prop · GY0383 · 2011-03-16 00:00:00 — Bestämmelser av betydelse för utförsel och återlämnande av kulturföremål finns bl.a. i 5 och 6 kap. lagen (1988:950) om kultur- minnen m.m. (kulturminneslagen), rådets direktiv /7/EEG1 om åter- lämnande av kulturföremål som olagligen förts bort från en medlemsstats territorium (direktivet) och om kultur- föremål som stulits eller förts ut olagligt (konventionen). Det kan noteras att det i nämnda lagar och dokument inte finns någon enhetlig definition på vad som utgör ett kulturföremål. I svensk lagstiftning finns regler som innebär att den som olovligen berövats ett föremål kan få tillbaka det. Ett stulet kulturföremål kan t.ex. komma att återlämnas med stöd av godtrosförvärvslagen. Av 2 § i den lagen framgår att den som förvärvat lösöre av någon som hade det i sin besittning, men inte hade rätt att förfoga över det, blir ägare till egendomen under förutsättning att han eller hon fått den i sin besittning och var i god tro. Även om förutsättningarna för godtrosförvärv enligt 2 § är uppfyllda, består emellertid enligt 3 § ägarens rätt till egendomen, om den frånhänts honom eller henne genom olovligt tagande eller genom s.k. råntvång. Ägaren har då rätt att få tillbaka sin egendom utan att betala lösen, men ägaren måste kräva tillbaka egendomen från förvärvaren från det att han eller hon fick eller måste anses ha fått kännedom om den godtroende förvärvarens innehav. Bestämmelser till skydd mot utförsel av vissa äldre kulturföremål finns i svensk lagstiftning i 5 kap. kulturminneslagen. I kapitlet anges definitioner på vad som avses med svenska respektive utländska kulturföremål (2 §). Definitionerna kompletteras av bestämmelser i 24 25 §§ förordningen (1988:1188) om kulturminnen m.m. (kulturminnes- förordningen). Bestämmelserna i 5 kap. kulturminneslagen syftar huvud- sakligen till att förhindra att kulturarvet utarmas genom att betydelsefulla kulturföremål förs ut ur landet. 1 Rådets direktiv /7/EEG av om återlämnande av kulturföremål som olagligen förts bort från en medlemsstats territorium (Celex 31993L0007), ändrat genom direktiv /100/EG (Celex 31996L0100) och direktiv /38/EG (Celex 32001L0038). Direktivet och 6 kap. kulturminneslagen Det finns flera internationella samarbeten rörande omsättning av kulturföremål. Av särskilt intresse för de frågor som tas upp i denna proposition är ovan nämnda direktiv /7/EEG om återlämnande av kulturföremål som olagligen förts bort från en medlemsstats territorium. Det har införlivats i svensk lagstiftning i 6 kap. kulturminneslagen, som trädde i kraft . Definitionen på kulturföremål i 6 kap. överensstämmer med definitionen i direktivet, men skiljer sig från definitionen i 5 kap. kulturminneslagen. Enligt 6 kap. är ett kulturföremål ett föremål som i den stat det förts bort från betraktas som en nationell skatt av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde enligt lagar eller administrativa förfaranden som är förenliga med artikel 36 i . Det kan noteras att motsvarande bestämmelse numera finns i artikel 36 i Fördraget om Europeiska unionens funktionssätt. Föremålet måste också tillhöra någon av de kategorier som anges i bilagan till kulturminneslagen eller vara en integrerad del av inventarierna hos en kyrklig institution eller en integrerad del av en offentlig samling och upptagen i inventarie- förteckningen hos ett museum, ett arkiv eller en bibliotekssamling (6 kap. 2 § första stycket). Bestämmelserna i 6 kap. kulturminneslagen syftar till att kulturföremål som olagligt förts bort från en EES-stat till ska återlämnas till den stat som de olagligt förts bort ifrån. Detta förutsätter att den aktuella EES-staten väcker talan om återlämnande vid allmän domstol i . Bestämmelserna i kapitlet gäller således endast för stater som är medlemmar i . I om kulturföremål som stulits eller förts ut olagligt avses med kulturföremål ett föremål som av religiösa eller profana skäl är av betydelse för