prop · GY03158 · 2011-06-30 00:00:00 — Värt att notera är slutligen att såväl förslaget om prövningstillstånd i hovrätten som förslaget om förkortade överklagandefrister avser överklagande av ett beslut i överlämnandefrågan eller annat beslut där ärendet avgörs. De omfattar således inte överklagande av beslut om tvångsmedel och/eller restriktioner. 6.4.8Beslut vid konkurrerande framställningar Regeringens förslag: Om det föreligger konkurrerande nordiska eller nordiska och europeiska arresteringsordrar ska ärendena prövas i ett sammanhang vid den tingsrätt som har behörighet att handlägga det först inkomna ärendet. Om det efter ett icke lagakraftvunnet beslut om överlämnande inkommer en ny arresteringsorder får, på yrkande av åklagaren, hovrätten eller om ärendet överklagats dit besluta att ärendena ska prövas vid tingsrätten i ett sammanhang. Prövningen av vilken av de konkurrerande arresteringsordrarna som ska beviljas ska ske med särskilt beaktande av gärningarnas beskaffenhet och platsen där de ägt rum, de tidpunkter då respektive arresteringsorder utfärdades samt om de avser lagföring eller verkställighet av en frihetsberövande påföljd. I de fall det pågår ett ärende om utlämning eller om överlämnande till beträffande samma person ska prövningen av frågan om överlämnande på grund av en nordisk arresteringsorder skjutas upp till dess beslut har meddelats i det andra ärendet. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot promemorians Skälen för regeringens förslag: I konventionens artikel 15 regleras den situationen att flera stater har begärt överlämnande eller utlämning av samma person. Enligt denna bestämmelse ska den verkställande staten, vid avgörande av vilken av framställningarna som ska verkställas, bland annat beakta brottens relativa svårhetsgrad, gärningsort och när de olika framställningarna utfärdades. I artikel 15.3 påpekas särskilt att bestämmelsen inte påverkar de nordiska staternas förpliktelser enligt Internationella brottmålsdomstolens stadga eller gentemot de inter- nationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt. Enligt gällande nordiska ordning beslutar regeringen, när det föreligger en konkurrenssituation, vilken framställning som ska bifallas med beaktande av beskaffenheten av brottet eller brotten, tiden och platsen för det, framställningarnas tidsföljd, den eftersöktes nationalitet och hemvist samt övriga omständigheter (8 §). I arresteringsorderlagen (5 kap. 4 och 5 §§) anges att om två eller flera medlemsstater har utfärdat arresteringsordrar beträffande en och samma person ankommer det på den tingsrätt som är behörig att pröva den först inkomna arresteringsordern att avgöra om en tillkommande order ska ha företräde framför den förra eller inte. Har rätten redan prövat den första arresteringsordern och beslutat att överlämnande ska ske får hovrätten eller , på yrkande av åklagaren, förordna att tingsrätten ska pröva ärendena i ett sammanhang. En förutsättning är dock att det första beslutet om överlämnande inte har vunnit laga kraft. Prövningen av vilken av flera arresteringsordrar som ska beviljas görs med hänsyn till gärningarnas beskaffenhet, platsen för deras förövande och tidpunkterna för när framställningarna utfärdades samt om de avser lagföring eller verkställighet av ett frihetsstraff. Om den som eftersöks för överlämnande på grund av en arresteringsorder även är begärd utlämnad till en annan stat eller till en tribunal eller överlämnad eller utlämnad till ska frågan om överlämnande på grund av en arresteringsorder förklaras vilande till dess att det andra ärendet är avslutat. Det har inte ansetts lämpligt att i den situationen låta domstol avgöra vilken av framställningarna som ska bifallas, eftersom den domstol som prövar arresteringsordern i sådant fall skulle binda regeringen i sitt ställningstagande (prop. 2003/04:7 s. 131). Som tidigare redovisats föreslås att regeringen inte ska fatta några beslut i de nordiska