prop · GY0383 · 2011-03-16 00:00:00 — Konventionens artikel 6.4 ska därför införlivas i svensk lagstiftning genom en särskild bestämmelse i det föreslagna 7 kap. kulturminnes- lagen. 7.7Tvister om återlämnande av kulturföremål som förts ut olagligt ska handläggas som dispositiva tvistemål Regeringens förslag: En tvist om återlämnande av ett kulturföremål enligt 7 kap. kulturminneslagen ska handläggas som ett dispositivt tvistemål. Även tvister om återlämnande enligt 6 kap. ska handläggas som dispositiva tvistemål. Yrkande om ersättning får i en rättegång om återlämnande framställas utan stämning. Om ett yrkande om ersättning har framställts, ska frågorna om återlämnande och ersättning avgöras . Utredningens förslag: Tvister om återlämnande av kulturföremål som förts ut olagligt från konventionsstater ska handläggas som indispositiva tvistemål. Remissinstanserna: Ingen instans har yttrat sig särskilt i denna fråga. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen instans har yttrat sig särskilt i denna fråga. Skälen för regeringens förslag: I artikel 8.2 i konventionen sägs att parterna kan komma överens om att hänskjuta en tvist antingen till domstol eller annan behörig myndighet, eller till skiljeförfarande. föreslog att vid rättegången i mål angående återlämnande av kulturföremål som omfattas av konventionen skulle reglerna i om tvistemål där förlikning inte är tillåten tillämpas, dvs. att målen utgör indispositiva tvistemål. Detta motsvarar vad som gäller för mål om återlämnande av kulturföremål som omfattas av direktivet (6 kap. 14 § första stycket kulturminneslagen). Emellertid kan ett skiljeförfarande enligt svensk rätt endast användas när det gäller en tvist som parterna kan träffa en förlikning om, dvs. då fråga är om ett dispositivt tvistemål (1 § lagen [1999:116] om skilje- förfarande). En bestämmelse om att reglerna i om tvistemål där förlikning inte är tillåten ska tillämpas är därför oförenlig med konventionen. Den omständigheten att parterna eventuellt kan träffa ett avtal om skiljeförfarande i enlighet med ett annat lands lagstiftning torde inte vara tillräckligt för att uppfylla konventionens krav. I konventionen föreskrivs inte någon skyldighet för domstolen att utreda eller att vidta åtgärder för att materiell rättvisa ska uppnås. I kommentaren till konventionen uttalas att skiljeförfarande inte bara ska tillåtas, utan ska uppmuntras. Skiljeförfarandet har enligt kommentaren flera fördelar; det är konfidentiellt, snabbt och neutralt. Även den omständigheten att en skiljedomare kan vara specialist på den aktuella typen av kulturföremål och att det kan förväntas vara lättare att verkställa en skiljedom, talar enligt kommentaren för ett skiljeförfarande (s. 544/545). Även artikel 6.3 i konventionen talar för att tvistemålen ska hanteras som dispositiva. Artikeln föreskriver att innehavaren, i stället för att erhålla ersättning för ett kulturföremål som förts ut olagligt och ska återlämnas, kan komma överens med den återkrävande staten om att behålla äganderätten till föremålet eller om att äganderätten, med eller utan vederlag, överförs till en person som bor i den återkrävande staten och som tillhandahåller nödvändiga garantier. Mot bakgrund av konventionens krav på möjlighet till skiljeförfarande föreslås att tvistemål enligt 7 kap. kulturminneslagen ska utgöra dispositiva tvistemål. En uttrycklig bestämmelse om detta bör tas in i lagen. Av 6 kap. 14 § kulturminneslagen framgår att tvistemålen om åter- lämnande enligt kapitlet utgör indispositiva tvistemål. Som redogjorts för ovan leder konventionens krav på möjlighet till ett skiljeförfarande att tvistemål enligt 7 kap. ska utgöra dispositiva tvistemål. Det finns i detta sammanhang anledning att överväga om även tvistemålen enligt 6 kap. kulturminneslagen framöver ska utgöra dispositiva tvistemål. Bestämmelserna i 6 kap. kulturminneslagen trädde i kraft och har således varit gällande . har inte någon talan om