prop · GY03110 · 2011-03-30 00:00:00 — Med beroende avses i detta fall att finansieringskällan inte lätt kan ersättas. Den svenska definitionen av begreppet kunder med inbördes anknyt- ning bör ändras så att den stämmer överens med direktivets lydelse. Någon bestämmelse som återspeglar den nya artikeln 106.3 bör inte tas in i kapitaltäckningslagen. I stället bör det överlämnas till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om under vilka förutsättningar en grupp av kunder med inbördes anknyt- ning ska anses föreligga och hur instituten ska analysera sina exponeringar för att avgöra om det föreligger en grupp av kunder med inbördes anknytning. Ett sådant bemyndigande om dokumentation som efterfrågar anses inte nödvändigt, eftersom det av 10 kap. 1 § kapital- täckningslagen framgår i fråga om tillsyn att om annat inte följer av kapitaltäckningslagen, gäller bestämmelser om tillsyn i de lagar som reglerar institutens verksamhet. Av 13 kap. 3 § lagen om bank- och finansieringsrörelse följer att kreditinstitut och utländska kreditinstitut som har inrättat filialer i ska lämna de upplysningar om sin verksamhet och därmed sammanhängande omständigheter som inspektionen begär. Härutöver får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om vilka upplysningar som dessa företag ska lämna till . Motsvarande bestämmelser som de i lagen om bank- och finansierings- rörelse finns i 23 kap. 2 § lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden. 6.1.3Exponeringar mot andra institut Regeringens förslag: När ett institut beräknar värdet på sina expo- neringar mot ett annat institut avses med institut även motsvarande utländska företag. Promemorians förslag omfattar bara kreditinstitut till skillnad från regeringens förslag som omfattar kreditinstitut och värdepappersbolag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. anser att bestämmelsen ska ges innebörden att även exponeringar mot värdepappersbolag och dess utländska motsvarighet omfattas. Ändringsdirektivets innehåll: Genom ändringsdirektivet ändras artikel 107 i kreditinstitutsdirektivet. Av artikeln följer att vid beräkning av exponeringars värde ska med kreditinstitut avses även privata och offentliga företag samt deras filialer som motsvarar definitionen av kreditinstitut och som är auktoriserade i tredje land. Av artikel 28 i kapitalkravsdirektivet följer att vissa värdepappersbolag också omfattas av artikel 107 i kreditinstitutsdirektivet. Skälen för regeringens förslag: Någon motsvarande bestämmelse som den i artikel 107 i kreditinstitutsdirektivet finns inte i svensk rätt. 7 kap. kapitaltäckningslagen finns bestämmelser om stora exponeringar. Det bör i början av 7 kap. tas in en ny bestämmelse som motsvarar de i kreditinstitutsdirektivet och kapitalkravsdirektivet. En sådan bestäm- Prop. 2010/11:110 melse bör innebära att som exponering mot ett svenskt institut ska jämställas exponeringar mot utländska företag som i hemlandet har tillstånd att driva vad som motsvarar bankrörelse, finansieringsrörelse eller värdepappersrörelse samt filialer till sådana företag. Regeringens bedömning: Ändringarna i kreditinstitutsdirektivet av- seende rapporteringskrav ryms inom befintlig lagreglering. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna lämnar bedömningen menar att det är otydligt hur artikel 110.3 omfattas av gällande reglering. Ändringsdirektivets innehåll: I kreditinstitutsdirektivets artikel 110 anges att ett kreditinstitut ska rapportera alla stora exponeringar till I nuvarande 110.1 anges även att medlemsstaterna får välja att föreskriva att rapportering ska ske enligt en av två metoder och 110.2 beskriver undantagsvillkor för kreditinstitut som tillämpar regler om erkännande av säkerheter vid beräkning av exponeringars Enligt befintlig artikel 110.3 får medlemsstaterna även kräva av kreditinstitut att de analyserar sina exponeringar mot emittenter av säkerheter när det gäller