överlämnandeärendena. Det framstår då som lämpligt att införa en reglering av konkurrensfrågorna som är samordnad med den i arresteringorderlagen. För det fall det föreligger en konkurrenssituation mellan flera nordiska arresteringsordrar eller mellan en eller flera nordiska arresteringsordrar och en eller flera europeiska arresteringsordrar ska det således ankomma på den tingsrätt som är behörig att pröva den först inkomna arresteringsordern att, efter framställan av åklagaren, pröva vilken av dessa som ska ha företräde. Detta ska gälla oavsett om samtycke till någon av framställningarna har lämnats. Samma regler som i arresteringsorderlagen föreslås gälla för det fall den först inkomna arresteringsordern redan skulle ha prövats av tingsrätten. Detsamma gäller de omständigheter som ska beaktas vid rättens avgörande, vilka överensstämmer med konventionens reglering. Vidare föreslås en motsvarande reglering som i arresteringsorderlagen då konkurrens föreligger mellan en framställning om utlämning till ett tredjeland, till någon av tribunalerna eller till Specialdomstolen för eller en begäran om överlämnande eller utlämning till . I dessa fall ska frågan om överlämnande enligt en nordisk arresteringsorder alltså förklaras vilande till dess beslut har fattats i det konkurrerande ärendet. Som framgått i avsnitt 6.3.2 innebär ett beslut om att bevilja överlämnande eller utlämning av den eftersökte till en annan stat, tribunal eller domstol att den nordiska arresteringsordern ska avslås. Regeringens förslag: Ett beslut om överlämnande ska verkställas från det att beslutet vunnit laga kraft. Om detta inte visar sig möjligt får tidsfristen flyttas fram . Innan överlämnandebeslutet har vunnit laga kraft kan den som ska överlämnas nöjdförklara sig. Verkställigheten kan skjutas upp om det behövs för att den som ska överlämnas ska kunna lagföras i för ett annat brott för vilket är föreskrivet fängelse eller, om dom redan fallit, här avtjäna en frihetsberövande påföljd för en annan gärning än den som beslutet om överlämnande avser. Verkställigheten får också skjutas upp om omständigheter som ligger utanför de berörda staternas kontroll hindrar ett överlämnande eller när det finns starka humanitära skäl. I stället för att skjuta upp verkställigheten för att lagföring ska kunna ske i får överlämnandet till den utfärdande staten ske på villkor om återförande. Beslut om att skjuta upp eller villkora överlämnandet fattas av åklagaren. Den som ska överlämnas och som av rätten har underkastats tvångsmedel kan, om verkställigheten drar ut , begära att en förhandling för prövning av tvångsmedelsfrågan ska äga rum i tingsrätten från det att beslut i den frågan senast har meddelats. Ett överlämnandebeslut verkställs av polismyndigheten. Om den som ska överlämnas är på fri fot, får han eller hon omhändertas och tas i förvar av polismyndigheten under högst , om detta bedöms vara nödvändigt för att överlämnandet ska kunna genomföras. Om verkställighet av beslutet inte sker eller den utfärdande myndigheten återkallar den nordiska arresteringsordern ska den eftersökte försättas på fri fot. Åklagaren ska då även göra en framställning hos domstolen om att beslutet ska upphävas. Har beslutet om överlämnande meddelats av åklagaren ska han eller hon upphäva beslutet. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslogs dock att tidsfristen för överlämnande skulle kunna förlängas utan att det förelåg särskilda skäl. Det föreslogs inte någon reglering beträffande upphävande av ett beslut om överlämnande för den situationen då den eftersökte inte avhämtas av den utfärdande staten. Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot förslaget, med undantag för som anfört att den i promemorian föreslagna regleringen beträffande verkställighetsfrister har fördelar men att det finns en risk för att reglerna kan missförstås. En delvis annan utformning har därför föreslagits. Skälen för regeringens förslag Tidsfrist för verkställighet och tillfälliga hinder Inledningsvis kan konstateras att konventionen, till skillnad från den nordiska utlämningslagen, innehåller en fastslagen tidsfrist inom vilken ett lagakraftvunnet beslut om överlämnande som huvudregel ska verkställas. Om detta inte visar sig möjligt ska tidsfristen kunna förlängas med som längst . En anpassning till konventionens reglering bör göras så att dessa tidsfrister framgår av lag. Vilka skäl som kan föranleda att verkställighet inte är möjlig anges inte närmare i förklaranderapporten till konventionen. Enligt regeringens uppfattning bör det emellertid i första hand vara fråga om praktiska svårigheter med att genomföra verkställigheten inom grundfristen . Regeringens förslag till utformning av bestämmelsen överensstämmer i princip med det förslag lämnat i sitt remissvar. På samma sätt som enligt arresteringsorderlagen bör den som ska överlämnas kunna påskynda verkställigheten genom att nöjdförklara sig. En hänvisning till relevanta bestämmelser i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. ska därför tas in i den föreslagna lagen. Det kan vidare konstateras att konventionen, i likhet med arresteringsorderlagen, utgår från att pågående lagföring och utdömt straff i den verkställande staten utgör tillfälliga verkställighetshinder och inte som i den nordiska utlämningslagen tillfälliga hinder mot att bevilja utlämning. Även om resultatet i praktiken oftast blir detsamma krävs att lagstiftningen i denna del anpassas till konventionens konstruktion. Några skäl att ändra de materiella förutsättningar som gäller enligt den nordiska utlämningslagen när tillfälligt hinder anses föreligga på grund av pågående lagföring eller utdömt straff finns däremot inte. Detta innebär att verkställigheten föreslås kunna skjutas upp om det behövs för att den som ska överlämnas ska lagföras i för ett annat brott för vilket är föreskrivet fängelse eller, om dom redan fallit, här avtjäna en frihetsberövande påföljd som utdömts för en annan gärning än den som beslutet om överlämnande avser. Som ett alternativ till att skjuta upp verkställigheten kan den eftersökte överlämnas på villkor att han eller hon därefter återförs till . Därutöver anger konventionen att verkställigheten kan skjutas upp på grund av omständigheter som ligger utanför de berörda staternas kontroll, såsom omfattande strejk eller svåra störningar i kommunikationerna eller när det finns starka humanitära skäl. Som exempel på det sistnämnda nämns i konventionstexten att det finns godtagbara skäl att anta att verkställigheten uppenbart skulle innebära en fara för den eftersöktes liv eller hälsa (artikel 19.5). Den eftersöktes ålder, om denne är , torde också i allmänhet kunna utgöra ett sådant hinder. Om verkställigheten skjuts upp kan det i undantagsfall bli fråga om en långvarig tvångsmedelsanvändning gentemot den som ska överlämnas. För dessa fall föreslås, på samma sätt som enligt arresteringsorderlagen, att den som ska överlämnas ska ha rätt att få frågan om tvångsmedel omprövad av rätten från det senaste tvångsmedels- I de fall beslut om överlämnande har fattats av åklagaren och den eftersökte endast är anhållen gäller, som ovan angetts, att rätten ska pröva anhållningsbeslutet om en sådan prövning begärs (avsnitt 6.4.5). Beslut om att skjuta upp eller villkora överlämnandet En annan fråga är vilken myndighet som ska fatta beslut om att skjuta upp verkställigheten eller att tillfälligt överlämna en person med villkor I arresteringsorderlagen har valts en lösning där domstolen fattar beslut om att skjuta upp eller villkora överlämnandet i de fall då hindret är känt redan när beslutet fattas. blir känt först efter domstolens beslut fattas beslutet av åklagaren. Beslut om att skjuta upp eller villkora ett överlämnande bör ske efter kontakter och i samråd med den utfärdande staten. Lagrådet anförde i sitt yttrande över arresteringsorderlagen att det såg påtagliga fördelar med