prop · GZ0315 · 2011-10-19 00:00:00 — Regeringens förslag: Bestämmelsen i 46 kap. 4 § i den föreslagna skatteförfarandelagen ska kompletteras så att det framgår att den är tillämplig också på betalningssäkring i ett ärende om sådant bistånd som avses i indrivningsdirektivet. Regeringens bedömning: Det behövs inte någon ytterligare lagreglering för att genomföra bestämmelserna i artikel 16. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: väcker frågan om ska kunna överklaga ett ställningstagande av verket att t.ex. avstå från att ansöka om betalningssäkring. Ingen av de övriga remissinstanserna uttalar sig om genomförandet av artikel 16. Skälen för regeringens förslag och bedömning: I artikel 16.1 första stycket föreskrivs att den anmodade myndigheten på begäran av den sökande myndigheten ska vidta säkerhetsåtgärder för att säkerställa indrivningen, om det är tillåtet enligt dess nationella lagstiftning och administrativa praxis, om fordran eller det dokument som möjliggör verkställighet i den sökande medlemsstaten är bestridd när begäran görs, eller fordran ännu inte är föremål för ett dokument som medger verkställighet i den sökande medlemsstaten. En förutsättning är att säkerhetsåtgärder är möjliga i en liknande situation i den sökande medlemsstaten. Enligt artikel 16.1 andra stycket ska den handling som utfärdats för att medge säkerhetsåtgärder i den sökande medlemsstaten i förekommande fall bifogas begäran om säkerhetsåtgärder. Den handlingen ska inte bli föremål för någon åtgärd för erkännande, komplettering eller ersättande i den anmodade medlemsstaten. I artikel 16.2 föreskrivs att begäran får åtföljas av andra handlingar som avser fordran och som utfärdats i den begärande medlemsstaten. Enligt 46 kap. 4 § skatteförfarandelagen (2011:000) får betalningssäkring användas för att säkerställa fordran på utländsk skatt, avgift, särskild avgift eller ränta om det följer av en överenskommelse mellan och en annan stat. Bestämmelsen bör kompletteras så att det framgår att detsamma gäller i fråga om verkställighet av säkerhetsåtgärd vid bistånd som avses i indrivningsdirektivet. Formuleringen av bestämmelsen i artikel 16.1 andra stycket kan möjligen ge upphov till missförstånd. Att det utländska beslutet inte ska bli föremål för någon åtgärd för erkännande, komplettering eller ersättande i den anmodade medlemsstaten utesluter inte att det kan krävas exempelvis ett förfarande inför domstol i denna medlemsstat för att utverka ett beslut som kan verkställas. I själva verket torde detta krävas i de flesta, om inte alla, medlemsstater där det överhuvudtaget är möjligt att vidta Prop. 2011/12:15 säkerhetsåtgärder för skattefordringar. Direktivet medför således inte något krav på att ändra det förfarande som tillämpas i , dvs. att det först utverkas ett beslut av förvaltningsrätten om betalningssäkring, som därefter verkställs av . I det här sammanhanget finns det anledning att säga något om de svenska myndigheternas interna behörighet. Medan är behörig myndighet i ett ärende om bistånd med stöd av indrivningsdirektivet även såvitt gäller säkerhetsåtgärder är myndigheten inte behörig att ansöka hos förvaltningsrätten om betalningssäkring. Den uppgiften ankommer i stället på . I praktiken tycks detta dock inte ha orsakat några problem. har i förekommande fall ansökt om betalningssäkring efter uppmaning från . Det bör emellertid framhållas att det inte kan föreligga någon ovillkorlig skyldighet för att ansöka om betalningssäkring, enbart därför att det rör sig om en utländsk fordran. Kriterierna för användning av säkerhetsåtgärder skiljer sig åt mellan medlemsstaterna. På samma sätt som i fråga om en svensk skattefordran måste ha möjlighet att göra en egen bedömning av om det finns förutsättningar för att kunna utverka ett beslut om betalningssäkring. Finns det inte förutsättningar för betalningssäkring enligt de svenska bestämmelserna ska verket givetvis inte heller göra någon ansökan