återlämnande av kulturföremål enligt 6 kap. väckts i domstol. Direktivet uppställer inget krav på att domstolen ska fullgöra en utredningsskyldighet. Inte heller i övrigt innehåller direktivet bestäm- melser som får till följd att tvistemålen enligt 6 kap. kulturminneslagen måste behandlas som indispositiva tvistemål. I förarbetena till 6 kap. kulturminneslagen uttalas att anspråkets offentligrättsliga grund medför att krav på återlämnande bör hanteras enligt reglerna för indispositiva tvistemål (prop. 1994/95:74 s. 16). Med hänsyn till att endast stater kan väcka talan om återlämnande enligt 6 kap. har det i promemorian ifrågasatts om det finns ett behov av att tvistemålen behandlas som indispositiva, med den utrednings- skyldighet det innebär för domstolen. Stater kan nämligen betraktas som starka parter, som får förutsättas ha den kompetens och de resurser som krävs för att föra talan och lägga fram en fullständig utredning, som möjliggör ett materiellt riktigt domslut. Enligt 6 kap. kulturminneslagen ska även frågan om ersättning till en godtroende innehavare handläggas enligt reglerna för indispositiva tvistemål. Enligt det föreslagna 7 kap. kommer ersättningsfrågan att handläggas som ett dispositivt tvistemål. Oavsett om det rör sig om en tvist enligt 6 eller 7 kap. kulturminneslagen, motsvarar situationen vid ersättningsfrågan den som uppkommer då en person gjort ett godtrosförvärv enligt 2 § godtrosförvärvslagen. Något behov av indispositiva regler har inte ansetts finnas i godtrosförvärvslagen. Det får anses önskvärt, såsom bedömts i promemorian, att reglerna för jämförbara situationer är de samma så långt möjligt. Mot denna bakgrund föreslås att tvister enligt 6 kap. kulturminneslagen framöver ska utgöra dispositiva tvistemål. För att tydliggöra vad som gäller föreslås en uttrycklig bestämmelse om att tvistemålen ska vara dispositiva i 6 kap. 14 §. Till följd av att tvistemålen blir dispositiva, ska bestämmelsen i 6 kap. 7 § andra stycket om att ersättningen ska fastställas i målet om återlämnande tas bort. I ett dispositivt tvistemål krävs nämligen att part framställer ett yrkande om ersättning för att frågan ska prövas i målet. En särskild bestämmelse föreslås i såväl 6 kap. 14 § som i det föreslagna 7 kap. kulturminneslagen med innebörd att ett yrkande om ersättning får framställas utan stämning i en rättegång om återlämnande. Med hänsyn till att rättegången gäller internationella förhållanden bör, om ett yrkande om ersättning har fram- ställts, frågorna om återlämnande och ersättning avgöras . 2010/11:83 bestämmelse om detta bör därför införas. 8 Återlämnande av stulna kulturföremål I konventionen saknas en särskild definition av vad som avses med att ett kulturföremål är stulet. En orsak till detta är att staternas interna rätts- ordningar varierar i fråga om vilka gärningar som bedöms som stöld och om i vilka fall godtrosförvärv kan göras (kommentaren till konventionen s. 494/495). Det framstår dock som klart att begreppet stulet i vart fall omfattar vad som avses med detta begrepp i svensk rätt, nämligen att föremålet frånhänts den rätte ägaren genom ett olovligt tagande med tillägnelseuppsåt och tillgreppet inneburit skada. I den mån innebörden av konventionens begrepp saknar närmare definition eller den exakta innebörden inte framgår av artiklarnas ordalydelse, får innebörden fastställas genom den praxis som utvecklas och utifrån tillämpliga bestämmelser i den nationella rättsordning som konstateras vara tillämplig. Skyldigheten att återlämna stulna kulturföremål Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller konventionens krav när det gäller skyldigheten att återlämna stulna kulturföremål. kompletterande svensk lagreglering krävs därför inte i detta avseende. