prop · GZ0315 · 2011-10-19 00:00:00 — framhåller att den formulering som bestämmelsen har i promemorian innebär att även rena okynnesöverklaganden och andra överklaganden som är helt utsiktslösa utgör hinder mot att begära handräckning. Ingen av de övriga remissinstanserna uttalar sig om förslaget till genomförande av artikel 11. anser att det bör göras tydligare att bestämmelsen om fortsatt indrivning bara gäller om fordran blir tvistig först efter det att ett indrivningsförfarande redan inletts. Skälen för regeringens förslag: I artikel 11 återfinns bestämmelserna om vilka villkor, utöver att kravet ska vara verkställbart i den sökande medlemsstaten, som måste vara uppfyllda för att en begäran om indrivning ska få göras. Till att börja med föreskrivs i artikel 11.1 att indrivning inte får begäras för en fordran som är bestridd. För svenskt vidkommande får i detta anses ligga att fordran är föremål för om- eller överprövning. Enligt svensk rätt är beskattningsbeslut verkställbara utan hinder av överklagande, så länge det inte har beslutats om anstånd med betalningen eller om inhibition. Det krävs därför en särskild reglering för att genomföra artikel 11.1. I artikel 11.1 görs undantag från denna begränsning för de fall då artikel 14.4 tredje stycket tillämpas. Denna hänvisning till artikel 14.4 kan möjligen sägas lämna visst utrymme för tvivel om innebörden. Den tolkning som ligger närmast till hands är att hänvisningen innebär ett undantag från förbudet att göra en ursprunglig ansökan beträffande en överklagad fordran. Alternativet skulle vara att uppfatta den som enbart en upplysning om att det följer av artikel 14.4 tredje stycket att det i en viss situation, nämligen vid ett senare överklagande, är möjligt att begära att indrivningen ska fortsätta, om de där angivna förutsättningarna är uppfyllda. Regleringen överensstämmer i sak med den i det nuvarande direktivet i dess lydelse ändringar i rådets direktiv /308/EEG. Dessa ändringar innebar bl.a. att det gjordes ett tillägg till artikel 12.2 (som motsvarar artikel 14.4 tredje stycket i det nya direktivet) som klargör att den sökande medlemsstaten vid ett överklagande efter begäran om bistånd med indrivning kan be den anmodade medlemsstaten att fortsätta indrivningen, om detta är möjligt enligt båda dessa medlemsstaters lagstiftning. lades i artikel 7.2 (som motsvarar artikel 11.1 i det nya direktivet) till orden utom i fall där artikel 12.2 andra stycket tillämpas. Det kan med visst fog hävdas att det knappast skulle ha funnits skäl att göra tillägget i artikel 7.2 om inte avsikten hade varit att föreskriva ett undantag från det som sägs där beträffande en ursprunglig ansökan om bistånd med indrivning. Att detta varit avsikten vinner stöd av det som sägs i kommissionens meddelande som åtföljde förslaget till ändringar i direktivet: Enligt artikel 12 skall verkställandet uppskjutas om den bakomliggande fordran bestrids. Medlemsstaterna har informella uppgifter om att detta skydd har missbrukats av bedrägliga näringsidkare. Genom att överklaga utan hopp om framgång får man ett andrum och kan gömma sina tillgångar. Den sökande medlemsstaten har de bästa Prop. 2011/12:15 möjligheterna att avgöra huruvida det är frågan om detta. (KOM(1998)364 slutlig, avsnitt 3.1.2). Det kan nämnas att även Kammarrätten i , i ett avgörande som rörde förutsättningarna för preskriptionsförlängning enligt 7 § lagen (1982:188) om preskription av skattefordringar m.m., tolkat bestämmelserna på detta sätt (dom i mål nr 7202-07). Regeringen ansluter sig till bedömningen att direktivets bestämmelser är avsedda att göra det möjligt för en medlemsstat att göra en ursprunglig ansökan om bistånd med indrivning om de i artikel 14.4 tredje stycket angivna kraven är uppfyllda. För att undvika oklarheter på den punkten bör det, som och föreslagit, i den nya lagen uttryckligen föreskrivas under vilka förutsättningar en ursprunglig ansökan får göras utan hinder av att fordran är