till förvaltningsrätten. väcker frågan om möjligheter för verket och att i vissa situationer överklaga varandras beslut, t.ex. ett beslut av verket att avstå från att ansöka om betalningssäkring eller någon annan borgenärsåtgärd. Enligt regeringens mening skulle det vara olyckligt att ställa de båda myndigheterna mot varandra som parter i ett formaliserat förfarande. Det får förutsättas att myndigheterna kan samarbeta på ett konstruktivt sätt även utan någon sådan reglering. Det kan dock finnas anledning att återkomma till frågan om samarbetsformerna i samband med utarbetandet av den reglering i förordningsform som krävs för genomförandet av direktivet. 6.4.8Artikel 17, Regler som gäller för begäran om säkerhetsåtgärder Regeringens bedömning: Det behövs inte någon lagstiftningsåtgärd för att genomföra artikel 17 i direktivet. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. kompletteras med en reglering beträffande vad som gäller vid myndighetens ansökan om verkställighet av beslut om betalningssäkring av svenska bestridda fordringar i en annan medlemsstat. övriga remissinstanserna uttalar sig om genomförandet av artikel 17. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 17 klargörs att skyldigheten för den sökande myndigheten enligt artikel 10.2 att vidarebefordra relevanta upplysningar till den anmodade myndigheten, skyldigheten enligt artikel 13.1 att vid verkställigheten gå samma sätt som i fråga om motsvarande egna fordringar etc. och enligt artikel 13.2 att underrätta den sökande myndigheten om vidtagna åtgärder, samt bestämmelserna i artikel 14 respektive 15 om tvister och om ändring eller återkallelse gäller också i fråga om säkerhetsåtgärder. I huvudsak följer detta, när är den anmodade medlemsstaten, redan av gällande svenska bestämmelser, som i fråga om tillvägagångssättet vid verkställighet av betalningssäkring hänvisar till bestämmelserna i utsökningsbalken. Beträffande underrättelseskyldighet etc. har det i det föregående konstaterats att bestämmelser av det slaget i direktivet inte kräver någon reglering i form av lag. Det krävs således inte någon lagstiftningsåtgärd för att genomföra artikel 17 i direktivet. Med anledning av vad anför kan till att börja med erinras om att ett överklagande inte i sig påverkar verkställbarheten av en fastställd svensk fordran. En fordran som är såväl fastställd som förfallen till betalning kan vid behov överlämnas till för indrivning skyndsamt, utan att man avvaktar den ordinarie tidpunkten för sådant överlämnande. Det torde mot den bakgrunden inte finnas något utrymme för att utverka ett beslut om betalningssäkring i fråga om en fastställd och förfallen fordran. Om en fordran som är föremål för ansökan om bistånd med indrivning i en annan medlemsstat överklagas är det naturligt att i första hand begär att indrivningen ska fortsätta i den andra medlemsstaten, om det är möjligt enligt dess lagstiftning m.m. I andra hand kan begära att det ska vidtas säkerhetsåtgärder i den andra medlemsstaten, men dessa kommer då inte att grundas på ett svenskt beslut om betalningssäkring, utan i stället på det svenska debiteringsbeslutet, som är verkställbart här utan hinder av överklagandet. 6.4.9Artikel 18, Begränsningar av den anmodade myndighetens skyldigheter Regeringens förslag: Bestämmelser om beloppsgräns för en begäran om bistånd med indrivning (eller säkerhetsåtgärder) och om möjligheten att vägra lämna bistånd på grund av fordrans ålder ska tas in i den nya lagen. Regeringens bedömning: Det behövs i övrigt inte någon reglering i lag för att genomföra bestämmelserna i artikel 18. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens. Promemorian innehåller dock inte något förslag till reglering av hur femårsfristen ska beräknas vid uppskov. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna uttalar sig om förslaget till genomförande av artikel 18. Skälen för regeringens förslag och bedömning: I artikel 18.1 föreskrivs en begränsning i skyldigheten att lämna bistånd om indrivningen av en fordran på grund av gäldenärens situation skulle orsaka allvarliga ekonomiska eller sociala svårigheter i den anmodade medlemsstaten. Begränsningen gäller under förutsättning att gällande lagar, förordningar och administrativ praxis i den medlemsstaten tillåter Prop. 2011/12:15 ett sådant undantag för nationella fordringar. Bestämmelsen torde vara överflödig, eftersom det följer redan av artikel 13.1 att verkställigheten ska gå till på samma sätt som om det gällt den anmodade statens egen fordran av motsvarande slag. Under alla förhållanden gör regeringen bedömningen att det inte blir aktuellt för svensk del att åberopa den i artikel 18.1 föreskrivna begränsningen och det krävs inte någon reglering i svensk rätt för att genomföra den. I artikel 18.2 föreskrivs begränsningar av skyldigheten att lämna bistånd som tar sikte på fordrans ålder. En sådan begränsning finns redan i det nuvarande direktivet. Den har visserligen aldrig åberopats från sida och det är inte sannolikt att det kommer att ske i fortsättningen heller. Det finns dock ingen anledning att utesluta den möjligheten. En bestämmelse om tidsgränsen bör därför tas in i den nya lagen. I artikel 18.3 finns den viktiga bestämmelsen om beloppsgräns för skyldigheten att lämna bistånd. finns motsvarande bestämmelse i kommissionens tillämpningsförordning till direktivet. Ett par medlemsstater har anfört att samma beloppsgräns bör gälla även för begäran om upplysningar och bistånd med delgivning. Kommissionen har dock gjort bedömningen att bestämmelsens placering i kapitel IV medför att den inte kan anses omfatta andra former av bistånd än indrivning och säkerhetsåtgärder. En bestämmelse om beloppsgräns bör tas in i den nya lagen. Slutligen föreskrivs i artikel 18.4 att den anmodade myndigheten ska underrätta den sökande myndigheten om skäl till att inte efterkomma dess begäran om bistånd. Detta kräver inte någon reglering i form av lag. 6.4.10Artikel 19, Preskriptionsfrågor Regeringens förslag: En bestämmelse ska tas in i den nya lagen om att vid indrivning i av en annan medlemsstats fordringar gäller den statens bestämmelser om preskription. Det ska också tas in bestämmelser om vad som gäller vid indrivning i en annan medlemsstat av svenska fordringar om verkan av åtgärder som vidtas i den andra medlemsstaten och som enligt bestämmelserna antingen i den medlemsstaten eller i skulle medföra uppskjutande och förlängning av preskriptionen. Regeringens bedömning: Det behövs i övrigt inte någon reglering i lag för att genomföra artikel 19. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna uttalar sig om förslaget till genomförande av artikel 19. Skälen för regeringens förslag och bedömning: I artikel 19.1 föreskrivs att frågor om preskription ska regleras uteslutande av gällande lagstiftning i den sökande medlemsstaten. om preskription för de nu aktuella fordringarna, som finns i första hand i lagen (1982:188) om preskription av skattefordringar m.m. (skattepreskriptionslagen) gör inte något undantag för fall där bistånd med indrivningen har begärts i en annan stat. Det får anses utan vidare klart att svenska preskriptionsregler gäller i dessa fall och det krävs därför inte någon ytterligare reglering för att genomföra bestämmelsen i artikel 19.1 med avseende på utgående ärenden. Frågan är om det fordras någon reglering i svensk rätt med avseende på inkommande ärenden, dvs. när en utländsk skatt eller avgift drivs in i med stöd av direktivet. Inte minst för att så långt som det är möjligt undvika invändningar mot vidtagna indrivningsåtgärder är det viktigt med en tydlig reglering av vad som gäller i fråga om de utländska fordringarna, särskilt om preskriptionstiden enligt den sökande medlemsstatens bestämmelser är lång och en svensk fordran av motsvarande slag skulle ha varit preskriberad för åtgärderna. En bestämmelse om att det är sökandestatens preskriptionsregler