att i samtliga fall anförtro åklagaren uppgiften att, efter kontakter med den utländska myndigheten, fatta beslut om uppskov (se prop. 2003/04:7 s. 346 och 354). I finns, som tidigare nämnts, ett särskilt nära samarbete mellan de brottsutredande myndigheterna. Det finns därför, enligt regeringens mening, goda skäl för förslaget att i de nordiska ärendena låta frågan om tillfälliga verkställighetshinder i samtliga fall beslutas av åklagare. På samma sätt som enligt nuvarande ordning föreslås att överlämnande till de nordiska länderna ska verkställas av polismyndigheten och att den som ska överlämnas, om han eller hon befinner sig på fri fot, får omhändertas och tas i förvar under som längst om det bedöms nödvändigt för att överlämnandet ska kunna genomföras. Återkallelse av en nordisk arresteringsorder m.m. Den nordiska utlämningslagen innehåller inga uttryckliga bestämmelser om vad som ska gälla då en begäran om utlämning återkallas eller ett beslut om utlämning inte verkställs av den utfärdande staten. Arresteringsorderlagen föreskriver dels att den eftersökte i en sådan situation ska försättas på fri fot (6 kap. 6 §), dels att den domstol som har meddelat ett lagakraftvunnet beslut om överlämnande ska upphäva beslutet (6 kap. 7 § 2). Motsvarande regler bör finnas även i den nordiska arresteringsorderlagen. När den utfärdande staten återkallar en nordisk arresteringsorder ska den eftersökte försättas på fri for och ett redan fattat beslut om överlämnande som ännu inte har hunnit Av bestämmelsen ska även framgå att åklagaren, om beslutet om överlämnande har meddelats av denne, själv ska upphäva Det skulle vidare, i sällsynta fall, kunna inträffa att verkställigheten av något skäl inte genomförs inom de satta tidsfristerna. hända att praktiska problem kring verkställigheten uppstår som får till följd att den utfärdande statens myndigheter inte inställer sig på överenskommen plats för att överta den eftersökte. Även i en sådan Prop. 2010/11:158 situation ska den eftersökte i enlighet med artikel 19.6 försättas på fri fot. Regeringen delar bedömning att det skulle kunna leda till olägenheter och rättsosäkerhet för den eftersökte om beslutet om överlämnande inte också skulle upphävas, oberoende av om en återkallelse sker från den utfärdande staten. Beslutet ska dock inte upphävas om orsaken till att verkställigheten inte äger rum är att den som ska överlämnas håller sig undan verkställighet. Förslaget i denna del överensstämmer med arresteringsorderlagen. Regeringens förslag: När en nordisk arresteringsorder avseende straffverkställighet har avslagits på den grunden att den frihetsberövande påföljden i stället ska verkställas i , ska den myndighet som har ansvar för verkställigheten besluta om överförande hit förutsatt att den utfärdande staten inte motsätter sig det. Regeringen bestämmer vilka myndigheter som är ansvariga. När verkställigheten av en påföljd ska överföras till får den ansvariga myndigheten begära att polismyndigheten tar personen i förvar om det behövs för att verkställigheten ska kunna ske i . Tiden i förvar ska tillgodoräknas vid verkställighet av straffet i . Beslut om förvar får överklagas till förvaltningsrätten. Vid överklagande till kammarrätten krävs prövningstillstånd. Offentligt biträde ska förordnas för den som är tagen i förvar om det inte måste antas att behov av biträde saknas. Vid verkställighet av en fängelsepåföljd ska den svenska ansvariga myndigheten vid sin handläggning tillämpa de bestämmelser i lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. som gäller då en framställning om verkställighet av en sådan påföljd bifalls i . Vid överförande av en annan påföljd än fängelse ska den ansvariga myndigheten tillämpa 7 kap. 36 §§ lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte haft något att invända mot promemorians har erinrat om att myndigheten bör beredas möjlighet att med stöd av lag begära handräckning från polisen för att kunna