prop · GY03158 · 2011-06-30 00:00:00 — Konventionen möjliggör vidare för de stater som tillträtt att komma överens om interimistisk tillämpning i avvaktan på ett slutligt ikraftträdande. 4.2Avtalet mellan och och () Avtalet syftar till är att förbättra regelverket avseende överlämnande av personer mellan, å ena sidan, EU:s medlemsstater, och, å andra sidan, och . De avtalsslutande parterna åtar sig att se till att systemet för utlämning mellan medlemsstaterna och och ersätts med ett nytt system som grundar sig på en mekanism för överlämnande på grund av en arresteringsorder (artikel 1). Artikel 2 innehåller definitioner av ett antal nyckelbegrepp i avtalet. En arresteringsorder får, vid överlämnande för lagföring, utfärdas för gärningar som i den utfärdande staten kan leda till en frihetsberövande åtgärd eller mer eller, vid överlämnande för verkställighet av en påföljd, om en frihetsberövande åtgärd har dömts ut (artikel 3.1). Huvudregeln är att ett överlämnande bara får ske om gärningen utgör ett brott också enligt den verkställande statens lagstiftning (artikel 3.2). Undantag görs för vissa brott. Därutöver får varje stat välja att från kravet på dubbel straffbarhet undanta de brottstyper som upptagits i den s.k. listan i arresteringsorderrambeslutet (artikel 3.34). De avslagsgrunder som ska gälla eller får åberopas anges i artiklarna 47. De obligatoriska avslagsgrunderna gäller på samma sätt som i konventionen vid amnesti, vissa fall av ne bis in idem och bristande straffmyndighet. De fakultativa avslagsgrunderna omfattar bl.a. bristande dubbel straffbarhet om inte undantagen är tillämpliga, lis pendens, preskription i vissa fall, vissa gärningar som har begåtts på den verkställande statens territorium, vissa fall av ne bis in idem samt om arresteringsordern avser verkställighet av påföljd och den verkställande staten åtar sig att verkställa straffet. Som huvudregel får ett överlämnande inte vägras med motiveringen att personen i fråga är medborgare i den verkställande staten eller med att den verkställande staten betraktar brottet som politiskt. En stat får emellertid bestämma att egna medborgare inte kommer att överlämnas eller att så sker endast under vissa villkor. I sådant fall får andra stater tillämpa ömsesidighet. I övrigt gäller att avtalet inte påverkar skyldigheten att respektera skyddet för mänskliga rättigheter (artikel 1.3 och ingressen). inte heller staterna från att tillämpa sina konstitutionella regler om prövning i laga ordning, föreningsfrihet, tryckfrihet och yttrandefrihet i andra medier (ingressen). ger i artikel 8 möjlighet för den verkställande staten att ställa villkor vid överlämnandet. Sådana villkor kan gälla rätt till förnyad prövning vid vissa utevarodomar, rätt till omprövning av ett livstidsstraff och rätt att återföras till sitt hemland för straffverkställighet vid överlämnande för lagföring. Förfarandereglerna i liknar i mycket motsvarande regler i konventionen. En arresteringsorder ska enligt avtalets artikel 11 vara upprättad i enlighet med det formulär som bilagts avtalet. Arresteringsordern får översändas direkt till den verkställande myndigheten eller registreras i SIS (artikel 12). En arresteringsorder enligt ska behandlas och verkställas skyndsamt men tidsfristerna skiljer sig från de som anges i konventionen (artikel 20.1). Fall då den eftersökte har rätt till privilegier eller immunitet regleras i artikel 23. Frågor om samtycke till överlämnande regleras i artikel 16. Artikeln reglerar också möjlighet till avstående från specialitetsprincipens skydd. Om den eftersökte samtycker till överlämnande, bör det finnas ett slutgiltigt beslut efter det att samtycke lämnats (artikel 20.2). I övriga fall är huvudregeln att det slutgiltiga beslutet om överlämnande bör fattas senast efter det att den eftersökte har gripits (artikel 20.3). Den