överklagad. Även de villkor i övrigt som ställs upp för en begäran om bistånd med indrivning (artikel 11.2) bör tas in i den nya lagen. Det handlar här om krav på att först tillämpa de lämpliga förfaranden som man har till sitt förfogande i den egna medlemsstaten, såvida det inte är uppenbart att dessa inte skulle leda till full betalning, och det är känt att den berörda personen har tillgångar i den anmodade medlemsstaten, eller sådana förfaranden i den sökande medlemsstaten skulle medföra orimliga svårigheter. Innebörden av dessa villkor är delvis densamma som hos bestämmelserna i 18 § LÖHS, låt vara att formuleringarna skiljer sig åt. 6.4.3Artikel 12, Dokument som medger verkställighet i den anmodade medlemsstaten och andra bifogade handlingar Regeringens förslag: En bestämmelse ska tas in i den nya lagen om att verkställighet enligt utsökningsbalken får äga rum på grund av det enhetliga dokument som avses i artikel 12 och som ska medfölja en begäran om indrivning. Regeringens bedömning: Det bör inte införas några bestämmelser i svensk rätt om innehållet i det enhetliga dokumentet. Det krävs inte heller några bestämmelser i svensk rätt för att genomföra bestämmelsen i artikel 12.2 om att en ansökan får åtföljas av andra handlingar. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna uttalar sig om förslaget till genomförande av artikel 12. Skälen för regeringens förslag och bedömning: I artikel 12.1 anges kraven på det enhetliga dokument som medger verkställighet i den Införandet av ett sådant dokument, som ska upprättas av den sökande medlemsstaten, är slutpunkten på ett arbete som har pågått med att försöka komma bort från tidsödande förfaranden för att i den anmodade staten godta, erkänna, komplettera eller ersätta exekutionstiteln från den sökande medlemsstaten (se art. 8 andra stycket i det nuvarande direktivet). Bestämmelserna om minimikrav på innehållet i det enhetliga dokumentet är visserligen av grundläggande betydelse för att det nya systemet ska vinna acceptans och fungera tillfredsställande. Dokumentets innehåll m.m. kommer emellertid att regleras i detalj genom att ett formulär tas in som bilaga till kommissionens tillämpningsförordning. Det behövs därför inte någon reglering i nationell lagstiftning för att genomföra bestämmelserna om innehållet. Det bör däremot tas in en bestämmelse i den nya lagen om att verkställighet enligt utsökningsbalken får äga rum på grund av det enhetliga dokumentet, dvs. att detta är en exekutionstitel. Beträffande rättelse av ett enhetligt dokument som har upprättats av , se avsnitt 6.4.5. Den fakultativa bestämmelsen i artikel 12.2 är av sådan natur att den inte kan anses kräva någon genomförandeåtgärd. Vissa bestämmelser om handlingar som åtföljer en ansökan avses f.ö. tas in i kommissionens tillämpningsförordning. 6.4.4Artikel 13, Verkställighet av begäran om indrivning Regeringens förslag: Det ska tas in bestämmelser i den nya lagen om hur indrivningen ska gå till (artikel 13.1), om skyldigheten att ta ut ränta enligt artikel 13.3 och 13.4 och om överföring av belopp enligt artikel 13.5 i direktivet, när är anmodad medlemsstat. Regeringens bedömning: Det behövs inte någon ytterligare reglering i lag för att genomföra bestämmelserna i artikel 13. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att det står klart att underskott som uppkommer på grund av valutaväxling ska falla bort, dvs. att gäldenären inte kan krävas på beloppet. Som verket påpekar finns en uttrycklig föreskrift om detta i 13 § förordningen (1990:320) om ömsesidig handräckning i skatteärenden. Beträffande överskott som uppkommer av samma skäl upplyser verket att frågan om gäldenärens rätt att få överskottet utbetalt till sig är föremål för domstolsprövning. Verket anser att frågan bör författningsregleras. anser att det behövs bestämmelser om växelkurs. påpekar att det inte framgår hur värdeförändringar på fordran från indrivning till dess att ett belopp jämte ränta överlämnas