arkeologin, förhistorien, historien, litteraturen, konsten eller vetenskapen och som kan hänföras till någon av de kategorier som anges i bilagan till konventionen (artikel 2). Konventionen handlar, liksom direktivet, om återlämnande av kulturföremål som förts ut olagligt från en stat. Därutöver har konventionen även bestämmelser om återlämnande av stulna kultur- föremål. Konventionens bestämmelser om återlämnande av kulturföremål som olagligt förts ut ur en stat syftar till att föremålet ska kunna återlämnas till den stat det förts ut ifrån. Grundtanken är att den stat som föremålet olagligt förts ut ifrån väcker talan om återlämnande vid domstol i den stat som föremålet befinner sig i. Domstolen beslutar endast om åter- lämnande och inte i frågan om äganderätten till föremålet. Vad gäller konventionens bestämmelser om stulna kulturföremål syftar de till att den bestulne ska få tillbaka sitt föremål. Det är ägaren till föremålet som ska väcka en sådan talan i domstol. Konventionens regler gäller inte retroaktivt utan endast framåtsyftande, Prop. 2010/11:83 från tidpunkten då konventionen trätt i kraft för den aktuella konventionsstatens del. Konventionen ger möjlighet för de konventionsstater som är medlemmar i organisationer för ekonomisk integration eller regionala enheter att anmäla att de i sina inbördes relationer avser att tillämpa de interna reglerna för dessa organisationer eller organ och att de inte mellan sig avser att tillämpa bestämmelserna i konventionen, när dess tillämpningsområde sammanfaller med tillämpningsområdet för de interna reglerna, se artikel 13.3. Bestämmelsen i konventionen har tillkommit mot bakgrund bl.a. av att , i egenskap av ordförandeland i EU , framhöll att medlemsstaterna i EU sinsemellan redan är bundna av direktivet. Detta innebär att för en EES-stat som också är konventionsstat gäller de direktivsstyrda reglerna i stället för konventionens regler, när konventionens och direktivets tillämpningsområden sammanfaller. Vid sitt tillträde till konventionen måste emellertid EES-staten anmäla detta. Eftersom direktivet saknar motsvarighet till konventionens bestämmelser om stulna kulturföremål, blir konventionens bestämmelser om återlämnande av stulna kulturföremål tillämpliga även gentemot EES-staterna. Tillämpningsområdena för konventionen och direktivet kan däremot sammanfalla vad gäller kulturföremål som förts ut olagligt (se avsnitt 6.2). 5Unidroit-konventionen om kulturföremål som stulits eller förts ut olagligt Unidroit är en vedertagen förkortning för pour lUnification du Droit Privé eller . Motsvarande svenska benämning är privaträtten. På svenska kallas Unidroit även eller Inter- nationella . Unidroit grundades på initiativ av enskilda stater och är en s.k. mellanstatlig organisation. Organisationen har sitt säte i . hade organisationen 63 medlemsstater. De nordiska länderna är medlemmar i organisationen. Organisationens verksamhet finansieras i huvudsak av medlemsstaterna själva, genom årliga bidrag. Institutets huvuduppgift är att förbereda och utarbeta förslag till konventioner och enhetliga regler på privaträttens område. Efter ungefär förhandlingar mellan ett sjuttiotal stater och efter flera expertmöten, antogs konventionen om kulturföremål som stulits eller förts ut olagligt. initiativ under ledning av Unidroit. Unidroits sekretariat har utarbetat en kommentar till konventionen. Kommentaren finns på engelska och Prop. 2010/11:83 franska: UNIDROIT Convention on Stolen or Illegally Exported Cultural Objects: Explanatory Report / Convention dUNIDROIT sur les biens culturels volés ou illicitement exportés: rapport explicatif, nedan kallad kommentaren till konventionen. När hänvisningar sker till kommentaren till konventionen i det följande anges först sidnumret i den engelska versionen, följt av sidnumret i den franska. Följande 31 stater hade tillträtt konventionen: , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , och . 