eftersökte ska, enligt artikel 26, överlämnas , som huvudregel efter det slutgiltiga beslutet om att bifalla arresteringsordern. Den eftersöktes rättigheter regleras bl.a. i artiklarna 14 och 17, t.ex. i fråga om offentlig försvarare och hörande. Vidare ska det fri- hetsberövande som sker i den verkställande staten avräknas från det totala frihetsberövande som ska avtjänas i den utfärdande staten till följd av att ett fängelsestraff döms ut (artikel 29). tillåter som huvudregel inte att den utfärdande staten efter ett överlämnande lagför den överlämnade personen också för andra brott än sådana som omfattas av beslutet om överlämnande (artikel 30). Artikel 31 reglerar vidareöverlämnande och vidareutlämning. Enligt denna bestämmelse kan parterna lämna ett allmänt medgivande till vidareöverlämnande till andra stater som omfattas av avtalet. I vissa situationer krävs dock inte verkställande stats medgivande, exempelvis om den eftersökte själv samtycker. För vidareutlämning till tredjeland krävs dock alltid den verkställande statens medgivande i det enskilda fallet. Transitering av en eftersökt person ska som huvudregel tillåtas. Det finns dock en möjlighet att lämna en förklaring där förbehåll görs för egna medborgare (artikel 28 jämförd med 7.2). träder i kraft i efter den dag då generalsekreteraren för Europeiska unionens råd har fastställt att alla formella krav på samtycke från parterna till avtalet har fullgjorts. 4.2.2EU-avtalets förhållande till konventionen och till gällande rätt Såväl konventionen som bygger på ett förfarande om överlämnande enligt en arresteringsorder. Båda reglerar för svenskt vidkommande förfarandet vid överlämnande mellan, å ena sidan, och, å andra sidan, och . Enligt artikel 34 i tillåts staterna att fortsätta att tillämpa överenskommelser som är i kraft i den mån dessa gör det möjligt att fördjupa eller vidga avtalets målsättningar och bidrar till att ytterligare förenkla eller underlätta förfarandena för överlämnande av personen som är föremål för en arresteringsorder. Staterna får också sluta nya avtal i den mån sådana avtal gör det möjligt att fördjupa eller vidga samarbetet i förhållande till och som bidrar till att ytterligare förenkla eller underlätta förfarandena för överlämnande av personer som är föremål för en arresteringsorder, särskilt genom att fastställa kortare tidsfrister, genom att utöka förteckningen av brott enligt den s.k. listan, genom att ytterligare begränsa skälen till att vägra verkställighet eller genom att sänka strafftröskeln för överlämnande. Denna reglering innebär att får tillämpa konventionen i förhållande till och , i den mån åtagandena enligt konventionen går längre än . Vid en jämförelse mellan de båda överenskommelserna kan konstateras att konventionen i samtliga delar har en reglering som innebär ett lika eller mer utvecklat samarbete än vad som följer av EU- avtalet (som nämnts kommer inte att införa särregleringen enligt artikel 2627 i konventionen). Som exempel kan nämnas att i förhållande till konventionen föreskriver högre strafftrösklar, fler avslagsgrunder och för beslut och verkställighet. Detta får till följd att , i enlighet med artikel 34 i , kommer att tillämpa konventionens bestämmelser i förhållande till och . Därutöver reglerar emellertid ett par situationer där mer än två stater är inblandade som inte regleras i konventionen, nämligen vissa fall av transitering (artikel 28) och vidareöverlämnande eller vidareutlämning (artikel 31). regleringen är dessutom i dessa delar i ett par situationer mer långtgående än gällande svenska bestämmelser, se vidare nedan. Förhållandet till gällande rätt Såvitt avser transitering reglerar den nordiska utlämningslagen endast rent internnordiska transporter. För dessa krävs inget tillstånd (19 §). När transitering ska ske genom vid utlämning från en stat inom eller utanför EU (exempelvis från och ) till en EU-medlemsstat tillämpas 8 kap. 2 § arresteringsorderlagen. Enligt denna bestämmelse finns ingen möjlighet för svenska myndigheter att avslå en begäran om transitering (se även prop. 2003/04:7 s. 150 f.). Om transitering däremot ska ske i anledning av utlämning från en EU-medlemsstat till en stat utanför EU återfinns den tillämpliga regleringen i 26 § lagen (1957:668) om utlämning för brott (utlämningslagen). Enligt denna ska transitering till en nordisk stat medges, om hinder inte skulle ha förelegat för Prop. 2010/11:158 utlämning enligt 2 eller 4 § nordiska utlämningslagen, dvs. fråga om utlämning av svenska medborgare eller för politiska brott. Samma reglering blir även tillämplig vid transitering från en stat utanför EU till eller . Som framgår av avsnitt 6.7.2 kommer inte att lämna en förklaring till avseende undantag för transitering av egna medborgare. Detta innebär att nuvarande reglering i arresteringsorderlagen och utlämningslagen i denna situation alltså ger en större möjlighet att neka transitering än vad tillåter. Som ovan redovisats tillåter den nordiska utlämningslagen som huvudregel inte vidareöverlämnande eller vidareutlämning till stater utanför . Även för vidareutlämning till en nordisk stat krävs regeringens medgivande (18 §). Denna reglering är således snävare än bestämmelse, som i vissa situationer tillåter vidareöverlämnande utan den verkställande statens medgivande. Detsamma gäller i de fall har att ta ställning till en begäran om vidareutlämning från en EU-medlemsstat till en stat utanför EU. En framställning om tillstånd ska då enligt 6 kap. 9 § arresteringsorderlagen prövas med stöd av 24 § utlämningslagen. Enligt denna bestämmelse ska frågan om vidareutlämning i princip prövas på samma sätt som en begäran om utlämning från . 4.3Nordiskt genomförande av konventionen har tillträtt konventionen. beslutades Lov om aendring af lov om udlevering af lovovertaedere og om ophaevelse af lov om udlevering af lovovertraedere til , , og . sade ja till att med och ratificeras. Lagen träder i kraft när justitieministern beslutar. Lagtekniskt ska konventionens bestämmelser genomföras genom att det i den danska utlämningslagen, i anslutning till de delar av lagen som innehåller regler om utlämning enligt en europeisk arresteringsorder, införs ett särskilt kapitel om utlämning inom . Den tidigare nordiska utlämningslagen ska upphävas och den danska utlämningsl- agstiftningen ska alltså finnas samlad i en lag. Som förutsättningar för överlämnande innehåller regleringen, utöver de i konventionen angivna avslagsgrunderna, även en hänvisning till att överlämnandet inte får strida mot mänskliga rättigheter. Samtliga fakultativa avslagsgrunder har införts. De avslagsgrunder som avser att aktuell gärning begåtts i men där inte är straffbar (artikel 5.2) samt meddelad åtalsunderlåtelse för samma gärning (artikel 5.4) har dessutom gjorts obligatoriska. Vad avser förfarandet ska beslut om överlämnande, precis som enligt den tidigare nordiska utlämningslagen, fattas av åklagare. När det finns en konkurrerande framställning från annan än en nordisk stat ska beslut dock fattas av . Beslut ska, om möjligt, meddelas efter gripande av den eftersökte alternativt samtycke från Den som eftersöks enligt en nordisk arresteringsorder kan inom begära att åklagarens beslut omprövas av domstol. 