till den sökande staten ska fördelas mellan staterna. tar i sitt remissyttrande också upp frågan om återvinningsförbudet enligt 4 kap. 1 § konkurslagen (1987:672). Den bestämmelsen tar bara sikte på svensk skatt. Samfundet anser att det inom ramen för det fortsatta lagstiftningsarbetet bör övervägas att i bestämmelsen ge utländska skatter samma ställning som svenska skatter. Ingen av de övriga remissinstanserna uttalar sig om förslaget till genomförande av artikel 13. Skälen för regeringens förslag och bedömning: I artikel 13.1 första stycket föreskrivs, enkelt uttryckt, att indrivningen i den anmodade medlemsstaten ska ske på samma sätt som för en motsvarande eller liknande skatte- eller avgiftsfordran som har uppkommit i den anmodade staten. En bestämmelse bör tas in i den nya lagen om att lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. (indrivningslagen) gäller vid indrivning i av en annan medlemsstats fordran. I artikel 13.1 andra stycket anges att, om samma eller liknande skatt inte tas ut på den anmodade medlemsstatens territorium, de bestämmelser som gäller i fråga om inkomstskatt ska tillämpas. Förfarandet i vid indrivning av skatter och avgifter är i allt väsentligt enhetligt för de olika slagen av fordringar. Några få bestämmelser finns dock som är specifika för vissa skatter, däribland inkomstskatt. Det gäller främst bestämmelserna i 2 § indrivningslagen om företräde vid utmätning av lön. Bestämmelsen i artikel 13.1 andra stycket kan knappast förstås på det sättet att en utländsk skatt som saknar motsvarighet i vid indrivning enligt direktivet ska ges företräde vid utmätning av lön enbart av det skälet att ett sådant företräde gäller för inkomstskatt. Vid indrivning med stöd av direktivet måste det för varje utländsk skatt eller avgift göras en bedömning av om den kan anses motsvara något av de fordringsslag som räknas upp i 2 § indrivningslagen. En annan fråga som regleringen i artikel 13 väcker har att göra med avräkning. Det har i tillämpningen rått viss tveksamhet om huruvida lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter (avräkningslagen) är tillämplig när motfordran är en utländsk fordran som drivs in i med stöd av en internationell överenskommelse, harmoniserad nationell lagstiftning (t.ex. nordiska verkställighetslagen) eller indrivningsdirektivet. I förarbetena till avräkningslagen uttalas bl.a. att det för tillämpning av lagen på utländska fordringar torde krävas att den aktuella handräckningsöverenskommelsen kan anses inrymma en hänvisning till bestämmelserna om avräkning (prop.1984/85:108 s. 45 ff. och 72 ff.). Det är emellertid att märka att dessa uttalanden gjordes före tillkomsten av LÖHS. Bestämmelsen i 5 § den lagen torde, låt vara att förarbetena till den bestämmelsen inte går in på detta, innebära att bestämmelserna om avräkning är tillämpliga om den utländska fordran kan anses motsvara något av de svenska fordringsslag som omfattas av dessa. Detta synsätt vinner också stöd av att det i 10 § LÖHS har föreskrivits undantag från huvudregeln i 5 § i fråga om preskription, medan något sådant undantag inte har föreskrivits i fråga om avräkning (se prop. 1989/90:14 s. 104). Regleringen i indrivningsdirektivet får förstås på det sättet att en medlemsstat är skyldig att tillämpa avräkning för en annan medlemsstats fordringar i den utsträckning som den gör det för sina egna fordringar. Som nu har framgått torde motsvarande få anses gälla i fråga om indrivning med stöd av en handräckningsöverenskommelse. För att undvika oklarheter bör det tas in en uttrycklig bestämmelse i den nya lagen om att avräkningslagen gäller i ärenden enligt den lagen. Bestämmelsen i artikel 13.1 tredje stycket ger en medlemsstat möjlighet att bevilja motsvarande förmånsrätt för en annan medlemsstats fordringar som dess egna liknande fordringar åtnjuter. Detta är inte aktuellt för vidkommande eftersom förmånsrätten för skattefordringar har avskaffats. Enligt artikel 13.1 fjärde stycket