möjliga koncentrationer och när så är lämpligt vidtar åtgärder eller rapporterar viktiga resultat till den behöriga Ändringsdirektivet medför att villkoren för rapportering ändras i kreditinstitutdirektivets artikel 110.1110.3. Ändringarna innebär bl.a. att den ovan nämnda valmöjligheten i artikel 110.1 tas bort och ett tillägg görs om att instituten även måste rapportera information om de stora exponeringar som är undantagna från kravet att tillämpa artikel 111.1. Artikel 111.1 anger att ett kreditinstitut inte får exponera sig mot en kund eller en grupp av kunder med inbördes anknytning om värdet överstiger av institutets kapitalbas. Därtill ändras villkoren för vilken information ett kreditinstitut ska rapportera avseende alla stora exponeringar till de behöriga myndig- heterna, inklusive de stora exponeringar som är undantagna från tillämpningen av artikel 111.1. Ändringsdirektivet medför vidare att medlemsstaterna ska föreskriva att rapportering sker minst , till skillnad mot nuvarande regel i artikel 110.1 a, som anger att rapportering måste ske minst en gång . Av artikel 110.2 framgår att de behöriga myndigheterna från och med ska tillämpa enhetliga format, intervall och tidpunkter för hur kreditinstituten rapporterar dessa beräkningar. För att underlätta detta ska utarbeta riktlinjer för att inom gemenskapen uppnå en enhetlig utformning för Ändringsdirektivet innebär även en skärpning av artikel 110.3 genom att medlemsstaterna ska, till skillnad från befintlig skrivning får, kräva av kreditinstitut att de i görligaste mån analyserar sina expo- Prop. 2010/11:110 neringar mot emittenter av säkerheter, tillhandahållande av icke förbetalt kreditriskskydd och underliggande tillgångar enligt artikel 106.3 när det gäller möjliga koncentrationer och när så är lämpligt vidtar åtgärder eller rapporterar viktiga resultat till den behöriga myndigheten. Skälen för regeringens bedömning: Kreditinstitutsdirektivets artiklar 110.1 och 110.2 har genomförts i svensk rätt genom dels 10 kap. 15 § kapitaltäckningslagen, dels föreskrifter meddelade av Finansinspek- tionen. Av bestämmelsen i kapitaltäckningslagen framgår att stora exponeringar fortlöpande ska rapporteras till . Vidare stadgas att exponeringar som överstiger något av angivna gränsvärden för stora exponeringar omgående ska rapporteras till som får fatta beslut om inom vilken tid exponeringarna ska sänkas till de tillåtna gränsvärdena. Av 10 kap. 1 § kapitaltäckningslagen framgår i fråga om tillsyn att om annat inte följer av kapitaltäckningslagen, gäller bestämmelser om tillsyn i de lagar som reglerar institutens verksamhet. Av 13 kap. 3 § lagen om bank- och finansieringsrörelse följer att kreditinstitut och utländska kreditinstitut som har inrättat filialer i ska lämna Finans- inspektionen de upplysningar om sin verksamhet och därmed samman- hängande omständigheter som inspektionen begär. Härutöver får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om vilka upplysningar som dessa företag ska lämna till . Motsvarande bestämmelser som de i lagen om bank- och finansieringsrörelse finns i 23 kap. 2 § lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden. De krav som följer av artikel 110.3 bör kunna tillgodoses genom dessa regler. De ändringar som gjorts i kreditinstitutsdirektivets artiklar 110.1110.3 bedöms således rymmas inom befintlig lagreglering. 