verkställa förvaret. Skälen för regeringens förslag Övertagande av straffverkställighet som avslagsgrund är en nyhet i det nordiska samarbetet och den nordiska utlämningslagen innehåller inte heller några regler om överförande av straffverkställighet (se avsnitt 6.3.9). I förklaranderapporten till konventionen anges att den verkställande staten i dessa situationer ska iaktta den nordiska ordningen om samarbete i fråga om verkställighet av straff m.m. som för svensk del regleras i den nordiska verkställighetslagen. Denna reglering omfattar, såvitt nu är av intresse, i princip överförande av fängelsepåföljder (5 §). Prövningen av om en sådan påföljd ska överföras till görs av Kriminalvården (25 §). Det ådömda straffet ska i omvandlas till fängelse på lika (6 §) och verkställas som en lagakraftvunnen svensk dom (7 §). Lagen innehåller även regler om övervakning efter villkorlig frigivning. Frågor om preskription prövas enligt domslandets regler medan svenska nådebestämmelser ska tillämpas. Om ett beslut om nåd har meddelats i domslandet ska emellertid även detta beaktas (31 §). Verkställighet i förhindrar att åtal väcks här för de gärningar som den utdömda påföljden avsåg (29 §). Det finns emellertid även frihetsberövande påföljder som inte omfattas av den nordiska verkställighetslagen. Det handlar i första hand om rättspsykiatrisk vård och frihetsberövande ungdomspåföljder. Dessa kan under vissa förutsättningar överflyttas till från ett annat nordiskt land med stöd av konvention om överförande av straffverkställighet, vilken samtliga nordiska länder har ratificerat. Den konventionen har genomförts i genom bestämmelser i lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (internationella verkställighetslagen). Det kan i detta sammanhang nämnas att det pågår ett nordiskt förhandlingsarbete som bl.a. syftar till att utvidga de nordiska verkställighetslagarna till att omfatta fler påföljder än vad som är fallet . I arresteringsorderlagens 7 kap. föreskrivs vad som gäller för överförande av straffverkställighet till i de situationer ett sådant överförande ska ske som en följd av ett arresteringsorderförfarande. Det anfördes vid lagens genomförande att det visserligen fanns skäl som talade mot att reglera frågan om överförande av straffverkställighet i arresteringsorderlagen men att det också fanns fördelar med att ha en samlad reglering, inte minst för tillämparen (prop. 2003/04:7 s. 145). Bestämmelser om överförande av straffverkställighet till , där åtar sig att verkställa en frihetsberövande påföljd som dömts ut av ett annat nordiskt land, är av sådant slag att de bör regleras i lag. I linje med den bedömning som gjordes vid införandet av arresteringsorderlagen föreslås att dessa regler placeras i den nya lagen. Det motsatta fallet, att ett i utdömt straff överförs till ett annat nordisk land, kan däremot regleras i förordning. Redan genom domstolens beslut om att avslå en begäran om överlämnande för straffverkställighet på den grunden att det anses lämpligast att påföljden verkställs i har frågan om överförande av straffverkställighet till avgjorts. Det som återstår är den praktiska hanteringen för att införa ärendet i det svenska verkställighetssystemet. I likhet med vad som gäller enligt arresteringsorderlagen föreslås att denna hantering ska skötas av de myndigheter som efter överförandet även kommer att ha ansvar för själva straffverkställigheten. Det rör sig för fängelsepåföljderna om Kriminalvården, för rättspsykiatrisk vård om och för sluten ungdomsvård om . Endast om den utfärdande staten skulle ge till känna att den motsätter sig att straffverkställigheten överflyttas till ska den ansvariga myndigheten underlåta att fatta ett sådant beslut. Ärendet mot den eftersökte är i ett sådant rimligen mycket ovanligt fall avslutat och denne ska försättas på fri fot. Lagrådet har invänt mot lagens upplysning om att regeringen bestämmer vilka myndigheter som är ansvariga myndigheter