5.2.1 Närmare om innehållet i konventionen Ingressen Innehållet i ingressen utgör ett viktigt underlag för att tolka konventionens bestämmelser. I ingressen framhålls att konventionen innehåller allmänna rättsliga minimiregler för återlämnande av kultur- föremål mellan konventionsstaterna. Staterna framhåller vidare den grundläggande betydelsen av att bevara och skydda kulturarvet och att idka kulturutbyte bl.a. i syfte att främja förståelsen mellan folken. De betonar också att de är djupt oroade över den olagliga handeln med kulturföremål och de oersättliga skador som denna ofta förorsakar såväl på själva kulturföremålen som på olika stammars, ursprungs- befolkningars eller andra samhällens kulturarv. Kap. I Tillämpningsområde och definitioner I artikel 1 anges att konventionen är tillämplig på anspråk som gäller återlämnande av kulturföremål som stulits eller förts ut olagligt. Förutsättningen är dock att anspråken är av internationell karaktär. Konventionen innehåller ingen närmare definition av vad som avses med att ett anspråk är av internationell karaktär. avse att kulturföremålet i fråga i något skede har passerat en Eftersom innebörden av begreppet inte framgår av konventionstexten, ankommer det på konventionsstaterna att avgöra vilka förflyttningar av föremålet som avses. I artikel 1 definieras inte vad som avses med att föremål är stulna. Detta får i stället bedömas utifrån de olika konventionsstaternas I artikel 1 b definieras kulturföremål som förts ut olagligt såsom kulturföremål som har förts ut från en konventionsstats territorium i strid med denna stats lagstiftning om utförsel av kulturföremål som har till syfte att skydda statens kulturarv. Med lagstiftning avses i sammanhanget såväl lagar som myndigheters Konventionen är dock endast tillämplig beträffande över- trädelser av sådan nationell lagstiftning som syftar till att skydda statens Således faller t.ex. överträdelser av skattelagstiftningen och generella tullregler utanför. I artikel 2 definieras termen kulturföremål. Med begreppet kultur- föremål avses sådana föremål som av religiösa eller profana skäl är av betydelse för arkeologin, förhistorien, historien, litteraturen, konsten eller vetenskapen och som kan hänföras till någon av de kategorier som anges i en bilaga till konventionen. Genom hänvisningen till konventionsbilagan blir den omfattande definitionen i själva artikeln mer begränsad och detaljerad. Vid en första anblick kan definitionen av kulturföremål i artikel 2 synas medföra att återlämnande med stöd av konventionen kan bli aktuellt beträffande en mycket omfattande krets av föremål. Det kan emellertid noteras att återlämnande enligt konventionen i princip aktualiseras fullt ut endast då det gäller stulna kulturföremål. När det gäller kulturföremål som förts ut olagligt kan återlämningsskyldigheten i viss mån begränsas av att det är den återkrävande staten som ska visa att något av de i artikel 5.3 angivna intressena kränkts. Vidare finns som huvudregel ingen skyldighet att återlämna sådana kulturföremål som omfattas av artikel 7.1. Kap. II Återlämnande av stulna kulturföremål Artikel 3.1 föreskriver att den som innehar ett stulet kulturföremål ska återlämna föremålet. Tillämpningsområdet är enligt artikelns lydelse begränsat till att avse föremål som åtkommits genom stöldbrott. Konventionsstaterna kan emellertid, som framgått ovan, på grundval av sin egen nationella rätt tillämpa mer gynnsamma regler än de som konventionen föreskriver (se artikel 9) och utöka tillämpningsområdet till att gälla även andra brott. Ytterst ankommer det på den domstol som är behörig att döma i målet att antingen med stöd av nationell rätt eller med stöd av den lag som enligt nationella internationellt privaträttsliga regler är tillämplig avgöra om föremålet åtkommits genom stöld eller annan brottslig gärning och med utgångspunkt härifrån bedöma om konventionen är tillämplig eller inte. Skyldigheten att enligt konventionen återlämna