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: ICOM och Samp instämmer i utredningens bedömning att den nuvarande lagstiftningen uppfyller konventionens minimikrav, men anser att inte bara rena tillgrepp utan även fornminnes- brott och förskingring bör omfattas av vindikationsprincipen. antikvarieämbetet anser att undantaget från extinktionsprincipen i 3 § godtrosförvärvslagen bör utvidgas till att omfatta även fornfynd. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 3.1 i konventionen ska den som innehar ett stulet kulturföremål återlämna det. blir tillämplig i då det är fråga om anspråk av internationell karaktär som gäller återlämnande av ett stulet kulturföremål som påträffas här i landet. Regeln i konventionen innebär att ägaren har rätt att få tillbaka ett kulturföremål som har stulits från honom eller henne. Den som har stulit ett kulturföremål anses enligt svenska regler inte som ägare till föremålet, eftersom äganderätt endast kan förvärvas genom Innehavaren är skyldig att lämna ifrån sig föremålet till den Ägaren kan göra sitt återkrav gällande och behöver inte betala någon ersättning för att få tillbaka föremålet. Svensk rätt står alltså i överensstämmelse med motsvarande utgångs- punkter i konventionen. Den person eller stat som gör anspråk på äganderätten till ett stulet kulturföremål kan väcka talan mot innehavaren genom en civilrättslig talan vid en svensk domstol. Eftersom det är en utgångspunkt i svensk rätt att den som innehar (besitter) viss egendom också är dess rättmätige ägare, är det den bestulne som ska styrka sin rätt till kulturföremålet. Ofta torde det räcka att den bestulne visar att det är han eller hon som har ägt föremålet och hävdar att det inte har överlåtits till någon annan. Det kan emellertid tänkas uppkomma situationer då det stulna kulturföremålet har överlåtits från gärningsmannen till någon annan, en tredje person. Om denne kände till eller borde ha misstänkt att föremålet var stulet, får han eller hon inte bättre rätt till föremålet än den som stal det. En sådan förvärvare är skyldig att lämna tillbaka föremålet till den rätte ägaren utan att få någon ersättning av denne. Även i detta avseende uppfyller svensk rätt konventionens krav. Om den som förvärvar ett stulet föremål emellertid är i god tro, dvs. inte har misstänkt eller borde ha misstänkt att föremålet var stulet, ställer sig saken något annorlunda. Enligt 3 § godtrosförvärvslagen kan den som förvärvar stulen egendom inte göra något godtrosförvärv av egendomen. Ägaren har rätt att få tillbaka det stulna föremålet utan att betala någon ersättning till innehavaren. Ägaren måste dock göra sitt krav gällande från det han eller hon fick eller måste antas ha fått kännedom om förvärvarens innehav. Görs inte detta, får förvärvaren äganderätt till egendomen. När det gäller ägarens rätt att få tillbaka ett stulet kulturföremål uppfyller svensk rätt alltså konventionens krav. Den tidsfrist som gäller för ägarens rätt att framställa ett återkrav är dock kortare än vad konventionen föreskriver. Frågan om tidsfristens längd behandlas nedan i avsnitt 8.3. En ägares rätt till ett stulet kulturföremål kan också enligt 4 § godtrosförvärvslagen upphöra genom s.k. hävd. Så kan vara fallet om en eller flera personer med äganderättsanspråk innehaft föremålet i god tro . Även om innehavaren fått äganderätt genom hävd, har emellertid den ursprunglige ägaren rätt att lösa tillbaka föremålet. Enligt 5 § godtrosförvärvslagen måste han göra detta från det att han fick eller måste antas ha fått kännedom om innehavet. Sålunda har en bestulen ägare i enlighet med konventionens krav rätt att få tillbaka ett stulet kulturföremål genom att lösa det. Fristen för lösen enligt 5 § godtrosförvärvslagen är dock, på motsvarande sätt som fristen för återkrav, kortare än vad som krävs enligt konventionen. Konventionen saknar, som tidigare nämnts, en särskild definition av vad som avses med att ett kulturföremål är stulet. Det närmare innehållet i stöldbegreppet får därför avgöras med stöd av den nationella rättsordning som blir tillämplig i den konventionsstat som prövar ett anspråk på återlämnade av ett stulet