ska den anmodade staten driva in fordran i den egna valutan. Det är en del av det gängse förfarandet vid indrivning att kravet, så snart ett indrivningsförfarande har inletts här, alltid anges i svenska kronor. Det torde därför inte krävas någon lagstiftningsåtgärd för att genomföra bestämmelserna i artikel 13.1. I artikel 13.2 föreskrivs en underrättelseskyldighet beträffande åtgärder som har vidtagits med anledning av en begäran om indrivning (återkoppling). Denna skyldighet kräver inte någon reglering i form av lag. Skyldigheten för den anmodade myndigheten enligt artikel 13.3 och 13.4 att ta ut ränta bör regleras i den nya lagen. Den har direkt betydelse för såväl gäldenären som eventuella andra borgenärer och det är viktigt med en tydlig reglering för att undvika onödiga tvister. Möjligheten att bevilja uppskov eller avbetalning följer av 7 § lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar. Det behövs därför inte någon ytterligare reglering för att genomföra artikel 13.4. Bestämmelsen i artikel 13.5 om vilka belopp som ska föras över till den sökande myndigheten kan möjligen ses som ett närmast självklart utflöde av skyldigheten att lämna bistånd. För tydlighetens skull bör dock en bestämmelse om överföring av influtna belopp tas in i den nya lagen. Med anledning av de frågor om växelkurs och värdeförändringar som har väckts av några remissinstanser kan till att börja med konstateras att en viss reglering av dessa frågor och av överföring av belopp avses tas in i kommissionens tillämpningsförordning. Det är emellertid att märka att bestämmelserna i dessa delar är inriktade på förhållandet mellan de berörda medlemsstaterna och inte kan anses besvara frågan om vad som gäller mellan den sökande medlemsstaten och gäldenären. Regeringen delar uppfattning att ett underskott som uppkommer på grund av valutaväxling bör falla bort även vid tillämpning av den nya lagen och överväger att införa en bestämmelse i förordningsform motsvarande 13 § förordningen om ömsesidig handräckning i skatteärenden. Som framgår av verkets yttrande är frågan om vad som ska hända med överskott som uppkommer av samma skäl föremål för prövning i (mål Ö 266-10). Enligt regeringens mening finns det åtminstone i avvaktan på utgången av den prövningen inte något skäl att författningsreglera frågan. Den fråga som tar upp om återvinningsförbudet i konkurslagen är av betydelse inte bara vid tillämpning av den nya lagen utan även vid bistånd med indrivning med stöd av andra instrument. Den bör enligt regeringens mening inte behandlas i detta lagstiftningsärende utan får övervägas i annat sammanhang. Underrättelseskyldigheten enligt artikel 13.2 kräver inte någon reglering i form av lag. 6.4.5Artikel 14, Tvister Regeringens förslag: Bestämmelser om vad som gäller om en fordran blir föremål för om- eller överprövning under handläggningen av ett ärende om bistånd med indrivning, eller om ett förfarande för ömsesidig överenskommelse har inletts, ska tas in i den nya lagen. Det ska också tas in en bestämmelse om rättelse av det enhetliga dokumentet. Regeringens bedömning: Det behövs inte någon ytterligare reglering i lag för att genomföra artikel 14 i direktivet. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: föreslår att det ska införas en bestämmelse som erinrar om och andra debiterande myndigheters skyldighet att underrätta om en fordran blir föremål för om- eller överprövning. Vidare föreslår att det i lagen ska tas in bestämmelser om att det enhetliga dokument som myndigheten upprättar kan överklagas, och vilken domstol som är behörig att pröva överklagandet. anser att det tydligare bör framgå att den föreslagna 14 § i den nya lagen endast avser fortsatt indrivning av en fordran som blir tvistig först efter det att ett indrivningsförfarande redan har inletts. Ingen av de övriga remissinstanserna uttalar sig om förslaget till genomförande av artikel 14. Skälen för regeringens förslag och bedömning: I artikel 14.1 