som gäller bör därför tas in i svensk rätt. Det kan diskuteras var en sådan bestämmelse ska placeras. En möjlighet är naturligtvis skattepreskriptionslagen. Det är emellertid, med den utformning som bestämmelsen om direktivets tilllämpningsområde har fått, något osäkert om alla slags fordringar som omfattas av direktivet också omfattas av skattepreskriptionslagen. Därför framstår det som en lämpligare lösning att ta in en bestämmelse motsvarande artikel 19.1 i direktivet i den nya lagen. För tydlighetens skull bör dock en hänvisning till denna bestämmelse tas in i skattepreskriptionslagen. I artikel 19.2 finns bestämmelser om verkan av åtgärder som vidtas av den anmodade myndigheten eller på dess vägnar och som leder till att preskriptionstiden skjuts upp, avbryts eller förlängs enligt bestämmelserna i den anmodade medlemsstaten (artikel 19.2 första stycket), respektive den sökande medlemsstaten (artikel 19.2 andra stycket). För att dessa bestämmelser ska få genomslag i fråga om svenska fordringar som drivs in i en annan medlemsstat bör en motsvarande reglering tas in i den nya lagen. Ett syfte med den ganska komplexa regleringen i det nya direktivet är att undvika att fordringar i alltför stor utsträckning preskriberas därför att gäldenären befinner sig i en annan medlemsstat. Bakgrunden är att det finns betydande skillnader mellan reglerna i olika medlemsstater inte bara i fråga om preskriptionstidens längd utan också i fråga om uppskjutande, avbrytande och förlängning av preskriptionen. Kraven på den åtgärd som vidtas för att den ska medföra någon sådan effekt som har sagts behöver inte vara exakt desamma i båda de berörda medlemsstaterna. Däremot krävs det att motsvarande institut, exempelvis preskriptionsavbrott, överhuvudtaget finns i den sökande medlemsstaten. Det skulle vara en märklig konsekvens av att indrivning har begärts i en annan medlemsstat om exempelvis åtgärder i den andra medlemsstaten beträffande en svensk skattefordran medförde att preskriptionen avbröts och ny preskriptionstid började löpa, eftersom preskriptionsavbrott inte förekommer på skatteområdet i . Däremot leder den här regleringen till att preskriptionen av en svensk fordran kan förlängas genom att en indrivande myndighet i en annan medlemsstat medger avbetalning och gör upp en skriftlig betalningsplan. De nu nämnda bestämmelserna påverkar inte den sökande Prop. 2011/12:15 medlemssta-tens myndigheters eventuella egna åtgärder för att skjuta upp, avbryta eller förlänga preskriptionen. I artikel 19.3 föreskrivs underrättelseskyldighet för de berörda myndigheterna om eventuella åtgärder som avbryter, skjuter upp eller förlänger preskriptionstiden eller som skulle kunna få sådan verkan. Det behövs inte någon reglering i form av lag av denna underrättelseskyldighet. 6.4.11Artikel 20, Kostnader Regeringens förslag: En bestämmelse om att vid indrivning av en annan medlemsstats fordran ska ta ut ersättning för kostnaderna i målet ska tas in i den nya lagen. Regeringens bedömning: Det behövs i övrigt inte någon reglering i form av lag för att genomföra artikel 20. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna uttalar sig om förslaget till genomförande av artikel 20. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Bestämmelsen i artikel 20.1 innebär i sak att det är det i gängse förfarandet vid indrivning som ska tillämpas, dvs. att ska ta ut kostnaderna i målet av gäldenären om det är möjligt, och att det är den anmodade medlemsstatens vanliga regler om kostnader som ska tillämpas. Det bör tas in en bestämmelse i den nya lagen som klargör att det är de nationella reglerna som gäller i detta hänseende. Det har uttryckts farhågor från vissa medlemsstaters sida om att den anmodade medlemsstaten skulle komma att betinga sig så stor ersättning för kostnader att det skulle kunna väsentligt försämra utfallet för den sökande medlemsstaten. Det kan förväntas att tillämpningen kommer att hållas under uppsikt bl.a. av kommissionen för att något sådant inte ska inträffa. Bestämmelserna i artikel 20.2 om överenskommelser om ersättning och i artikel 20.3 om betalning av ersättning rör främst förhållandet mellan den sökande och den anmodade myndigheten och kräver inte någon reglering i form av lag. 6.5Kapitel V, Allmänna bestämmelser för alla typer av begäran om bistånd 6.5.1Artikel 21, Standardformulär och kommunikationsmedel Regeringens bedömning: Det behövs inte någon reglering i svensk rätt för att genomföra bestämmelserna i artikel 21. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna uttalar sig om bedömningen vad gäller genomförande av artikel 21. Skälen för regeringens bedömning: Bestämmelserna i artikel 21 rör i sin helhet den praktiska hanteringen av biståndsärendena. Till mycket stor del kommer denna hantering att vara styrd av ett IT-stöd som tas fram av kommissionen och är gemensamt för medlemsstaterna. Avsikten är att formulären för olika ansökningar m.m. ska regleras i ett beslut av kommissionen. I dessa delar finns det uppenbarligen inte något behov av reglering i svensk rätt. Inte heller i övrigt torde det behövas någon reglering i vare sig lag, förordning eller myndighetsföreskrifter, utan det får anses tillräckligt att tar fram de arbetsbeskrivningar och liknande som kan behövas för en enhetlig och ändamålsenlig hantering. 6.5.2Artikel 22, Språkbestämmelser Regeringens bedömning: Det behövs inte någon reglering i svensk rätt för att genomföra bestämmelserna i artikel 22. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna uttalar sig om bedömningen vad gäller genomförande av artikel 22. Skälen för regeringens bedömning: Även användningen av språk vid tillämpning av direktivet kommer att till stor del styras av ett gemensamt IT-stöd. Regeringen bedömer att det inte behövs någon reglering i svensk rätt för att genomföra bestämmelserna i artikel 22.1 om begäran om bistånd, standardformulär för delgivning och enhetliga dokument som medger verkställighet i den anmodade medlemsstaten. Inte heller för genomförandet av bestämmelserna i artikel 22.2 och 22.3, som är fakultativa, bedöms det behövas någon sådan reglering. 6.5.3Artikel 23, Utlämnande av uppgifter och dokument Regeringens förslag: Bestämmelser ska tas in i den nya lagen om användning av erhållna upplysningar och om vidarebefordran av upplysningar till en tredje medlemsstat. Dessa bestämmelser ska gälla inte bara i fråga om indrivning utan i fråga om alla handräckningsformer som regleras i direktivet. En hänvisning till den nya lagen och till lagen om ömsesidig handräckning i skatteärenden ska tas in i 9 kap. 2 § offentlighets- och sekretesslagen. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås inte någon hänvisning i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) till LÖHS. Remissinstanserna: Datainspektionen anser att det bör finnas fungerande rutiner för rättelse av oriktiga eller missvisande uppgifter innan uppgifter med anknytning till utländska fordringar lämnas ut till kreditupplysningsföretag för kreditupplysningsändamål. föreslår att det i offentlighets- och sekretesslagen också ska tas in en hänvisning till LÖHS. väcker frågan om upplysningar som har inhämtats genom närvaro vid utredning i en annan medlemsstat kan anses omfattas av uttrycket tillhandahålls i artikel 23. När det gäller användandet av upplysningar som erhållits från en annan stat borde det enligt övervägas om inte en begränsning till frågor med anknytning till direktivet vore lämplig. Ingen av de övriga remissinstanserna uttalar sig om förslaget till genomförande av artikel 23. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelsen i artikel 23.1 första stycket innebär att svenska sekretessbestämmelser ska tillämpas på upplysningar som förfogar över på grund av samarbete enligt direktivet. Eftersom upplysningarna i såväl inkommande som utgående ärenden hör till ett mål eller ärende om utsökning och indrivning följer detta direkt av bestämmelserna i 34 kap. 13 §§ offentlighets- och sekretesslagen. Någon ytterligare reglering i svensk rätt krävs inte. Bestämmelsen i artikel 23.1 andra stycket innebär en begränsning i fråga om användningen av upplysningarna. En bestämmelse bör tas in i den nya lagen om denna begränsning. Bestämmelsen i artikel 23.2, riktar sig endast till kommissionen och det krävs inte någon reglering i nationell rätt för att genomföra den. I artikel 23.3, 23.4 och 23.5 finns bestämmelser om användning av upplysningar för andra ändamål, vidarebefordran av upplysningar till en tredje medlemsstat och medgivande till användning för andra ändamål av en upplysning som har vidarebefordrats. Dessa bestämmelser är såvitt gäller indrivningsområdet specifika för direktivet, och har inte någon direkt motsvarighet vare sig i svensk intern rätt eller i andra instrument på detta område. Däremot har de sin motsvarighet i rådets direktiv /16/EU av om administrativt samarbete i fråga om beskattning och om upphävande av direktiv /799/EEG, som ska tillämpas i medlemsstaterna fr.o.m. . Det bör tas in bestämmelser i den nya lagen som motsvarar direktivets reglering av dessa frågor. Beträffande bestämmelsen i artikel 23.6 om åberopande av upplysningar som bevisning kan sägas att den endast innebär att det är den mottagande medlemsstatens regler som ska tillämpas. I gäller som regel principen om fri bevisprövning. Eftersom det i artikel 23 föreskrivs vissa begränsningar vad gäller användningen av inhämtade upplysningar i andra avseenden bör det dock som Lagrådet föreslagit tas in en bestämmelse i den nya lagen för att genomföra artikel 23.6. Den begränsning av användningen av inhämtade upplysningar som följer av rådets direktiv /24/EU får anses vara av tvingande natur och innebära ett förbud att använda upplysningarna på annat sätt än vad som anges i 19 och 20 § lagen (2011:000) om bistånd med indrivning av skatter och avgifter inom Europeiska unionen. Bestämmelserna i dessa paragrafer innefattar inte i sig någon begränsning i den enskildes rätt enligt tryckfrihetsförordningen att ta del av eller använda sig av allmänna handlingar. Upplysningar som inhämtas från en annan medlemsstat kommer dock genomgående att tillföras ett mål eller ärende om utsökning och indrivning och därmed omfattas av sekretess- bestämmelserna i 34 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen. När det gäller frågan om att lämna uppgifter till en annan myndighet är läget delvis ett annat. Enligt 6 kap. 5 § offentlighets- och sekretesslagen ska en myndighet på begäran av en annan myndighet lämna uppgift som den förfogar över, om inte uppgiften är sekretessbelagd eller det skulle hindra arbetets behöriga gång. Sekretessen enligt 34 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen gäller visserligen även myndigheter emellan (8 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen). Denna sekretess sätts dock ur spel i vissa fall genom sekretessbrytande bestämmelser i lag och förordning, se bl.a. 10 kap. offentlighets- och sekretesslagen. Begränsningen enligt 19 § tredje stycket lagen (2011:000) om bistånd med indrivning av skatter och avgifter inom Europeiska unionen i möjligheterna att utnyttja sådana uppgifter som har inhämtats från en annan medlemsstat får emellertid till följd att en annan myndighet inte kan utnyttja uppgifterna i sin verksamhet i andra fall än som anges i 19 §, vilket innebär att sekretessbrytande regler i praktiken bara torde bli aktuella när en myndighet har rätt att ta del av uppgifter för sådana ändamål (jfr prop. 1990/91:131 s. 24 f). En hänvisning till den nya lagen bör mot bakgrund av vad som har sagts tas in i 9 kap. 2 § offentlighets- och sekretesslagen, som innehåller en uppräkning av bestämmelser som begränsar möjligheten att använda vissa uppgifter som en svensk myndighet har fått från en myndighet i en annan stat. En motsvarande hänvisning bör tas in till LÖHS (jfr 24 §).