanvändare drar fördel av har det införts en möjlighet att när så är lämpligt och med hänsyn till de nationella förhållandena specificera konsumentskyddskrav som måste uppfyllas av företag som tillhandahåller allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster. Enligt artikel 23a.1 i direktivet om samhälls- omfattande tjänster ska det således vara möjligt att vid behov ange de krav som ska uppfyllas av företag som tillhandahåller allmänt tillgäng- liga elektroniska kommunikationstjänster för att säkerställa att slutanvän- dare med funktionsnedsättning får tillgång till elektroniska kommunika- tionstjänster i samma utsträckning som flertalet slutanvändare, och även kan dra nytta av det utbud av företag och tjänster som flertalet slutanvän- dare har tillgång till. Dessa krav omfattar för det första, att företagen ska se till att slutan- vändare med funktionsnedsättning över huvud taget har tillgång till elek- troniska kommunikationstjänster motsvarande dem som flertalet slut- användare har tillgång till. Det skulle kunna vara en skyldighet att följa en viss standard som möjliggör en viss funktionalitet som bl.a. kan vara till nytta för personer med funktionsnedsättning. Det kan också röra till- gång till terminalutrustning. Dessa krav omfattar också att företagen ska se till att deras tjänster erbjuds på samma villkor, inbegripet priser och taxor, som de som erbjuds övriga slutanvändare. Övriga krav kan också hänföra sig till grossistarrangemangen mellan företag. För det andra ska företagen se till att slutanvändare med funktionsned- sättning kan dra nytta av det urval och den mångfald av företag och tjänster som flertalet slutanvändare har tillgång till. Typiskt sett skulle det kunna avse åtgärder som resulterar i att användare med funktionsned- sättning har flera konkurrerande alternativ att välja mellan. Priserna för tjänster som är anpassade för personer med funktionsnedsättning bör inte heller ligga långt över det normala för en motsvarande tjänst på en kon- kurrensutsatt marknad.