prop · GY0395 · 2011-03-21 00:00:00 — Här anges i en ny mening i andra stycket och ett nytt tredje stycke vad som ska krävas för att styrka att en kreditfordring har ställts som säkerhet mellan parterna. I definitionerna av avtal om finansiell äganderättsöverföring (säkerhetsöverlåtelse) och avtal om finansiell säkerhet i artiklarna 2.1 b och 2.1 c har ändringar gjorts så att det med ett avtal om finansiell äganderättsöverföring avses inte enbart att säkerhetsställaren överför full äganderätt till säkerhetshavaren utan dessutom att denne enbart överför full rätt att utnyttja säkerheten. Frågan om vad som avses med förfoganderätten vid avtal om finansiell äganderättsöverföring, liksom undantaget för finansiella aktörer, har behandlats i prop. 2004/05:30 s. 40 ff. samt i Ds 2010:12 s. 44 ff. och s. 55. Det är parternas avtal som bestämmer den närmare innebörden av ett finansiellt säkerhetsställande. Något hinder mot avtalsfriheten finns inte i svensk rätt. Det förhållandet att man i ändringsdirektivet nu breddar området för de båda aktuella definitionerna så att de avser även fall där det enbart är ett fullt utnyttjande av säkerheten som överförs (inte full äganderätt) påverkar inte bedömningen att svensk rätt tillgodoser direktivets krav i nämnda hänseenden. Se vidare avsnitt 5.3.2. Kreditfordringar definieras i en ny definition i artikel 2.1 o. Artikel 2.2 har justerats med anledning av att kreditfordringar har tillkommit som säkerhetsobjekt. I artikel 3.1 har två nya stycken tillkommit. Det första nya stycket har att göra med att kreditfordringar har tillkommit som säkerhetsobjekt. Det andra nya stycket innehåller en bestämmelse om att kommissionen en viss sista dag ska rapportera till och rådet om huruvida bestämmelsen i artikel 3.1 är lämplig även i fortsättningen. En ny punkt har lagts till i artikel 3; artikel 3.3. Den har att göra med att kreditfordringar har tillkommit som säkerhetsobjekt och hur detta 6 och rådets direktiv /48/EG av om konsumentkreditavtal och om upphävande av rådets direktiv /102/EEG (EUT L 133, 22.5.2008, s. 66, Celex 32008L0048). förhåller sig till bland annat rådets direktiv /13/EEG av Prop. 2010/11:95 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal (jfr lagen [1994:1512] om avtalsvillkor i konsumentförhållanden). Artikel 4.3 har utgått. I övrigt har i artikel 4.1 en mening lagts till och artikel 4.2 b ändrats. Ändringarna har att göra med att kreditfordringar har tillkommit som säkerhetsobjekt. En ny punkt, artikel 5.6, har lagts till i vilken det föreskrivs att artikel 5 inte är tillämplig på kreditfordringar. I en ny artikel 9a föreskrivs att direktivet inte ska påverka tillämpningen av konsumentkreditdirektivet (jfr prop. 2009/10:242 s. 75 f. och s. 110 f.). 5.3.2Tillkomsten av vissa penningfordringar som säkerhetsobjekt Regeringens förslag: Vid en säkerhetsställares konkurs får vissa penningfordringar säljas, eller realiseras genom avräkning, av en borgenär som innehar egendomen som säkerhet, om det sker på ett affärsmässigt rimligt sätt. En gäldenärs rätt enligt 2 kap. 20 § lagen om företagsrekonstruktion att begära att ett avtal ska fullföljas ska inte gälla gentemot en borgenär som innehar vissa penningfordringar som säkerhet. Regeringens bedömning: Det är för svenskt vidkommande inte nödvändigt eller önskvärt att utnyttja möjligheten att göra undantag för konsumentkreditfordringar. Det förhållandet att kreditfordringar har tillkommit som säkerhetsobjekt kräver inte några ändringar i svensk rätt vad avser sakrättsliga moment, konsumentskydd eller banksekretess. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inte några invändningar mot det. och anser att man bör klargöra betydelsen av ändringen i säkerhetsdirektivets definitioner av avtal om finansiell äganderättsöverföring respektive avtal om finansiell säkerhet (artiklarna 2.1 b och 2.1 c). Skälen för regeringens förslag och bedömning: En finansiell säkerhet ska enligt den nya definitionen i artikel 1.4 a i finalitydirektivet kunna bestå av kreditfordringar. Denna nyhet har medfört justeringar och tillägg i ett flertal av direktivets artiklar. Inledningsvis kan konstateras att det är frivilligt för medlemsstaterna att godta kreditfordringar som säkerhet. Genom förändringarna i säkerhetsdirektivet ges dock kreditfordringar som används som säkerhet samma grad av skydd som det som andra typer av finansiella säkerheter åtnjuter. Principen om frivillighet framgår redan av kommissionens ursprungliga förslag, (se KOM [2008] 213 slutlig s. 5) och bekräftades under förhandlingarna i rådet (dock utan att det ansågs nödvändigt med ett klargörande av detta i direktivtexten). Svensk rätt medger att kreditfordringar används som säkerhet. Med införandet av harmoniserade regler för kreditfordringar som säkerhetsobjekt kan det antas bli lättare att använda dem i gränsöverskridande transaktioner. Vid införlivandet av säkerhetsdirektivet diskuterades hur begreppen finansiella instrument och betalningsmedel i direktivet skulle hanteras i en svensk kontext (prop. 2004/05:30 s. 32 f.). Vad gäller finansiella instrument kom man fram till att den definition som redan fanns i 1 kap. 1 § lagen om handel med finansiella instrument utan vidare kunde användas. Med betalningsmedel skulle förstås pengar krediterade på konto och andra liknande enkla fordringar. En sådan definition utesluter det som i ändringsdirektivet benämns kredit- fordringar. Den behållning en kontohavare i bank kan ha kan jämföras med en enkel fordran, men det handlar då om kontohavarens fordran mot banken, och inte bankens fordran mot kontohavaren. Kontohavarens behållning på kontot är därför definitionsmässigt att anse som betalningsmedel, medan bankens fordran på grund av ett lån till en kund är att anse som en kreditfordran enligt direktivet. Det uttalades i propositionen (a. prop. s. 35) att uttrycket pengar krediterade på konto och andra liknande enkla fordringar bör när det behövs användas. I de relevanta bestämmelser som ändrades i samband med införlivandet (8 kap. 10 § konkurslagen [1987:672] och 2 kap. 20 § lagen [1996:764] om företagsrekonstruktion) används dock uttrycket valuta när direktivets uttryck betalningsmedel avses. Denna diskrepans spelar knappast någon roll. Valuta torde i allt väsentligt bättre svara mot betalningsmedel än pengar krediterade på konto och andra liknande enkla fordringar. När nu kreditfordringar läggs till bland de finansiella säkerheterna krävs ändringar i ovan angivna lagrum i konkurslagen och lagen om företagsrekonstruktion. Frågan är därvid om det krävs att kredit- fordringar definieras på något särskilt sätt i svensk lagtext. Kreditfordringar definieras i nya artikel 2.1 o i säkerhetsdirektivet, där det anges att det med kreditfordringar avses penningfordringar som uppstår till följd av ett avtal där ett kreditinstitut, enligt definitionen i artikel 4.1 i kreditinstitutsdirektivet inklusive instituten i förteckningen i artikel 2 i det direktivet, beviljar kredit i form av ett lån. Det är alltså, med viss förenkling, fråga om lånekrediter som beviljats av banker eller motsvarande. Låntagare kan i dessa fall vara vem som helst; företag såväl som fysiska personer inklusive konsumenter. Kreditgivaren ska vara ett kreditinstitut eller motsvarande. Slutligen ska det vara frågan om en försträckning i pengar. Det sistnämnda kravet innebär att krediter i samband med försäljning av varor och tjänster inte omfattas av begreppet kreditfordran. Det är ett avsteg från vad som allmänt anses gälla i svenskt juridiskt språkbruk där begreppet kreditfordran ges en mycket vid innebörd. Med kreditfordran förstås här snart sagt varje fordran. Prefixet kredit har alltså inte någon särskiljande betydelse. Begreppet kreditfordran för inte heller tankarna till någon särskild krets av kreditgivare. I denna proposition föreslås användning av begreppet fordran som redan förekommer i konkurslagen och lagen om företagsrekonstruktion. Dock bör tillämpningsområdet avgränsas