första meningen slås till att börja med fast att tvister som rör fordran eller exekutionstiteln ska prövas av den sökande medlemsstatens behöriga instanser. Tvister som rör verkställighetsåtgärder som vidtagits i den anmodade medlemsstaten m.m. ska enligt artikel 14.2 prövas av behöriga instanser i den medlemsstaten i enlighet med dess lagar och förordningar. De nu nämnda principerna för fördelningen av behörigheten mellan respektive medlemsstats myndigheter överensstämmer med vad som får anses gälla generellt enligt svensk rätt. I denna del krävs därför inte någon lagstiftningsåtgärd för att genomföra direktivets bestämmelser. Det finns däremot behov av att reglera vad den anmodade myndigheten har att iaktta om fordran eller exekutionstiteln har överklagats i den sökande medlemsstaten eller ett förfarande för ömsesidig överenskommelse har inletts. Enligt artikel 14.4 första stycket ska den anmodade myndigheten som huvudregel skjuta upp verkställandet av den del av fordran som bestrids. Enligt artikel 14.4 andra stycket kan dock den anmodade myndigheten på begäran vidta säkerhetsåtgärder, om lagar och förordningar i dess medlemsstat medger det. Myndigheten får vidare enligt artikel 14.4 tredje stycket på motiverad begäran driva in en bestridd fordran eller bestridd del av en fordran om det är möjligt enligt båda de berörda medlemsstaternas lagstiftning. Om ett förfarande för ömsesidig överenskommelse har inletts ska indrivningsåtgärderna enligt artikel 14.4 fjärde stycket skjutas upp eller stoppas till dess förfarandet avslutats, såvida det inte rör ett fall med omedelbar brådska på grund av bedrägeri eller insolvens. Med ömsesidig överenskommelse avses här främst ett förfarande som grundar sig på ett skatteavtal och syftar till att nå en överenskommelse om vilken av avtalsparterna som ska ha beskattningsrätten till en viss inkomst eller motsvarande. Enligt de svenska reglerna för indrivning av skatt m.m. gäller att verkställigheten fortgår utan hinder av ett överklagande, om det inte beslutas om anstånd, och det saknas reglering av vad som gäller om ett förfarande för ömsesidig överenskommelse har inletts. Bestämmelser i dessa hänseenden motsvarande dem som finns i direktivet bör därför tas in i den nya lagen. Vad beträffar förslag om en bestämmelse om debiterande myndigheters skyldighet att underrätta vid om- eller överprövning gör regeringen bedömningen att behovet av reglering av underrättelseskyldigheten är tillgodosett genom bestämmelsen i 8 § indrivningsförordningen (1993:1229). Under alla förhållanden krävs inte någon reglering av detta i form av lag. Det behövs inte heller någon sådan reglering av den informationsrespektive underrättelseskyldighet som föreskrivs i artikel 14.1 andra meningen eller den underrättelseskyldighet som föreskrivs i artikel 14.3. Beträffande förslag om en bestämmelse om överklagande av det enhetliga dokumentet vill regeringen anföra följande. Det enhetliga dokumentet ska återge det sakliga innehållet i det ursprungliga beslutet. Några ställningstaganden i sak ska därför inte göras vid upprättandet av det enhetliga dokumentet och de felaktigheter som kan uppstå vid upprättandet kan inte vara annat än skriv- eller räknefel. Mot den bakgrunden finns det enligt regeringens mening inte något skäl att ge möjlighet att överklaga det enhetliga dokumentet. Invändningar mot fordran som sådan hanteras genom överklagande av det ursprungliga beslutet. Inte heller bestämmelserna i direktivet kan enligt regeringens bedömning anses innebära att det krävs av medlemsstaterna att de ska ge en sådan möjlighet. Bestämmelsen i artikel 14.1 får i stället ses som en bestämmelse om kompetensfördelningen mellan de berörda medlemsstaterna, och klargör endast att om det finns en möjlighet att överklaga det enhetliga dokumentet så ska det ske hos behörig instans i den sökande medlemsstaten. Däremot finns det, med tanke på de verkningar som det enhetliga dokumentet har, enligt regeringens mening