ett stulet föremål finns oavsett om den som innehar föremålet insåg eller bort inse överlåtarens bristande förfoganderätt eller inte, dvs. oavsett om innehavaren var i god tro eller inte. En innehavare av ett stulet kulturföremål måste lämna tillbaka föremålet om den som kräver tillbaka det åberopar sådan bevisning som domstolen finner kan ligga till grund för bedömningen att föremålet har blivit stulet. Konventionen innehåller emellertid i denna del inte några bestämmelser om att den som kräver tillbaka föremålet ska presentera några faktiska omständigheter eller rättsliga grunder i samband med att en begäran framställs på det sätt som i viss mån är reglerat beträffande återlämnande av kulturföremål som förts ut olagligt enligt artikel 5.3 (kommentaren till konventionen, s. 502/503). Det anges inte uttryckligen till vem det stulna kulturföremålet ska återlämnas. Det framstår dock som klart att avsikten är att det ska återlämnas till den rätte ägaren. Artikel 3.2 tar sikte på arkeologiska föremål. Ett kulturföremål som grävts ut olagligt eller som grävts ut lagligt men olagligen behållits ska anses vara stulet, om detta är förenligt med lagen i den stat där utgrävningen ägde rum. Även kulturföremål som härrör från arkeologiska platser under vatten omfattas av bestämmelsen. Artikel 3.3 innehåller en regel som begränsar den tid inom vilken det är möjligt att framställa ett krav på återlämnande av stulna kulturföremål. En begäran ska framställas från det att den som framställer den har fått vetskap om var och hos vem föremålet finns. Artikeln föreskriver dessutom att en begäran om återlämnande under alla förhållanden ska framställas från tidpunkten för stölden. I artikeln anges inte uttryckligen vem som är behörig att framställa begäran. Av kommentaren till konventionen framgår emellertid att avsikten är att såväl en privatperson som en stat, vilka frånhänts ett kulturföremål genom stöld, ska kunna framställa en begäran (kommentaren till konventionen, s. 506/507). Enligt artikel 3.4 gäller den angivna tidsfristen inte sådana kulturföremål som utgör en integrerad del av ett monument, en fornlämning eller som tillhör en offentlig samling. Beträffande sådana kulturföremål, vilka anses vara av särskild vikt för konventionsstaterna, gäller endast tidsfristen . Någon yttersta tidsgräns finns alltså inte. Med stöd av artikel 3.5 kan konventionsstaterna förklara, att de i sin nationella lagstiftning begränsar undantaget i artikel 3.4. I statens nationella reglering kan möjligheten att framställa en begäran om återlämnande av något av de i artikel 3.4 omnämnda föremålen begränsas till en tidsfrist som uppgår till . Samma tidsfrist gäller då beträffande anspråk på angivna kulturföremål som framställs i en annan konventionsstat. Även om en stat tillämpar en sådan längre tidsfrist kvarstår den kortare tidsfristen . Artikel 3.6 anger att om en stat utnyttjar möjligheten i artikel 3.5 att begränsa den längre tidsfristen, ska detta anmälas i samband med att staten undertecknar, ratificerar, antar eller ansluter sig till konventionen. Görs ingen anmälan tillämpas artikel 3.4. Konsekvensen blir då att en begäran om återlämnande av ett kulturföremål som utgör en integrerad del av ett monument, en fornlämning eller som tillhör en offentlig samling över huvud taget inte begränsas i tiden förrän den treåriga tidsfristen börjat löpa. I artikel 3.7 definieras uttrycket offentlig samling, som finns i artiklarna 3.4 och 3.8. anses vara offentlig om den består av inventerade eller på annat sätt identifierade föremål som ägs av endera en konventionsstat, en regional eller lokal myndighet, en religiös institution i en konventionsstat eller en institution som har inrättats huvudsakligen för kulturella, pedagogiska eller vetenskapliga ändamål och som bedriver verksamhet av allmänt intresse. Definitionen skiljer sig sålunda något från motsvarande definition i direktivet och 6 kap. 2 § andra stycket kulturminneslagen. I