så att det i enlighet med säkerhetsdirektivets definition endast täcker sådana fordringar som uppkommit på grund av att ett kreditinstitut, eller ett motsvarande utländskt institut, har beviljat ett penninglån. I 8 kap. 10 § andra stycket konkurslagen föreskrivs som huvudregel att finansiella instrument och valuta får säljas eller realiseras genom avräkning av en borgenär som har egendomen som säkerhet, under förutsättning att det sker på ett affärsmässigt rimligt sätt. I ändringsdirektivet anges att denna realisationsform ska vara tillgänglig även för kreditfordringar, när sådana används som finansiell säkerhet. Regeringen föreslår därför att paragrafen i konkurslagen ändras i enlighet härmed. I 2 kap. 20 § sjätte stycket lagen om företagsrekonstruktion föreskrivs att bestämmelsen i övrigt inte gäller bland annat för en borgenär som innehar finansiella instrument eller valuta som säkerhet. Ändringsdirektivet medför att även borgenärer som innehar kreditfordringar som säkerhet måste falla under undantaget. Regeringen föreslår därför att paragrafen i lagen om företagsrekonstruktion ändras i enlighet härmed. och anser att man bör klargöra betydelsen av den ändring som innebär att avtal om finansiell äganderättsöverföring ska avse inte bara det fallet när säkerhetsställaren överför full äganderätt till säkerhetshavaren utan även när säkerhetsställaren överför full rätt att utnyttja säkerheten. Man frågar vilka ytterligare typer av säkerhetsställande som direktivet avser att skydda genom ändringen, och om de aktuella avtalstyperna har det skydd som direktivet föreskriver. Enligt regeringen har de förändrade skrivningarna i artiklarna 2.1 b och 2.1 c inget annat syfte än att möjliggöra ett tillägg av kreditfordringar bland de tänkbara typerna av säkerhetsobjekt inom direktivets tillämpningsområde. Bakgrunden torde vara att det i många jurisdiktioner anses missvisande eller felaktigt att tala om en äganderätt till kreditfordringar. Denna tolkning stöds av kommissionens kommentarer till det ursprungliga förslaget (se KOM [2008] 213 slutlig, s. 10). Ändringsdirektivet kan sägas hänvisa till konsumentintressena på tre olika sätt. För det första tillåter nya artikel 1.4 c i säkerhetsdirektivet att undantag görs för kreditfordringar där gäldenären är en konsument eller ett s.k. mikroföretag eller mindre företag (se artikel 3 a i konsument- kreditdirektivet). Möjligheten att göra undantag är dock begränsad till de fall när varken säkerhetstagaren eller säkerhetsställaren är en centralbank, , Banken för internationell betalningsutjämning eller en multilateral utvecklingsbank (se artikel 1.2 b). För det andra anges nu i artikel 3.3 i säkerhetsdirektivet att medlemsstaterna ska säkerställa att gäldenärer (inklusive konsumenter) med bindande verkan får avstå i) sina kvittningsrättigheter och ii) sina rättigheter till följd av regler om banksekretess (jfr skäl 6 i ändringsdirektivet). Sådana avståenden får emellertid inte innebära att en konsument går miste om de rättigheter han eller hon har på grund av direktivet 93/13/EEG av om oskäliga villkor i konsumentavtal. Det direktivet har i införlivats genom lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden (se prop. 1994/95:17). För det tredje anges i nytillkomna artikel 9a att bestämmelserna i säkerhetsdirektivet inte ska påverka tillämpningen av konsumentkreditdirektivet. Bestämmelsen i artikel 1.4 c om undantags- möjligheten och bestämmelsen i artikel 9a om att konsument- kreditdirektivet har företräde innebär en viss, inte obetydlig, överlappning. Utan att något särskilt undantag görs med stöd av artikel 1.4 c krävs ändå att ändringarna i säkerhetsdirektivet införlivas på ett sätt som inte strider mot konsumentkreditdirektivet. Däremot har bestämmelsen i artikel 1.4 c självständig betydelse vad avser undantagsmöjligheten för mikroföretag eller mindre företag. Frågan är om det finns några konsumentskyddsaspekter att beakta som motiverar att man från svensk sida utnyttjar