kulturföremål. Eftersom konventionen förutsätter att anspråket är av internationell karaktär, blir konventionen i princip endast tillämplig i om kulturföremålet har stulits i en annan konventionsstat. Den situationen kan uppkomma att ett kulturföremål enligt lagen i den konventionsstat där ägaren frånhänts föremålet anses vara stulet, medan frånhändandet enligt svenska regler utgör ett annat brott än stöld, t.ex. förskingring eller fornminnesbrott. Skillnaderna i fråga om brottsrubricering får återverkningar på frågan om det är möjligt att göra ett godtrosförvärv av föremålet. kulturföremål betraktas som förskingrat eller om gärningen ska Prop. 2010/11:83 rubriceras som fornminnesbrott, skulle det enligt svensk rätt kunna vara möjligt att göra ett godtrosförvärv av föremålet. En avgörande skillnad för gränsdragningen mellan stöld och förskingring är i svensk rätt om gärningsmannen hade egendomen i sin besittning eller inte. En gärning som är att rubricera som förskingring faller utanför konventionens tillämpningsområde. Eftersom det är möjligt att samma gärning bedöms som stöld i den konventionsstat där kultur- föremålet stulits, kan alltså en konfliktsituation uppkomma mellan de olika staternas rättsordningar. Om ett kulturföremål som har åtkommits genom annan brottslig gärning än stöld, t.ex. genom förskingring, överlåts till en tredje person som är i god tro, kan denne enligt 2 § godtrosförvärvslagen få äganderätt till föremålet genom ett godtrosförvärv. Den ursprunglige ägaren har emellertid rätt att återfå föremålet mot lösen. Oavsett om ett kultur- föremål i en annan konventionsstat anses som stulet men i blir föremål för godtrosförvärv, har den ursprunglige ägaren alltså rätt att på det sätt som konventionen kräver få föremålet återlämnat till sig. I detta avseende uppfyller alltså svensk rätt åtagandena enligt konventionen. Den ursprunglige ägaren måste emellertid enligt 5 § godtrosförvärvs- lagen framställa sitt lösenkrav från det han fick eller måste antas ha fått kännedom om innehavet. Den ursprunglige ägaren har alltså på sig att lösa in föremålet än vad konventionen före- skriver. Regeringen återkommer till denna fråga i avsnitt 8.3 och till frågan om lösensummans storlek i avsnitt 8.4.2. Sammanfattningsvis bedömer regeringen, i likhet med utredningen och promemorian, att bestämmelserna i svensk rätt uppfyller kraven i konventionens artikel 3.1 och att någon författningsändring inte krävs. Två remissinstanser har framfört synpunkten att de fall då godtrosförvärv inte är möjliga bör utvidgas till att gälla även andra fall än vad som är fallet enligt 3 § godtrosförvärvslagen. Avgränsningen i 3 § godtros- förvärvslagen diskuterades i förarbetena till bestämmelsen, mot bakgrund bl.a. av att framfört synpunkten att det saknas anledning att behandla kulturföremål olika beroende på hur det gick till när de kom i orätta händer (prop. 2002/03:17 s. 13). Regeringen ansåg då att gränsen skulle dras vid olovligt tagande (prop. 2002/03:17 s. 19). Skäl att nu göra en annan bedömning har inte kommit fram. 8.2Skyldigheten att återlämna kulturföremål som grävts ut olagligt eller som grävts ut lagligt men behållits i strid med lagen Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller konventionens krav när det gäller skyldigheten att återlämna kulturföremål som grävs ut olagligt eller som grävts ut lagligt men behållits i strid med lagen. Någon kompletterande svensk lagreglering krävs därför inte i detta avseende. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: ICOM och Samp instämmer i utredningens bedömning att den nuvarande lagstiftningen uppfyller konventionens minimikrav, men anser att inte bara rena tillgrepp utan även fornminnesbrott och förskingring borde omfattas av vindikations- principen. anser att undantaget från extinktions- principen i 3 § godtrosförvärvslagen borde utvidgas till att omfatta även fornfynd. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna Skälen för regeringens bedömning: I artikel 3.2 i konventionen anges att i konventionen anses ett kulturföremål som grävts ut olagligt eller som grävts ut lagligt men olagligen behållits som stulet, om detta är förenligt med lagstiftningen i den stat där utgrävningen ägde rum. Om ett olagligt utgrävt arkeologiskt föremål eller ett lagligt utgrävt föremål som behållits i strid med lagen förs till och innehas här i landet av den som på detta sätt stulit föremålet kan föremålet återkrävas i av den som anser sig vara den ursprunglige ägaren till föremålet. En talan om återlämnande av det arkeologiska föremålet prövas då med beaktande av den s.k. lex rei sitae principen med stöd av den åter- krävande statens lag. rei sitae principen innebär en tillämpning av lagen på den plats där egendomen var belägen för den händelse vars sakrättsliga verkningar ska bedömas (, Svensk internationell privat- och processrätt, 6 uppl., s. 289). I många stater betraktas föremål som härrör från arkeologiska utgrävningar som statens egendom i den nationella rätten, i varje fall om föremålet är av en viss ålder. Eftersom föremålet i en sådan situation vanligen tillfaller staten med äganderätt så snart det påträffas kan det antas att den som innehar ett sådant föremål, för vilken dokumentation saknas, sällan torde kunna vinna framgång i en process mot staten angående bättre rätt till föremålet. Redan genom att åberopa innehållet i lagstiftningen i den stat där utgrävningen ägt rum kan staten i många fall tänkas ha fullgjort beviskraven i fråga om vad som krävs för att staten ska vinna bifall till sin talan. Endast om en överlåtelse ägt rum i kan det bli aktuellt att tillämpa svensk rätt. Ofta torde bedömningen vid en tillämpning av svensk rätt inte avvika från vad som gäller för stulna kulturföremål. Det innebär att innehavaren normalt inte kan göra gällande bättre rätt till föremålet, eftersom det ofta är denna person själv som förfarit i strid med lagen eller innehar det med vetskap om att föremålet åtkommits olagligt. Skulle emellertid den innehavare som förvärvat det arkeologiska föremålet vara i god tro kan denna enligt svensk rätt trots detta inte förvärva äganderätten till ett stulet kulturföremål. Inte ens om det arkeologiska föremålet enligt svensk rätt inte är att betrakta som stulet, och därmed faller utanför konventionens tillämpningsområde, kan den ursprungliga ägaren fråntas föremålet, eftersom denna har en möjlighet att återfå egendomen mot lösen. Sammanfattningsvis bedömer regeringen, liksom utredningen och promemorian, att bestämmelserna i svensk rätt uppfyller kraven i konventionens artikel 3.2 och att någon författningsändring därför inte Regeringen anser att de skäl remissinstanserna anfört inte är Prop. 2010/11:83 tillräckliga för att låta bestämmelsen i 3 § godtrosförvärvslagen om när godtrosförvärv inte är möjliga omfatta andra situationer än olovligt tagande (jfr avsnitt 8.1). 8.3Tidsfrister för att kräva tillbaka ett stulet kulturföremål eller för att återfå det mot lösen Regeringens förslag: För föremål som utgör kulturföremål enligt definitionen som begreppet har i det föreslagna 7 kap. kulturminnes- lagen och som stulits utomlands i en konventionsstat görs ett avsteg från de tidsfrister för återkrav och lösen av föremål som gäller enligt godtrosförvärvslagen. Avsteget innebär att tidsfristerna utökas för de aktuella föremålen. De nödvändiga bestämmelserna införs i ett nytt kapitel i kulturminneslagen. Regeringens bedömning: Någon yttersta tidsfrist för återkrav eller lösen av stulna kulturföremål bör inte införas. Utredningens förslag: I godtrosförvärvslagen införs en ny bestämmelse som föreskriver att i stället för den tidsfrist som anges för återkrav och lösen enligt 3 och 5 §§ i samma lag ska för föremål med ett särskilt betydande kulturellt värde gälla en tidsfrist om Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens i fråga om att någon yttersta tidsfrist för återkrav eller lösen av