prop · GY0383 · 2011-03-16 00:00:00 — föreslog en ny bestämmelse i godtros- förvärvslagen, med innebörd att tidsfristerna för återkrav och lösen enligt 3 och 5 §§ skulle förlängas till i fråga om föremål med ett särskilt betydande kulturellt värde. Ett flertal remissinstanser framförde kritik mot utredningens definition: föremål med särskilt betydande kulturellt värde. Det är av stor vikt att reglerna om godtrosförvärv är klara och tydliga. Utredningens avgränsning, föremål med särskilt betydande kulturellt värde, kan inte sägas uppfylla kraven på tydlighet. Konventionens regler bör vidare förbehållas internationella förhållanden, vilket även några remissinstanser påtalar i sina yttranden över betänkandet. Av kommentaren till konventionen framgår att bakgrunden till att man valt just som frist är att kan vara nödvändig för att sökanden med hänsyn till att föremålet finns i utlandet ska kunna ta fram bevismaterialet (s. 508/509). Således är orsaken till fristens längd svårigheterna att från utlandet ta till vara sin rätt, dvs. att det är fråga om Prop. 2010/11:83 internationella förhållanden. ICOM och Samp har förespråkat längre tidsfrister och ansett att tidsfristen för hävd bör avskaffas eller i vart fall förlängas för kulturföremål med särskilt betydande kulturellt värde. Frågan om längre hävdetid för värdefull eller unik egendom, såsom föremål som omfattas av kulturminneslagen eller konst, diskuterades i förarbetena till bestäm- melserna i godtrosförvärvslagen om tidsbegränsning av rätten att kräva tillbaka egendom (prop. 2002/03:17 s. 25 f.). Regeringen fann dock att framför allt rätten att lösa egendom gjorde det möjligt att bestämma hävdetiden för all egendom till . Detta skäl gör sig fortfarande gällande och avsteg härifrån bör ske endast i den mån konventionens bestämmelser kräver det. Mot denna bakgrund bör, som föreslås i promemorian, en bestämmelse om de utökade tidsfrister som krävs för att tillgodose konventionens krav begränsas till föremål som utgör kulturföremål enligt konventionens definition. Konventionen täcker ett något större område än direktivet, bl.a. genom att den omfattar även stulna kulturföremål. För att ska kunna tillträda konventionen måste därför regleringen om godtrosförvärv täcka kulturföremål i den betydelse uttrycket har i det föreslagna 7 kap. kulturminneslagen och som stulits utomlands i en stat som är konventionsstat, dvs. även i en EES-stat som är konventionsstat (jfr avsnitt 6.2). Svensk lagstiftning innehåller inga yttersta tidsgränser för en ursprunglig ägares rätt att kräva tillbaka ett stulet föremål eller begära att få lösa ett föremål med stöd av reglerna i godtrosförvärvslagen. Mot den bakgrunden bedömer regeringen att det saknas skäl att i svensk lagstiftning införa konventionens yttersta tidsgränser för återkrav eller lösen av stulna kulturföremål. Skulle man införa sådana tidsgränser skulle nämligen skyddsvärda kulturföremål som stulits i konventions- stater kunna återkrävas i mindre utsträckning än föremål som inte är lika skyddsvärda. Ett nytt 8 kap. i kulturminneslagen föreslås för de regler som bör införas i för att uppfylla konventionens krav när det gäller stulna kulturföremål. 8.4.1Bedömning av om förvärvaren var i god tro Regeringens bedömning: Några författningsändringar krävs inte med anledning av konventionens regler om bedömningen av om en förvärvare av ett stulet kulturföremål var i god tro. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna Promemorians förslag: Vid bedömningen av om en förvärvare av ett kulturföremål var i god tro kan särskilt beaktas parternas egenskaper, vilket pris som har betalats, om förvärvaren gjort efterforskningar i register över stulna kulturföremål eller annan relevant dokumentation samt om förvärvaren konsulterat tillgängliga organ eller på annat sätt vidtagit sådana åtgärder som en aktsam och omsorgsfull person skulle ha gjort med hänsyn till omständigheterna. Remissinstanserna: Hovrätten för Nedre anser att om utgångspunkten är att de omständigheter som omnämns i artikel 4.4 i konventionen ligger inom ramen för vad som sägs i 2 § godtrosförvärvs- lagen, kan det ifrågasättas om en sådan bestämmelse som föreslås i promemorian behövs. Värdet av den föreslagna regleringen förefaller i stället, enligt hovrätten, huvudsakligen ligga i att det klargörs att har införlivat konventionen på ett korrekt sätt. Sambandet mellan 2 § godtrosförvärvslagen och den föreslagna bestämmelsen i kulturminnes- lagen framstår enligt hovrätten som oklart. Det bör klargöras att bestämmelsen ska gälla utöver 2 § andra stycket godtrosförvärvslagen. Vidare bör det enligt hovrättens mening, av tydlighetsskäl, anges att de uppräknade omständigheterna ska beaktas särskilt, i stället för att de särskilt kan beaktas. Hovrätten anser vidare att uttrycket parternas egenskaper ska förtydligas och i stället kan uttrycket överlåtarens och förvärvarens egenskaper användas. anser att formuleringen parternas egenskaper i den bestämmelse som föreslås i promemorian är intetsägande. Skälen för regeringens bedömning: Artikel 4.1 i konventionen föreskriver att en innehavare som måste återlämna ett stulet kulturföremål kan få skälig ersättning när det stulna kulturföremålet återlämnas. En förutsättning för detta är att innehavaren varken insåg eller rimligen borde ha insett att föremålet var stulet och att han kan visa att han iakttagit tillräcklig omsorg när föremålet förvärvades. När det gäller stulen egendom är utgångspunkten enligt svensk rätt att en godtroende köpare och innehavare av ett stulet föremål kan tvingas att lämna ifrån sig det köpta utan att få någon ersättning. Detta följer av att den ursprunglige ägaren enligt 3 § godtrosförvärvslagen har en rätt att få tillbaka stulen egendom utan att betala någon lösen. Den godtroende köpare som tvingas avstå från föremålet utan ersättning från den ursprungliga ägaren har emellertid enligt svensk rätt alltid en möjlighet att gentemot säljaren åberopa att det finns ett rättsligt fel (41 § köplagen [1990:931] och 21 a § konsumentköplagen [1990:932]). Köparen har därigenom en rätt att häva köpet och få tillbaka det han har betalat för varan. I vissa fall finns också en rätt till skadestånd (41 § köplagen och 22 a § konsumentköplagen). Den svenska regleringen i fråga om stulen egendom är sålunda mer generös i förhållande till den ursprunglige ägaren till föremålet än bestämmelsen i artikel 4.1 i konventionen. De svenska reglerna får betraktas som mer gynnsamma för att effektivt försöka bekämpa den illegala handeln med kulturföremål. I konventionens ingress har det vidare betonats att det inte är avsikten att alla stater ska införa en särskild rätt till ersättning i samband med att en godtroende innehavare tvingas återlämna ett stulet kulturföremål. Någon författningsändring krävs därför inte i detta hänseende. För det fall innehavaren blivit ägare till föremålet genom ett innehav i god tro med äganderättsanspråk under , s.k. hävd, har emellertid enligt svensk rätt den ursprunglige ägaren trots allt en skyldighet att betala lösen vid återlämnandet. Detta innebär omvänt att innehavaren har rätt till ersättning. Eftersom det är en förutsättning för att ersättning alls ska utgå att innehavaren varit i god tro när föremålet förvärvades, måste artikel 4.1 i konventionen jämföras med det svenska kravet på aktsamhet för god tro. Enligt artikel 4.1 i konventionen är aktsamhetskravet formulerat så att en innehavare anses ha varit i god tro om denne varken insåg eller rimligen borde ha insett att föremålet var stulet och att han kan visa att han iakttog tillräcklig omsorg när föremålet förvärvades. I konventionens artikel 4.4 anges att vid bedömningen av om innehavaren iakttagit tillräcklig omsorg ska avseende fästas vid alla omständigheter