möjligheten att enligt artikel 1.4 c göra undantag för konsumentfordringar. Av särskilt intresse vid besvarandet av den frågan är att konsumenten som fordringsgäldenär enligt såväl gällande svensk rätt som enligt konsumentkreditdirektivet i princip inte ska bli sämre ställd genom ett borgenärsskifte. De invändningar gäldenären kan rikta mot den ursprungliga borgenären kan han eller hon rikta även mot en förvärvare av fordringen. Det gäller alltså att undersöka huruvida en säkerhetstagare enligt säkerhetsdirektivet i någon bemärkelse får bättre rätt än överlåtaren av fordringen. Om så skulle vara fallet blir det aktuellt att utnyttja möjligheten att göra undantag för konsumentfordringar. Allra först kan konstateras att artikel 5 i säkerhetsdirektivet inte alls är tillämplig på kreditfordringar (se artikel 5.6). Däremot är artikel 4 tillämplig på kreditfordringar. Enligt artikel 4 kan säkerhetshavaren tillgodogöra sig säkerheten på vissa sätt. Enligt nytillkomna artikel 4.1 c kan det ske genom försäljning, tillägnelse eller kvittning. Det är alltså detsamma som redan gäller för finansiella instrument. Att säkerhetshavaren överlåter (försäljning) kreditfordringen påverkar som sagt inte fordringsgäldenärens ställning negativt. Detsamma gäller om säkerhetshavaren använder kreditfordringen till kvittning vid uppfyllandet av de ekonomiska förpliktelserna. Vad som avses med tillägnelse är att säkerhetshavaren tar över kreditfordringen från säkerhetsställaren. Inte heller det påverkar fordringsgäldenären negativt. Det bör därvid uppmärksammas att tillägnelse inte innebär att säkerhetshavaren ges rätt att driva in kreditfordringen, något som skulle kunna strida mot inte bara intresset av ett effektivt konsumentskydd utan även generella fordringsrättsliga principer. även observeras att bestämmelsen i artikel 2.2 andra meningen tar sikte på säkerhetsställarens rätt att driva in fordringen (inkassera behållningen). Den sammanfattande bedömningen blir att det för svenskt vidkommande inte är nödvändigt eller önskvärt att av konsument- skyddsskäl utnyttja möjligheten i artikel 1.4 c till att generellt göra undantag för konsumentkreditfordringar. Bedömningen måste bli densamma vad gäller undantagsmöjligheten för mikroföretag eller mindre företag. Att sådana företag skulle tillförsäkras ett längre gående skydd än konsumenter förefaller inte rimligt. Såväl för konsumenter som för småföretag är dessutom behovet av en särreglering ytterst marginellt med tanke på de speciella förhållanden regleringen avser och risken för att en särreglering skulle kunna minska effektiviteten i det finansiella systemet. När det gäller gäldenärens avstående från sin kvittningsrätt (artikel 3.3 i) görs följande bedömning. Regeln träffar gäldenärens kvittningsrätt gentemot kreditfordringens borgenärer och personer till vilka borgenärerna har överlåtit, pantsatt eller på annat sätt överfört kreditfordran som säkerhet. Vad som menas med detta är inte alldeles självklart. Det kan av allt att döma avse fordringsgäldenärens kvittningsrätt avseende en motfordran mot den som är borgenär vid betalningstillfället liksom också fordringsgäldenärens rätt att använda en fordran mot en överlåtare av kreditfordringen mot den som har förvärvat fordringen och kräver betalt. Det första fallet innebär alltså att fordringsgäldenären med rättslig verkan ska kunna avtala om att han eller hon skulle sakna kvittningsrätt mot en eventuell framtida förvärvare som är att anse som en säkerhetshavare enligt säkerhetsdirektivet. Den avtalsfriheten finns redan i svensk rätt och såtillvida krävs inte nu någon särskild införlivandeåtgärd. I det andra fallet berörs 18 och 28 §§ skuldebrevslagen (1936:81) som reglerar just fordringsgäldenärens rätt att använda en fordran mot en överlåtare av kreditfordringen mot den som har förvärvat fordringen och kräver betalt. I och med att dessa bestämmelser i skuldebrevslagen är dispositiva kan de inte anses strida mot direktivet. I nya 28 § konsumentkreditlagen (2010:1846) finns emellertid en tvingande bestämmelse som ger gäldenären rätt att framställa samma invändningar mot varje förvärvare av fordringen som han eller hon hade kunnat framställa mot överlåtaren.7 Fordringsgäldenären har med andra ord en tvingande rätt att kvitta mot en förvärvare med en motfordran mot överlåtaren om gäldenären hade en sådan rätt mot överlåtaren. I konsumentkreditlagen finns det emellertid inte någon bestämmelse om en tvingande rätt för gäldenären till kvittning mot den ursprunglige borgenären. Det innebär att gäldenären även när han eller hon är en konsument kan avtala bort sin kvittningsrätt. 7 Bestämmelsen genomför regler i det ovan nämnda konsumentkreditdirektivet. I nu aktuellt hänseende innebär den nya konsumentkreditlagen dock inga förändringar i sak (se prop. 2009/10:242 s. 75 f. och s. 110 f.). Det kan anmärkas att bestämmelsen i 29 § konsumentkreditlagen som reglerar kreditköp inte är tillämplig på vad som i direktivet benämns kreditfordringar. med det kan han eller hon också avtala bort sin kvittningsrätt mot varje tänkbar innehavare av fordringen i en kedja av överlåtelser eller pantsättningar. Gällande svensk rätt är således förenlig med bestämmelsen i artikel 3.3 i säkerhetsdirektivet. Säkerhetsdirektivet i nu ändrat skick innehåller, som nämnts, i artikel 9a en klausul som innebär att direktivet inte sätter konsumentkreditdirektivet ur spel. Det spelar dock enligt resonemanget här mindre roll, eftersom konsumentkreditdirektivet inte ger konsumenten något särskilt skydd i nu diskuterade kvittningsfall. Det beror i grund och botten på att konsumentkreditdirektivet, i likhet med svensk rätt, inte ger en konsument någon tvingande rätt till kvittning mot en borgenär. Den direkta kvittningsrätten, alltså rätten att kvitta med en motfordran mot den borgenär som kräver betalt måste anses vara en grundmurad fordringsrättslig princip när de allmänna fordringsrättsliga kvittningsförutsättningarna är uppfyllda. För fullständighetens skull bör nämnas att generalklausulen i 36 § avtalslagen (1915:218) (jfr 11 § lagen om avtalsvillkor i konsument- förhållanden) tillåter att avtal som är oskäliga jämkas. Det kan inte uteslutas att en avtalsklausul som förbjuder en gäldenär att använda en motfordran till kvittning skulle kunna bli föremål för jämkning; i vart fall om hindret avser kvittning med en motfordran mot den borgenär som kräver betalt. Det måste emellertid hållas för visst att ändringsdirektivet inte syftar till att skydda oskäliga avtalsklausuler. I sammanhanget bör det också observeras att artikel 3.3 i det relevanta direktivet (93/13/EEG), som lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden bygger på, innehåller en lista med klausuler som typiskt sett bör betraktas som oskäliga i konsumentförhållanden (se prop. 1994/95:17 s. 92 f.). I den listan upptas i punkten 1 b konsumentens rätt till kvittning. Den kvittningsrätten är dock begränsad till konnexa fordringsförhållanden, dvs. fall där två fordringar som är sprungna ur ett och samma rättsförhållande står mot varandra. I artikel 3.3 ii i säkerhetsdirektivet anges som sagt att medlemsstaterna ska säkerställa att gäldenärer (inklusive konsumenter) med bindande verkan får avstå sina rättigheter till följd av regler om banksekretess. I 1 kap. 10 § lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse och i 1 kap. 11 § lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden finns bestämmelser om tystnadsplikt. De nu nämnda lagarna reglerar verksamhet i form av bank- och finansieringsrörelse respektive värde- pappersrörelse. Deltagare i avvecklingssystem tillhör dessa kategorier. I bestämmelsen i lagen om bank- och finansieringsrörelse anges att enskildas förhållanden till kreditinstitut inte obehörigen får röjas. Bestämmelsen i lagen om värdepappersmarknaden anger att den som är eller har varit knuten till ett värdepappersbolag, en börs eller en clearingorganisation som anställd eller uppdragstagare inte