stulna kulturföremål inte bör införas. Remissinstanserna: Hovrätten för Nedre anser att uttrycket föremål med ett särskilt betydande kulturellt värde i sig inte är klart avgränsat och att det inte finns något bärande skäl att förlänga tidsfristen för återkrav i större omfattning än vad konventionen kräver. Hovrätten anser vidare att konventionens tidsfrister endast bör gälla vid anspråk av internationell karaktär. anser att det inte finns tillräckliga skäl att förlänga fristerna avseende andra föremål av kulturellt intresse än sådana som omfattas av konventionen. uttalar vidare att en sådan utvidgning som utredningen föreslår skulle skapa stora tillämpningsproblem. Kammarrätten i anför att reglerna i godtrosförvärvslagen om återkrav och lösen innebär en inskränkning i godtroende förvärvares rätt till viss egendom och måste därför vara klara och lätta att tillämpa. Kammarrätten instämmer i utredningens bedömning att den längre tidsfristen måste avgränsas, men anser inte att den föreslagna lösningen med begreppet föremål med ett särskilt betydande kulturellt värde framstår som klar och tydlig. Riksantikvarie- ämbetet anser att den valda avgränsningen särskilt betydande kulturellt värde är alltför snäv för att konventionen fullt ut ska anses införlivad i svensk rätt och anser att tidsfristen ska gälla för föremål av betydande kulturellt värde. uttrycker tveksamhet till formuleringen särskilt betydande kulturellt värde, eftersom den anses kunna ge upphov till gränsdragningsproblem. och Samp anser att en tidsfrist för föremål med ett särskilt betydande kulturellt värde är för kort och förordar att någon tidsfrist över huvud taget inte ska finnas eller att tidsfristen i vart fall ska bestämmas till än . ICOM och Samp instämmer i bedömningen att det saknas anledning att tillskapa någon yttersta tidsfrist för återkrav eller lösen av stulna kulturföremål, men anser att tidsgränsen för hävd ska avskaffas eller i vart fall förlängas för föremål med särskilt betydande kulturellt värde. uttrycker att det visserligen hade varit önskvärt med en precisering av innebörden av uttrycket föremål med ett särskilt betydande kulturellt värde, men då svårigheterna med en sådan precisering förefaller vara betydande anser samfundet att ytterligare avgränsningar bör överlämnas till rätts- tillämpningen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Kammarrätten i är positiv till promemorians förslag med en tydligare definition av vilka kulturföremål som omfattas av den längre tidsfristen för återkrav och som överens- stämmer med konventionens definition. Statens museer för världskultur tillstyrker att de längre tidsfrister som konventionen kräver vad gäller återkrav och lösen av stulna kulturföremål införs i svensk lagstiftning. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Enligt artikel 3.3 i konventionen ska en begäran om återlämnande av ett stulet kulturföremål framställas från det att den som framställer anspråket har fått kännedom om var föremålet finns och om vem som innehar det. Kravet ska som huvudregel under alla förhållanden framställas från tidpunkten för stölden. Beträffande föremål som är en integrerad del av ett monument eller en fornlämning eller som tillhör en offentlig samling gäller emellertid enligt artikel 3.4 ingen yttersta tidsfrist. Sådana föremål omfattas alltså i princip endast av en tidsfrist . En konventionsstat har dock enligt artikel 3.5 rätt att i samband med att den tillträder konventionen anmäla att anspråk på återlämnade av sådana föremål som avses i artikel 3.4 ska vara underkastade en tidsfrist som enligt denna stats lagstiftning är eller längre. För kulturföremål av religiös eller samhällelig betydelse, som ägs av en stam eller ursprungsbefolkning och används av stammen eller befolkningen i traditionellt eller rituellt syfte, ska enligt artikel 3.8 samma tidsfrister tillämpas som enligt konventionen gäller för krav på återlämnande av föremål från offentliga samlingar.