enligt visst kapitel i lagen. Lagrådet har, utifrån regeringens egen kompetens att meddela verkställighetsföreskrifter, ansett att bestämmelsen är överflödig och att den därför kan utgå. Regeringen konstaterar att en motsvarande bestämmelse finns i arresteringsorderlagen (7 kap. 8 §). Regeringen anser att övervägande systematiska skäl talar för att en motsvarande upplysning bör finnas även i den nya lagen och avstår därför från att följa Lagrådets förslag i denna del. I avvaktan på att den ansvariga myndigheten meddelar beslut om överförande samt för att verkställigheten ska kunna påbörjas i torde det i normalfallet vara så att den eftersökte är frihetsberövad. Det föreslås, i likhet med vad som föreskrivs i arresteringsorderlagen, att den eftersökte i dessa situationer efter beslut av den ansvariga myndigheten ska kunna tas i förvar. Förvaret sköts av polismyndigheten som bl.a. ger handräckning för verkställighet av ett förvarsbeslut. Den eftersökte ska ha rätt till offentligt biträde om det inte måste antas att ett sådant behov saknas. Den som har varit förvarstagen föreslås få tillgodoräkna sig tiden i förvar när påföljden verkställs. Vidare föreslås att ett beslut om förvar ska kunna överklagas till förvaltningsrätt och, efter meddelat prövningstillstånd, till kammarrätt. Det är eftersträvansvärt att de nordiska staterna, i största möjliga utsträckning vid handläggningen av ärenden om överförande av straffverkställighet, tillämpar det till stor del harmoniserade nordiska förfarandet som föreskrivs i den nordiska verkställighetslagen. Att denna lag ska tillämpas torde också ha varit utgångspunkten vid utarbetandet av konventionen. Ovan har de materiella förutsättningarna för ett överförande av straffverkställighet vilka grundas på konventionens reglering avseende övertagande av straffverkställighet samt därmed sammankopplade frågor om förvar redovisats. Därutöver föreslås, när den påföljd som ska överföras utgör ett frihetsstraff såsom det definieras i 5 § nordiska verkställighetslagen, att övriga relevanta bestämmelser i den lagen ska tillämpas. Det rör sig, som nämnts, om överförande av frihetsstraff som vid en omvandling utgör ett svenskt fängelsestraff (6 § samma lag). För de påföljder som inte omfattas av den nordiska verkställighetslagen krävs emellertid en annan lösning. Som ovan redovisas tillämpas vid överförande av en sådan påföljd från ett annat nordiskt land i princip den internationella verkställighetslagen. I 7 kap. arresteringsorderlagen finns hänvisningar till tillämpliga regler om överförande av straffverkställighet, vilka har sin grund i den internationella verkställighetslagen. Det föreslås att dessa regler ska gälla även för de nordiska ärenden där den nordiska verkställighetslagen inte är tillämplig. Härav följer att den ansvariga myndigheten, om det behövs för att verkställighet ska kunna ske i , antingen själv meddelar de Prop. 2010/11:158 föreskrifter som krävs eller överlåter åt åklagare att lämna in en framställning om påföljdsomvandling till rätten (3 §). När påföljdsomvandling inte sker ska den ansvariga myndigheten besluta att verkställigheten som regel ska påbörjas (4 §). Beslut om föreskrifter och omedelbar verkställighet får överklagas (6 §). Genom hänvisningar till internationella verkställighetslagen följer vidare av 5 § att domen i huvudsak ska verkställas som om den vore en svensk brottmålsdom. Beslut om bl.a. nåd och amnesti som fattas i domslandet innebär dock att verkställigheten ska upphöra. Den dömde får inte heller åtalas på nytt i för en gärning som omfattas av den överförda påföljden. 6.6.1Återförande av personer som överlämnats till Regeringens förslag: Den som har överlämnats till för lagföring under villkor om återförande ska återföras genom polismyndighetens försorg. Personen får omhändertas och tas i förvar i högst om det är nödvändigt för att återförandet ska kunna genomföras. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.