6.1.5Ändrade villkor för beräkning av stora exponeringar Regeringens förslag: Värdet av ett instituts exponering gentemot en kund som är ett institut eller en grupp av kunder med inbördes anknytning som inbegriper ett eller flera institut får inte överstiga det högsta beloppet av av institutets kapitalbas eller . Summan av exponeringsvärdena gentemot alla kunder med inbördes anknytning som inte utgör institut får heller inte överstiga av institutets kapitalbas. Överstiger beloppet på av institutets kapitalbas ska värdet på exponeringen inte överstiga ett av institutet bestämt gränsvärde. Ett sådant gränsvärde får inte överstiga av institutets kapitalbas. Om beloppet på är tillämpligt, får Finans- inspektionen i varje enskilt fall beslutat att gränsvärdet på får överskridas. Regeln om att det sammanlagda värdet av ett kreditinstituts stora exponeringar inte får överstiga av institutets kapitalbas tas bort. Promemorians förslag: I promemorian har förslaget om att Prop. 2010/11:110 får fatta beslut om att gränsvärdet på får överskridas placerats i 7 kap. 6 § kapitaltäckningslagen som reglerar gränsvärden för stora exponeringar. I regeringen förslag placeras bestäm- melsen i 10 kap. 15 § kapitaltäckningslagen som bl.a. reglerar situationen att gränsvärdena för stora exponeringar överskridits. I övrigt stämmer promemorians förslag överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. avstyrker förslaget att inspektionen ska kunna besluta om att gränsvärdet på av institutets kapitalbas ska få överskridas. Inspektionen anser att exponeringar mot ett institut ska uppgå till maximalt av kapitalbasen och att möjligheten som finns att ansöka om under vilken allt för stora exponeringar ska sänkas till tillåtna gränsvärden är tillräcklig för att hantera oförutsedda händelser som innebär att institut får tillfälligt otillåtet stora exponeringar. Om bestämmelsen ändå tas in i lag anser inspektionen att tillstånd bara ska få ges om det föreligger synnerliga skäl och att närmare vägledning ges om i vilka situationer tillstånd kan beviljas. Ändringsdirektivets innehåll: Ändringar görs i kreditinstitutets artikel 111 som reglerar hur stora institutens exponeringar får vara. Huvudregeln att ett kreditinstitut inte får ådra sig exponeringar mot en kund eller en grupp av kunder med inbördes anknytning vars värde överstiger av kreditinstitutets kapitalbas kvarstår. Emellertid ändras reglerna i de fall då kunden är ett institut eller om en grupp av kunder med inbördes anknytning inbegriper ett eller flera institut. I dessa fall ska exponeringsvärdet inte överstiga det högsta beloppet av antingen av kreditinstitutets kapitalbas eller , förutsatt att summan av exponeringsvärdena, efter det att hänsyn tagits till regler om kreditriskreducering, gentemot alla kunder med inbördes anknytning som inte utgör institut inte överstiger av kredit- institutets kapitalbas. Om beloppet på överstiger av kreditinstitutets kapitalbas, ska värdet på exponeringen, efter det att hänsyn tagits till kreditriskreducering, inte överstiga ett rimligt gränsvärde i förhållande till kreditinstitutets kapitalbas. Detta gränsvärde ska fastställas av kreditinstitutet och vara förenligt med de riktlinjer och förfaranden för att bemöta och kontrollera koncentrationsrisker som följer av bilaga V punkten 7. Gränsvärdet får inte överstiga av kreditinstitutets kapitalbas. Medlemsstaterna får fastställa ett lägre tröskelvärde än och ska om så sker informera EU- kommissionen om detta. Ändringarna innebär därmed att den befintliga artikel 111.2 upphör. Den anger att när en kund eller grupp av kunder med inbördes anknytning är moderföretag eller dotterföretag till kreditinstitutet eller ett eller flera syskonföretag, ska den procentsats som anges i punkt 1 minskas till samt att medlemsstaterna får undanta expo- neringar gentemot sådana kunder från 20-procentgränsen om de föreskriver särskild övervakning av sådana exponeringar genom andra åtgärder eller förfaranden. Därtill utgår artikel 111.3 som anger att det sammanlagda värdet av ett Prop. 2010/11:110 kreditinstituts stora exponeringar inte får överstiga av Vidare ändras artikel 111.4 som anger villkor vid överträdelse av den föreskrivna gränsen i artikel 111.1 bl.a. med anledning av att en alternativ beloppsgräns lagts till artikel 111.1. Det nya tillägget anger att om beloppet på enligt 111.1 är tillämpligt, får de behöriga myndigheterna genom beslut i varje enskilt fall tillåta att gränsen på i förhållande