praktiken innebär skillnaden huvudsakligen att begreppet offentlig samling enligt konventionen även kan omfatta samlingar som ägs av privata institutioner. Enligt artikel 3.8 ska de längre tidsfrister som gäller för offentliga Prop. 2010/11:83 samlingar även tillämpas beträffande religiöst eller samhälleligt betydelsefulla kulturföremål, som tillhör en stam eller en ursprungs- befolkning i en konventionsstat och används i rituellt eller traditionellt syfte. Artikel 4.1 föreskriver att den som i god tro innehar ett stulet kulturföremål och måste återlämna det, har rätt till ersättning när föremålet återlämnas. För ersättningsfrågan är avgörande om innehavaren kan visa att han eller hon har iakttagit tillräcklig omsorg (due diligence / la diligence requise) när föremålet förvärvades och varken insåg eller rimligen borde ha insett att föremålet var stulet. Vilka omständigheter som ska beaktas för att avgöra om innehavaren uppfyllt kravet på tillräcklig omsorg framgår av artikel 4.4. Kriterierna är emellertid varken avgörande eller uttömmande. Innehavaren har enligt konventionstexten bevisbördan för att han eller hon iakttagit tillräcklig omsorg vid förvärvet och därmed inte insåg eller rimligen borde ha insett att föremålet var stulet. Storleken på ersättningen är inte närmare preciserad, men ska vara skälig (fair and reasonable / équitable). Vem som är ersättningsskyldig regleras inte uttryckligen i konven- tionstexten, men regleringen synes närmast utgå från att det är ägaren som i första hand är skyldig att betala ersättningen (kommentaren till konventionen, s. 518 f./519 f.). Enligt artikel 4.2 ska skäliga åtgärder vidtas för att ålägga den person som överlåtit kulturföremålet till innehavaren, eller en tidigare överlåtare av föremålet, att betala ersättningen, om detta är förenligt med lagstiftningen i den stat där begäran framställs. Vad som innefattas i begreppet skäliga åtgärder och vem som egentligen ska vidta åtgärderna framgår inte av artikelns ordalydelse. Artikel 4.3 innehåller en skyddsklausul. Denna innebär att ersättning som betalas på grundval av artikel 4.1 inte på något sätt påverkar rätten för den som framställt en begäran och betalat ersättning att återfå ersättningsbeloppet av någon annan. Enligt artikel 4.5 ska en innehavare, som fått ett kulturföremål genom arv eller på annat sätt utan betalning, inte ha bättre möjlighet till ersättning än vad den föregående innehavaren skulle ha haft. Kap. III Återlämnande av kulturföremål som förts ut olagligt Kapitel III behandlar den, ur ett internationellt mellanstatligt perspektiv, svåra frågan om en gemensam syn på utförselrestriktioner i förhållande till vissa typer av kulturföremål. I avsaknad av ingångna internationella avtal anses det normalt sett inte vara brottsligt att i en införselstat ta befattning med ett sådant föremål som förts in till staten, även om det olagligt har förts ut från en annan stat. Artikel 5.1 innehåller huvudregeln för återlämnande av kulturföremål som förts ut olagligt. En konventionsstat kan begära att myndigheterna i en annan konventionsstat beslutar att ett kulturföremål som förts ut olagligt återlämnas. I artikeln anges inte mot vem talan ska riktas. Definitionen av kulturföremål som förts ut olagligt återfinns i artikel 1 b. Som framgår av denna artikel krävs att specifika regler till skydd för kulturarvet överträtts för att det ska vara möjligt att framställa en begäran om återlämnande. Eftersom det rör sig om överträdelse av en offentligrättslig reglering, är det endast konventionsstater och inte privatpersoner som kan vända sig till domstol eller annan behörig myndighet och begära att föremålet återlämnas. Med återlämnande avses ett fysiskt återförande av ett föremål till den återkrävande staten. Frågan om hur äganderätten till kulturföremålet ska bedömas regleras inte i konventionen. Artikel 5.2 anger att även kulturföremål som förts ut tillfälligt från en medlemsstat och