vid förvärvet, däribland i vilken egenskap parterna agerat, det pris som har betalats, om innehavaren gjort efterforskningar i register över stulna kulturföremål, som han rimligen kunde få tillgång till, och annan relevant information och dokumentation, som han rimligen kunde inhämta, samt om innehavaren konsulterat tillgängliga organ eller på annat sätt vidtagit andra sådana åtgärder som en förnuftig person skulle ha vidtagit med hänsyn till omständigheterna. Det finns ett flertal register över stulna kulturföremål. Ett exempel på register över stulna kulturföremål är register över stulna konstverk, The stolen work of arts database. ger också ut en CD- rom, The stolen work of arts , som tagits fram särskilt med anledning av bestämmelsen i artikel 4.4 konventionen för att utgöra ett verktyg för att förhindra handel med stulna konstföremål. I svensk rätt motsvaras kravet på god tro i artikel 4.1 i konventionen av 2 § godtrosförvärvslagen. Där anges att förvärvaren ska anses ha varit i god tro endast om det är sannolikt att egendomens beskaffenhet, de förhållanden under vilka den utbjöds och omständigheterna i övrigt var sådana att han inte borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen. Det angivna kravet för god tro skärptes i svensk rätt genom att 2 § godtrosförvärvslagen ändrades från inte borde ha insett till inte borde ha misstänkt. Varje omständighet som gör förvärvaren misstänksam om säljarens rätt att förfoga över egendomen ställer ett krav på förvärvaren att vidta kontrollåtgärder (prop. 1997/98:168 s. 13). Vid godtrosprövningen enligt 2 § godtrosförvärvslagen ska det göras en helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet (prop. 1985/86:123 s. 22). Kriterierna i artikel 4.4, som varken är uttömmande eller avgörande, ryms i den prövning som ska göras enligt godtros- förvärvslagen. Några särskilda bestämmelser om vilka kriterier som ska beaktas vid prövningen av om en innehavare var i god tro krävs därför inte. Regeringens bedömning: Konventionens regler om ersättning till en godtroende innehavare som måste återlämna ett stulet kulturföremål föranleder inte någon ny lagstiftning. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna Skälen för regeringens bedömning: Om innehavaren uppfyllt aktsamhetskravet och sålunda kan konstateras vara berättigad till ersättning, ska storleken på ersättningen enligt artikel 4.1 i konventionen vara skälig. Såsom regeringen konstaterade i samband med införlivandet av direktivet i 6 kap. kulturminneslagen (prop. 1994/95:74 s. 19) kan det vara vanskligt att ge några bestämda anvisningar om hur ersättning ska beräknas när det i artikeln inte framgår vad som är skälig ersättning. I förarbetena till denna lagstiftning anges vidare att utgångspunkten för att bedöma storleken på skälig ersättning i de fall innehavaren förlorar rätten till föremålet bör vara att ersättningen motsvarar förlusten av föremålet (prop. 1994/95:74 s. 20). Av 6 § godtrosförvärvslagen framgår att den ersättning som betalas ut ska motsvara vad godtrosförvärvaren betalat vid sitt förvärv och dennes eventuella kostnader för en förbättring av föremålet. Ersättningen får dock aldrig överstiga egendomens värde i den allmänna handeln. Svensk rätt får anses uppfylla kraven i artikel 4.1 i konventionen på att skälig ersättning ska betalas ut. I artikel 4.2 i konventionen anges att utan hinder av innehavarens rätt till ersättning ska skäliga åtgärder vidtas för att ålägga den person som överlåtit kulturföremålet till innehavaren eller en tidigare överlåtare av föremålet att betala ersättningen, om detta är förenligt med lagstiftningen i den stat där begäran framställs. Vidare framgår av artikel 4.3 att den omständigheten att den som framställer begäran betalar ersättning till innehavaren när detta krävs, inte påverkar rätten för den som framställt begäran att återfå ersättningsbeloppet