obehörigen får röja eller utnyttja vad han eller hon i anställningen eller under uppdraget har fått veta om någon annans affärsförhållanden eller personliga förhållanden. Gäldenären (konsumenten) kan dock avstå från det skydd som ges av de angivna bestämmelserna om tystnadsplikt (jfr Prop. 2010/11:95 SOU 1999:82 s. 126). Noterbart är vidare att det i de båda nämnda bestämmelserna hänvisas till att det i 5 a § kreditupplysningslagen (1973:1173) finns bestämmelser som innebär att vad som gäller om tystnadsplikt inte hindrar att uppgifter i vissa fall utväxlas för kreditupplysningsändamål. I nämnda 5 a § föreskrivs att tystnadsplikt inte hindrar att det inom kretsen av företag som omfattas av regleringen i lagen om bank- och finansieringsrörelse respektive värdepappersrörelse utväxlas uppgifter om lämnade krediter, kreditförsummelser och kreditmissbruk. I den nu aktuella direktivbestämmelsen (artikel 3.3 ii) anges att medlemsstaterna ska se till att gäldenärer får avstå från sina rättigheter som följer av regler om banksekretess som i annat fall skulle förhindra eller inskränka möjligheten för borgenären till kreditfordran att lämna information om kreditfordran eller om gäldenären i syfte att använda kreditfordran som säkerhet. Vad som sålunda anges i 5 a § kreditupplysningslagen är detsamma som anges i direktivbestämmelsen. uppfyller alltså i detta hänseende ändringsdirektivet och några särskilda införlivandeåtgärder krävs inte . Frågor om banksekretess i det allmännas verksamhet regleras i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). I 31 kap. 3 § föreskrivs att sekretess gäller i affärsverksamhet hos en bank, ett kreditmarknads- företag eller ett värdepappersbolag som samverkande kommuner eller landsting utövar ett rättsligt bestämmande inflytande över för uppgift om en enskilds affärs- eller driftförhållanden, om det kan antas att den enskilde lider skada om uppgiften röjs. I 12 kap. 2 § samma lag anges att den enskilde kan samtycka till att en uppgift rörande henne eller honom lämnas till en annan enskild eller myndighet. Ett samtycke kan ges i förväg inför en kommande situation. Märk dock att ett samtycke inte får ges ett så generellt innehåll att den enskilde allmänt förklarar sig avstå från sekretessen hos en viss myndighet eller tjänsteman (se prop. 1979/80:2 Del A s. 331). Gällande svensk rätt tillåter alltså att den enskilde avstår från sitt sekretesskydd. Svensk rätt uppfyller med andra ord direktivets krav i detta hänseende, utan att det nu är nödvändigt med någon särskild införlivandeåtgärd vad gäller den enskildes förhållande till det allmänna. Säkerhetsdirektivet har genom ändringsdirektivet fått ett tillägg avseende kreditfordringar i artiklarna 1.5 och 3.1. I artikel 1.5 har en ny mening i andra stycket och ett nytt tredje stycke tillkommit. I det andra stycket anges i den första meningen att styrkandet av ställd finansiell säkerhet måste göra det möjligt att identifiera den avsedda finansiella säkerheten. I den andra meningen preciseras betydelsen av detta vad gäller säkerheter i form av finansiella instrument. Den nya tredje meningen avser kreditfordringar och lyder enligt följande. När det gäller kreditfordringar är det tillräckligt att uppta dem i en förteckning över fordringar som lämnas skriftligen, eller på ett rättsligt likvärdigt sätt, till säkerhetstagaren för att identifiera kreditfordringen och styrka tillhandahållandet Prop. 2010/11:95 av fordringen som finansiell säkerhet mellan parterna. I det nya tredje stycket sägs följande. Utan att det påverkar tillämpningen av andra stycket får medlemsstaterna föreskriva att upptagandet i en förteckning över fordringar som lämnas skriftligen, eller på ett rättsligt likvärdigt sätt, till säkerhetstagaren också ska vara tillräckligt för att identifiera kreditfordringen och styrka tillhandahållandet av fordringen som finansiell säkerhet mot gäldenären eller tredje man. Ett nytt andra stycke har tillkommit i artikel 3.1 med följande lydelse.