till kreditinstitutets kapitalbas överskrids. Skälen till regeringens förslag: Av 7 kap 3 § kapitaltäckningslagen framgår hur ett institut ska begränsa sina exponeringar mot en kund eller en grupp av kunder med inbördes anknytning. Eftersom de gränsvärden som framgår av bestämmelsen i kapitaltäckningslagen har ändrats genom den nya lydelsen av artikel 111 i kreditinstitutsdirektivet behöver bestämmelsen anpassas till den nya lydelsen av direktivtexten. Av 10 kap. 15 § kapitaltäckningslagen följer krav på att institut fortlöpande ska rapportera stora exponeringar till . Av bestämmelsen följer också att om något av gränsvärdena i 7 kap. överskrids får inspektionen besluta om inom vilken exponeringarna ska vara sänkta till de tillåtna gränsvärdena. Även denna bestämmelse behöver anpassas till den nya lydelsen av direktivtexten. Den anpassning som bör göras är att i bestämmelsen ta in en regel som anger att om beloppet på är tillämpligt får i varje enskilt fall besluta att gränsvärdet på får överskridas. Regeringen bedömer att bestämmelsen om den alternativa kvantitativa exponeringsbegränsningen på och av kapitalbasen har införts i CRD för att mildra den oproportionerliga inverkan som övriga ändringar i reglerna om gränsvärden för stora exponeringar kan få för mindre institut. Möjligheten för Finans- inspektionen att fatta beslut om att gränsvärdet på av kapitalbasen kan få överskridas är en del av den bestämmelsen och bör genomföras i svensk rätt i enlighet med direktivet. Att som Finans- inspektionen föreslår avstå från att ta in regeln i svensk rätt eller kvalificera tillämpningen på annat sätt än i direktivet skulle enligt regeringens mening leda till ett felaktigt genomförande av bestämmelsen. I vilka situationer ett beslut ska kunna fattas överlämnas till rättstillämp- ningen. Härutöver bör kapitaltäckningslagens 7 kap. 5 § första stycke tas bort, eftersom regeln om att det sammanlagda värdet av ett instituts stora exponeringar inte får överstiga utgår ur kreditinstituts- direktivet. Även hänvisningen till 5 § i kapitaltäckningslagens 7 kap. 8 § bör då naturligtvis utgå. Regeringens bedömning: Ändringarna i kreditinstitutsdirektivet avseende kreditriskskydd ryms inom befintlig lagreglering. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Remissinstanserna lämnar bedömningen utan erinran. Ändringsdirektivets innehåll: kreditinstitutsdirektiv infördes möjligheten för kreditinstitut att när det uppskattar storleken på sina exponeringar i vissa fall få möjlighet att ta hänsyn till befintliga kreditriskskydd eller att bestämma värdet inom ramen för internmetoden. För att kreditriskskydd (förbetalt eller obetalt) ska kunna beaktas måste dock de förutsättningar som gäller för riskreducering enligt artiklarna 90-93 i kreditinstitutdirektivet och för beräkningar av riskvägda exponeringsbelopp enligt artiklarna 78-83 vara uppfyllda. För ett institut som använder den avancerade internmetoden får förbetalt kredit- riskskydd erkännas bara om de relevanta kraven i artiklarna 84-89 är uppfyllda. Ändringsdirektivet innebär att artikel 112.2 i kreditinstitutsdirektivet ändras, vilken anger förutsättningar för att kreditriskskydd ska kunna erkännas. Den nya lydelsen innebär att den sista bisatsen tas bort som anger att villkoren gäller för beräkningen av riskvägda exponerings- belopp enligt schablonmetoden såsom anges i artiklarna 78-83. Ändringsdirektivet anger därtill att en ny punkt 4 läggs till artikel 112 i kreditinstitutsdirektivet. Den nya punkten 4 anger att med avseende på tillämpningen av detta avsnitt ska ett kreditinstitut inte ta hänsyn till den säkerhet som avses i punkterna 20-22 i del 1 i bilaga VIII, med mindre än att det tillåts enligt artikel 115, där bilaga VIII del 1 anger godtagbarhet för kreditriskreducering. Artikel 117 i kreditinstitutsdirektivet anger de särskilda villkor som medlemsstater får behandla en exponering på när denna garanteras av