av någon annan. Enligt svensk rätt kan den ersättning som den ursprunglige ägaren betalar till innehavaren i en hävdesituation återkrävas av en överlåtare eller tidigare överlåtare av föremålet med stöd av allmänna skadestånds- rättsliga regler om regressrätt. Några ytterligare lagstiftningsåtgärder behöver således inte vidtas med anledning av artiklarna 4.2 och 4.3 i konventionen. Artikel 4.5 anger att en innehavare som fått ett kulturföremål genom arv eller på annat sätt utan betalning inte ska ha bättre rätt till ersättning än föregående innehavare skulle ha haft. Godtrosförvärvslagen, som förutsätter att en överlåtelse har ägt rum, kan tillämpas på förvärv som sker genom köp, byte eller gåva, dvs. när egendom förvärvas genom singularfång. Däremot kan godtrosförvärv inte ske genom universal- fången arv, testamente eller bodelning. Detta innebär att förvärvaren vid t.ex. ett arv inträder i den tidigare innehavarens ställning. Denna skillnad får emellertid inga konsekvenser på förvärv av stulen egendom, eftersom det då inte är möjligt att göra ett godtrosförvärv. När ett stulet föremål blir föremål för hävd har en innehavare som fått föremålet genom t.ex. arv samma rätt till lösen som den han erhållit föremålet av, jfr 46 §§ godtrosförvärvslagen. Några särskilda författningsåtgärder krävs därför inte heller med anledning av regleringen i konventionens artikel 4.5. 9.1Svensk domstols behörighet att pröva en talan om återlämnande Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller konventionens krav på att det ska finnas en domstol eller myndighet som är behörig att handlägga anspråk på återlämnande av kulturföremål som stulits eller förts ut olagligt. Någon kompletterande svensk lagreglering krävs därför inte i detta avseende. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 8.1 i konventionen framställs en begäran om återlämnande av ett kulturföremål som stulits eller förts ut olagligt vid en domstol eller någon annan behörig myndighet i den konventionsstat där kulturföremålet finns eller inför en domstol eller någon annan myndighet som i övrigt är behörig enligt konventionsstaternas gällande regler. Parterna kan också enligt artikel 8.2 i konventionen komma överens om att hänskjuta tvisten antingen till en domstol eller någon annan behörig myndighet, eller till skiljeförfarande. I svensk rätt motsvaras konventionens regler om domstolens behörighet, utöver de internationella åtaganden som är bundet av, av att det i 10 kap. 3 § föreskrivs ett särskilt s.k. egendomsforum. Enligt bestämmelsen kan den som saknar känd hemvist i landet i tvister som rör lös egendom sökas där egendomen finns. Bestämmelsen utgör ett dispositivt ersättningsforum till den allmänna forumregeln i 10 kap. 1 § , som anger att rätten på den ort där svaranden har sin hemvist är behörig domstol. Innehållet i svenska forumregler står i överensstämmelse med mot- svarande regler i konventionen. Någon kompletterande lagstiftning krävs sålunda inte för att uppfylla konventionens bestämmelser i denna del. 9.2Anmälan om behörig domstol eller myndighet Regeringens förslag: godkänner en förklaring enligt artiklarna 16.1 och 16.2 i konventionen dels om att en begäran om återlämnande av kulturföremål och därmed sammanhängande frågor kan framställas direkt vid allmän domstol, dels om att i fråga om stulna kulturföremål kan en sådan framställan göras även hos . Lagen om betalningsföreläggande och handräckning ska inte tillämpas vid frågor om återlämnande enligt 6 kap. och det föreslagna 7 kap. kulturminneslagen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag när det gäller innehållet i förklaringen i samband med tillträdet till konventionen. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna fråga. Promemorians förslag: Den ska vid tillträde till konventionen anmäla att en begäran om återlämnande av kulturföremål och därmed sammanhängande frågor kan framställas direkt vid allmän domstol eller hos . Remissinstanserna: pekar på att bestäm- melserna i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning skiljer sig från bestämmelserna i 6 kap. och det föreslagna 7 kap. kulturminneslagen. framhåller att ytterligare lagstiftningsåtgärder krävs om myndigheten ska kunna handlägga mål enligt dessa kapitel i kulturminneslagen. anser att möjligheten att väcka talan direkt vid allmän domstol innebär ett framsteg i arbetet mot olaglig utförsel av kulturföremål. Statens museer för världskultur anser att det ger tyngd åt arbetet mot illegal hantering av kulturföremål att en begäran om återlämnande av kulturföremål kan framställas direkt vid allmän domstol eller . befarar Statens museer för världs- kultur att det professionella internationella museisamarbetet runt åter- förandefrågor kan försvåras när ärendena blir en del av en rent juridisk process. Det är enligt Statens museer för världskultur av stor vikt att det även framgent finns möjlighet att direkt med kollegor världen över diskutera och hantera frågan om föremålens fysiska placering. Statens museer för världskultur anser vidare att myndigheten bör bli en central remissinstans för processer som gäller föremål i som återkrävs. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 16.1 i konventionen ska en konventionsstat vid sitt tillträde till konventionen genom en förklaring meddela vilket förfarande som ska iakttas när en begäran om återlämnande framställs i staten. Av artikel 16.2 framgår att konventions- staten också kan utse behörig domstol eller myndighet. Enligt 1 § lagen om betalningsföreläggande och handräckning får ett yrkande om att någon ska åläggas att fullgöra en förpliktelse prövas av enligt den lagen. Av förarbetena till lagen framgår att den summariska processen ska kunna användas för krav på fullgörelse av dispositiv natur (prop. 1989/90:85 s. 39). I avsnitt 7.7 har föreslagits att mål som rör återlämnande av kulturföremål enligt 6 kap. eller det föreslagna 7 kap. kulturminneslagen ska handläggas i enlighet med de regler som gäller för dispositiva tvistemål. Det innebär att det, med oförändrade regler i lagen om betalningsföreläggande och handräckning, blir möjligt att begära handräckning hos Kronofogde- myndigheten när ett kulturföremål olagligt förts ut från en konventions- eller EES-stat. I promemorian föreslås att vid tillträde till konventionen ska anmäla att en begäran om återlämnande av kulturföremål kan framställas inte bara vid allmän domstol utan även hos . Den summariska processens huvudsakliga syfte är att snabbt och enkelt klargöra om svaranden har någon invändning mot sökandens krav och möjliggöra snabb verkställighet i sådana fall där det inte finns någon tvist mellan parterna (prop. 1989/90:85 s. 39). Även om handläggningsformen särskild handräckning möjliggör att meddelar ett utslag också när svaranden invänder mot sökandens krav, anser regeringen att det aktuella slaget av tvister inte är sådana som typiskt sett kan hanteras snabbt och enkelt. Om skulle ta ställning till en ansökan om handräckning i fråga om ett kulturföremål som förts ut olagligt från en konventionsstat, skulle prövningen omfatta bl.a. frågorna om det rör sig om ett kulturföremål enligt definitionen i det aktuella kapitlet i kultur- minneslagen och om föremålet förts ut från den sökande statens territorium i strid med denna stats utförselregler. Det rör sig således om mer komplicerade bedömningar, där även innehållet i utländsk lagstiftning ska bedömas. Även den omständigheten att Kronofogde- myndigheten också skulle behöva kontrollera att talan väckts inom den i kulturminneslagen angivna tidsfristen talar för att de aktuella tvisterna inte lämpar sig särskilt väl för verksamhet. Liksom påtalar i sitt remissvar skiljer sig bestämmelserna om kostnader i lagen om betalningsföreläggande och handräckning