som inte återlämnas i enlighet med villkoren för den tillfälliga utförseln ska anses ha förts ut olagligt i konventionens mening. Exempel på när kulturföremål tillfälligt förs ut från ett land är när föremålet ingår i en utställning, används för forskningsändamål eller ska genomgå en restaurering. Artikel 5.3 anger att domstolen eller myndigheten i den stat i vilken begäran framställs ska besluta att kulturföremålet som förts ut olagligt ska återlämnas om den återkrävande staten visar att föremålet har ett betydande kulturellt värde för den staten eller att utförseln av föremålet från dess territorium avsevärt kränker ett eller flera av de kulturella intressen som anges i artikeln under punkterna ad. Punkten a) behandlar det fysiska bevarandet av föremålet eller dess sammanhang. Syftet är att skydda monument eller fornlämningar från att skadas eller från att utsättas för ovarsam hantering i samband med olaglig utförsel. Det framgår inte uttryckligen om bestämmelsen är avsedd att tillämpas om ett föremål redan har skadats, eller om den närmast avser reglera att det är fråga om en risk för att skador kan uppkomma om föremålet inte återlämnas. Punkten b) tar sikte på betydelsen av att skydda helheten hos ett sammansatt föremål. Bestämmelsen är avsedd att förhindra olika former av sönderdelning och förstörande ingrepp på kulturföremål, t.ex. fall där huvudet på en staty avlägsnas eller en historisk byggnad slås sönder och fråntas vissa delar. I punkten c) betonas intresset av att bibehålla information av exempelvis vetenskaplig och historisk karaktär. Bestämmelsen avser att skydda den information som kan gå förlorad om ett kulturföremål avlägsnas olagligt från sitt historiska ursprung, t.ex. i samband med olagliga arkeologiska utgrävningar (kommentaren till konventionen, s.530/531). Skyddsobjekten i punkten d) är föremål av traditionell eller rituell betydelse som fortfarande används av stammar eller ursprungs- befolkningar i en levande kultur, t.ex. masker, skulpturer och stenar som representerar andar. Det synes inte vara nödvändigt att föremålet rent fysiskt finns i samhället och är i befolkningens omedelbara kontroll. Avgörande torde i stället vara att det skyddsvärda föremålet finns i befolkningens medelbara kontroll och när som helst kan användas för bl.a. rituellt bruk, t.ex. om föremålet förvaras hos ett museum eller en konservator. Alternativt kan enligt artikeln ett föremål återlämnas om den återkrävande staten visar att föremålet har ett betydande kulturellt värde för denna. Den närmare betydelsen av detta begrepp framgår inte av artikeln, men i kommentaren till konventionen anges att kulturföremålets värde och dess särart ska bedömas ur den återkrävande statens synvinkel (kommentaren till konventionen s. 530/531). Artikel 5.4 syftar till att ge domstolen eller myndigheten ett fullgott beslutsunderlag. Den stat som framställer en begäran om återlämnande ska därför bifoga sådan information om faktiska och rättsliga förhållanden som kan vara till hjälp vid bedömningen av om kraven i artikel 5.15.3 är uppfyllda, t.ex. uppgifter om och innehåll i den överträdda utförselregleringen samt sakkunnigas och experters uppgifter som kan tjäna till ledning för bedömningen av om något av intressena i artikel 5.3 har kränkts. Enligt artikel 5.5 ska en begäran om återlämnande framställas från det att den återkrävande staten fick kännedom om var och hos vem kulturföremålet finns. Under alla förhållanden ska en begäran om återlämnande framställas från utförseltillfället eller från det datum när föremålet enligt tillståndsvillkoren borde ha återförts till staten i fråga. Samma tidsfrister gäller sålunda i fråga om återlämnande av stulna kulturföremål som beträffande återlämnande av kulturföremål som förts ut olagligt, jfr artikel 3.3. Artikel 6 reglerar frågor som rör den ersättning som kan komma att betalas till innehavaren för det fall ett kulturföremål som förts ut olagligt ska återlämnas.