en tredje part eller genom säkerhet i form av värdepapper utgivna av en tredje part på de villkor som anges i artikel 113.3 o. Befintlig reglering ändras genom att hela punkten 117.1 ersätts liksom inledningen på 117.2. Ändringarna medför främst att artikeln riktar sig mot kreditinstitut i stället för till medlemsstaterna och att tillägg görs i villkoren om att dessa endast får tillämpas om det innebär en motsvarande eller lägre riskvikt jämfört med riskvikten för den osäkrade exponeringen gentemot kunden enligt schablonmetoden. Skälen för regeringens bedömning: Vid införande av kredit- institutsdirektivet gjordes bedömningen att artikel 112.2 om kredit- riskskydd skulle regleras genom föreskrifter meddelade av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Det saknas skäl att här göra en annan bedömning än den som gjordes vid införandet av kreditinstitutsdirektivet. Artikel 117 i kreditinstitutsdirektivet har genomförts i svensk rätt genom 7 kap. 6 § andra stycket kapitaltäckningslagen. Av det stycket framgår att andra poster än de som anges i paragrafens första stycke får helt eller delvis undantas vid beräkningen av stora exponeringar om kreditrisken är låg. Härutöver har möjlighet att meddela föreskrifter avseende vilka poster som helt eller delvis får undantas vid beräkningen av ett instituts stora exponeringar enligt 7 kap. 6 § kapitaltäckningslagen. De ändringar som gjorts i kreditinstituts- direktivets artikel 117 bedöms rymmas inom befintlig svensk reglering. Någon lagstiftningsåtgärd anses därför inte nödvändig. Undantag från regler om stora exponeringar Regeringens bedömning: Ändringarna i kreditinstitutsdirektivet av undantagen från reglerna om stora exponeringar ryms inom befintlig lagreglering. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna lämnar bedömningen utan erinran. anser att bemyndigandet i 13 kap. 1 § första stycket 30 i kapitaltäckningslagen ska gälla för 7 kap. 6 § första stycket punkten 3 i stället för punkten 5. Inspektionen anser också att det är otydligt vad som menas med begreppet post i 7 kap. 6 § första stycket 4 kapitaltäckningslagen. Ändringsdirektivets innehåll: Kreditinstitutsdirektivet medger tillämpning av vissa undantag från regeln om stora exponeringar som anges i artikel 111. Undantagsvillkoren anges i artikel 113 och innebär enligt artikel 113.1 att medlemsstaterna får sätta lägre gränser än de som anges i artikel 111, och enligt artikel 113.2 att medlemsstaterna från tillämpningen av artikel 111.1111.3 helt eller delvis får undanta exponeringar gentemot kreditinstitutets moderföretag, syskonföretag eller egna dotterföretag under förutsättning att dessa företag omfattas av sådan gruppbaserad tillsyn som kreditinstitutet självt är underkastat enligt direktivet eller av motsvarande regler i tredje land. Därtill anges under artikel 113.3 att medlemsstaterna får helt eller delvis undanta de exponeringar som anges under led a) till t) i artikel 113.3 från tillämpningen av artikel 111. Ändringsdirektivet innebär att flera ändringar görs i de regler som styr villkoren för undantag. Ändringarna i artikel 113 innebär främst att en skillnad görs mellan de underpunkter som ska undantas från tillämpning av artikel 111.1 och de underpunkter som medlemsstaterna får helt eller devis undanta från tillämpningen av samma artikel. Ändringarna innebär att villkoren enligt 113.1 och 113.2 utgår och att en reviderad artikel 113.3 anger de exponeringar som ska undantas från tillämpning av artikel 111.1 och att en ny artikel 113.4 anger de exponeringar som medlemsstaterna helt eller delvis får undanta från tillämpning av artikel 111.1. Den nya punkten 4 innehåller leden a) till j) där led f) särskilt påverkar villkoren för svenska banker genom att undantag ges under vissa förhållanden för exponeringar som inte är angivna i en viktig handelsvaluta. Regeln finns bl.a. för att kreditinstitut som är verksamma i mindre valutaområden