från de bestämmelser om kostnader som finns i nuvarande 6 kap. kulturminneslagen och vars motsvarighet föreslås även i det nya 7 kap. Vidare innebär bestämmelserna i lagen om betalningsföreläggande och handräckning en komplikation såtillvida att den förutsätter att det är den sökandes besittning som har rubbats. Inte sällan torde det i frågor om återlämnande av kulturföremål vara så att det inte är den utländska statens besittning till föremålet som har rubbats, utan någon annan äger föremålet och det är således denna person som har fått sin besittning till föremålet rubbad. Staten för processen till skydd för det nationella kulturarvet och inte till skydd för rätten till egendom. Detta innebär alltså att handräckning inte alltid är en väg som är öppen för en stat som vill begära ett föremål återlämnat enligt 6 kap. eller det föreslagna 7 kap. kulturminneslagen. Vid en samlad bedömning anser regeringen att frågor om återlämnande av kulturföremål enligt 6 kap. och det föreslagna 7 kap. kulturminnes- lagen inte är av sådan beskaffenhet att de bör handläggas av Kronofogde- myndigheten inom ramen för den summariska processen. En bestämmelse om detta föreslås därför tas in i lagen om betalnings- föreläggande och handräckning. När det gäller återkrav av kulturföremål som förts ut olagligt bedömer således regeringen att en förklaring om att en begäran om återlämnande och därmed sammanhängande frågor kan framställas vid allmän domstol bör göras vid tillträdet till konventionen. Särregler om inhämtande av yttrande från någon annan bör inte föreskrivas i svensk lagstiftning, utan domstolen får själv i varje enskilt fall avgöra om det finns behov av ett sakkunnigt yttrande, t.ex. från Statens museer för världskultur. Mot bakgrund av remissyttrandet från Statens museer för världskultur vill regeringen i sammanhanget fram- hålla att den omständigheten att talan om återlämnande av ett kultur- föremål enligt det föreslagna 7 kap. kulturminneslagen kan väckas i domstol, inte på något sätt utesluter lösningar utan domstolsprövning. Regeringen utgår från att samförståndslösningar och diplomatiska Prop. 2010/11:83 lösningar även fortsättningsvis blir vanligt förekommande i de fall som gäller kulturföremål som förts ut olagligt. Krav på återlämnande av stulna kulturföremål som framställs i kommer, när överlåtelse har skett, att bedömas enligt godtrosförvärvs- lagen med den avvikelse som anges i det föreslagna 8 kap. kulturminnes- lagen. Prövningen följer allmänna processrättsliga bestämmelser och kräver ingen särreglering. Tvister om återlämnande av stulna kultur- föremål har typiskt sett inte de komplexa drag som de ovan nämnda tvisterna om återlämnande enligt 6 kap. och det föreslagna 7 kap. kulturminneslagen. Det finns därför inget hinder för att den bestulne ansöker om handräckning hos . En förklaring om att en begäran om återlämnande av ett stulet kulturföremål och därmed sammanhängande frågor kan framställas vid allmän domstol eller hos bör därför göras vid tillträdet till konventionen. Regeringens förslag: Domstol ska ha möjlighet att besluta om säkerhetsåtgärd beträffande kulturföremål som förts ut olagligt. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna Promemorians förslag överrensstämmer med utredningens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 8.3 i konventionen får de interimistiska åtgärder, inklusive säkerhetsåtgärder, som står till förfogande enligt lagen i den konventionsstat där kulturföremålet finns även tillgripas när begäran om återlämnande av föremålet framställts inför en domstol eller någon annan behörig myndighet i en annan konventionsstat. Bestämmelsen är viktig för att säkerställa att ett föremål inte försvinner innan ett domstolsavgörande finns i det land som ska pröva själva frågan om återlämnande. Allmänna svenska regler om säkerhetsåtgärder i form av kvarstad m.m. finns i 15 kap. .