skäl att uttryckligen föreskriva att eventuella felaktigheter i det enhetliga dokumentet ska rättas. En bestämmelse om detta kan lämpligen utformas i huvudsak efter förebild av rättelsebestämmelsen i artikel 10 i och rådets förordning (EG) nr 805/2004 av om införande av en europeisk exekutionstitel för obestridda fordringar2. I samma artikel finns en bestämmelse om återkallelse i det fall att ett intyg enligt förordningen har utfärdats felaktigt. Detta skulle i fråga om indrivningsdirektivet närmast motsvaras av det fall att den ursprungliga exekutionstiteln undanröjs eller att det visar sig att fordran har blivit betald. Att i så fall ska återkalla sin begäran om bistånd med indrivning, och därmed också det enhetliga dokumentet, får anses självklart och behöver knappast anges uttryckligen. Se vidare avsnitt 6.4.6. 2 EUT L 143, 30.04.2004, s. 15, Celex 32004R0805. Beträffande vad har anfört om innebörden Prop. 2011/12:15 av artikel 14.4 tredje stycket gör regeringen som redan framgått en annan bedömning (se avsnitt 6.4.2). 6.4.6Artikel 15, Ändring eller återkallelse av begäran om bistånd för indrivning Regeringens bedömning: Det krävs inte någon reglering i lag för att genomföra artikel 15, om ändring eller återkallelse av begäran om bistånd för indrivning. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna uttalar sig om bedömningen vad gäller genomförande av artikel 15. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 15.1 föreskrivs att den sökande myndigheten ska underrätta den anmodade myndigheten om eventuell senare ändring eller återkallelse av dess begäran om indrivning och ange skälen. I artikel 15.2 första stycket anges närmare vad som gäller om ändringen har orsakats av ett beslut av en behörig instans i den sökande medlemsstaten (dvs. domstolsbeslut som innebär nedsättning av fordran). Detta beslut ska då översändas tillsammans med ett nytt enhetligt dokument (se avsnitt 6.4.3), och indrivningen ska fortsätta på grundval av det dokumentet. bör observeras att det i den engelska språkversionen av direktivet talas om communicate, vilket alltså översatts med översända. torde inte ha varit att beslutet faktiskt ska behöva översändas, utan det bör vara tillräckligt att den anmodade myndigheten underrättas om det. Den svenska översättningen bör på denna punkt rättas vid lämpligt I artikel 15.2 andra stycket föreskrivs att indrivnings- eller säkerhetsåtgärder som har vidtagits på grundval av det ursprungliga enhetliga dokumentet kan fortsätta på grundval av det reviderade dokumentet såvida inte ändringen beror på att det ursprungliga dokumentet som medger verkställighet i den sökande medlemsstaten eller det ursprungliga enhetliga dokumentet har förklarats ogiltigt. Bestämmelserna i artikel 15.1 och 15.2 första meningen kräver inte någon reglering i form av lag. Bestämmelserna i artikel 15.2 första stycket andra meningen och andra stycket överensstämmer till sin innebörd med vad som redan gäller i fråga om verkställighet enligt svensk intern Om en exekutionstitel upphävs delvis eller fastställs av en överin- stans anses verkställigheten därefter äga rum på grundval av den nya exekutionstiteln och ska anpassas till denna. Åtgärder som redan har vidtagits ska bestå i den utsträckning som följer av den nya exekutionsti- teln se bl.a. uttalanden i förarbetena till 3 kap. 22 § utsökningsbalken, 1980/81:8 s. 1086 och 1203. Det krävs alltså inte någon lagstift- ningsåtgärd för att genomföra direktivet i denna del. Bestämmelserna om underrättelse och om översändande av ett reviderat enhetligt dokument i artikel 15.1 och 15.2 första stycket första meningen kräver inte någon reglering i form av lag. Bestämmelserna i artikel 15.2 första stycket andra meningen och andra och tredje styckena kräver inte någon genomförandeåtgärd. Relativt detaljerade bestämmelser om förfarandet vid ändring av en ansökan avses tas in i kommissionens tillämpningsförordning. 6.4.7Artikel 16, Begäran om säkerhetsåtgärder