inte ska behöva söka sig utomlands och drabbas av växlingskostnader då antalet motparter inom samma valutaområde är begränsat. Utan undantaget skulle det råda olika konkurrensvillkor för kreditinstitut verksamma inom euroområdet och de verksamma i andra EU-länder. De delvis skärpta kraven syftar till att skapa en mer enhetlig tillämpning av undantagsreglerna inom EU och på så vis erhålla mer jämlika konkurrensvillkor och underlätta för internationell jämförbarhet och gränsöverskridande tillsyn. Skälen för regeringens bedömning: Kreditinstitutsdirektivets artikel 113 har genomförts i svensk rätt genom 7 kap. 6 § första stycket 3 och andra stycket kapitaltäckningslagen samt föreskrifter meddelade av . Ändringarna i kreditinstitutsdirektivets artikel 113 bedöms rymmas inom befintlig svensk reglering, någon lagstiftnings- åtgärd anses därför inte nödvändig. anser att det i 7 kap. 6 § 1 första stycket kapital- täckningslagen är otydligt vad som avses med begreppet post. Bestämmelsen infördes vid genomförandet av kapital- täckningsdirektiv. Innehållet i begreppet motsvarar närmast det i 5 kap. 4 § och 6 kap. 10 § kapitaltäckningslag (prop. 1994/95:50 s. 314 f och 320, prop. 1995/96:62 s. 46 f, prop. 1999/2000:94 s. 64 och prop. 2005/06:45 s. 244). Regeringens bedömning: Ändringarna i kreditinstitutsdirektivet avseende beräkning av exponeringsvärde bedöms rymmas inom befintlig lagreglering. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens be- dömning. Remissinstanserna lämnar bedömningen utan erinran. Ändringsdirektivets innehåll: Kreditinstitutsdirektivets villkor enligt artikel 114 för beräkning av exponeringsvärdet ändras genom CRD II. Ändringarna i artikel 114.1 innebär bl.a. att regleringen riktas mot kreditinstitut i stället för medlemsstater. Därtill utgår befintlig hänvisning till att den angivna beräkningsmetoden är ett alternativ till att helt eller delvis bevilja sådana undantag som anges i artikel 113.3 fh och 113.3 o om att kreditinstitut kan tillåtas använda ett värde som är lägre än värdet på exponeringen, men inte lägre än summan av de fullständigt justerade exponeringsvärdena, för sina exponeringar mot en kund eller en grupp av kunder med inbördes anknytning. Ändringar i artikel 114.2 är dels en följdändring av att artikel 114.1 ändras, dels ett nytt tillägg som innebär att en valmöjlighet att tillämpa villkor enligt artikel 117.1 b läggs till artikeln. Ändringar i artikel 114.3 är främst följdändring av den nya 114.2. Enligt ändringsdirektivet utgår befintlig 114.4 som anger att när effekterna av säkerheter beaktas enligt punkterna 1 eller 2 i artikel 114, får medlemsstaterna behandla varje täckt del av exponeringen som om den gäller emittenten av säkerheten och inte kunden. Av artikel 117.1 följer att när en exponering gentemot en kund är garanterad av tredje part eller när det finns säkerhet i form av värdepapper utgivna av en tredje part får ett kreditinstitut under vissa förutsättningar behandla de delar av exponeringen som är garanterade eller för vilka det finns en säkerhet som om de gällde mot garantigivaren eller den som ställt säkerheten. Skälen för regeringens bedömning: Kreditinstitutsdirektivets artikel 114 har genomförts i svensk rätt genom 7 kap. 7 § kapitaltäckningslagen och föreskrifter meddelade av . Av paragrafens andra stycke framgår att om ett institut utnyttjar möjligheten att uppskatta en exponerings värde, med stöd av internmetoden eller med beaktande av ett Prop. 2010/11:110 kreditriskskydds riskreducerande effekter, under de förutsättningar som följer av föreskrifter meddelade av , ska den del av exponeringen som täcks av en säkerhet behandlas som en exponering mot emittenten av säkerheten och inte mot kunden. De ändringar och den omstrukturering som görs i kreditinstitutsdirektivet bedöms rymmas inom befintlig reglering. Någon lagstiftningsåtgärd är därför inte nödvändig. 6.1.9Riskviktning av vissa exponeringar