2010/11:158 samtycke till överlämnande och medgivande till avsteg från specialitetsprincipen ska lämnas inför domstol. Domstolens beslut ska, om möjligt, meddelas från gripandet av den eftersökte. har tillträtt konventionen. Lag om utlämning för brott mellan och de övriga nordiska länderna trädde ikraft som den tidigare gällande nordiska utlämningslagen upphävdes. Framställningar om överlämnande från till görs således sedan denna tidpunkt endast med stöd av arresterings- orderrambeslutet. Samtliga fakultativa avslagsgrunder har införts. De avslagsgrunder som avser att aktuell gärning begåtts i men där inte är straffbar (artikel 5.2) samt att den som söks för straffverkställighet är medborgare i och vill avtjäna straffet där (del av artikel 5.5) har gjorts obligatoriska. Som obligatoriska avslagsgrunder har också införts att överlämnandet kan strida mot mänskliga rättigheter eller att det föreligger humanitära hinder mot överlämnande. Förfarandet enligt den nya lagen är i princip identiskt med vad som föreskrivs i lagen om utlämning för brott mellan och de övriga medlemsstaterna i Europeiska unionen. Beslut om överlämnande fattas av ett antal utvalda tingsrätter. Tingsrättens beslut ska meddelas från den dag den eftersökte samtyckte till överlämnande alternativt från gripandet. Dessa beslut kan överklagas till . Samtycke lämnas inför tingsrätten. Vid konkurrerande framställningar från stater utanför och EU avgör vilken framställning som ska bifallas. Det isländska parlamentet har röstat ja till en lag om nordisk arresteringsorder. Lagen träder i kraft när samtliga nordiska länder har tillträtt konventionen. Som redovisats i avsnitt 4.1.5 innehåller konventionen en möjlighet för att införa vissa särregleringar beträffande överlämnande av egna medborgare samt för politiska brott (artikel 2627). Denna möjlighet har emellertid inte utnyttjats i den isländska lagstiftningen. Samtliga av konventionens fakultativa avslagsgrunder har införts och även i lagstiftningen fått en fakultativ utformning. Överlämnande i förhållande till mänskliga rättigheter är inte särskilt reglerat. Beslut om överlämnande fattas av riksåklagaren. Denne fattar även beslut då det föreligger konkurrerande nordiska arresteringsorder. För det fall det föreligger en konkurrerande framställning från någon stat utanför beslutar emellertid vilken framställning som ska ha företräde. har tillträtt konventionen. I anslutning därtill beslutades Lov om pågripelse og overlevering mellom de nordiske stater på grunn av straffbare forhold (lov om nordisk arrestordre) . Lagen träder i kraft när kungen bestämmer. Samtliga fakultativa avslagsgrunder har införts. Den avslagsgrund som avser att åtalsunderlåtelse meddelats för samma gärning (artikel 5.4) har gjorts obligatorisk. Något uttryckligt förbud mot överlämnande i strid med mänskliga rättigheter har inte införts. Samtycke lämnas till åklagaren. Denne ska fattar beslut om överlämnande från det att samtycket lämnades. I övriga fall ska tingsrätten pröva om förutsättningarna för överlämnande är uppfyllda. Denna prövning är begränsad till frågorna om begäran utgör en nordisk arresteringsorder såsom den definierats i lagen samt om någon obligatorisk vägransgrund föreligger. När domstolen har prövat om villkoren är uppfyllda skickas ärendet tillbaka till åklagaren för beslut i överlämnandefrågan. Beslutet kan överklagas, fristen är då . Om möjligt ska ett rättskraftigt avgörande ha fattats efter gripandet. Beslut vid konkurrerande framställningar från flera nordiska stater fattas av domstol och vid konkurrerande framställningar från en stat utanför av . 5Sammanfattning av lagstiftningsbehovet och behovet av en reform Den nordiska utlämningslagen bygger på en fri prövningsrätt för den verkställande staten, dvs. en person får utlämnas om vissa förutsättningar är för handen. Konventionen utgår dock från en ordning som bygger på principen om ömsesidigt erkännande; den utfärdande statens dom eller beslut erkänns direkt och den eftersökte ska överlämnas om inte någon av konventionens avslagsgrunder föreligger. Detta systemskifte ställer relativt omfattande krav på ändringar och kompletteringar av gällande rätt. Av de avslagsgrunder som uttryckligen anges i den nordiska utlämningslagen är det bara ett fåtal som har en motsvarighet i konventionen. De avslagsgrunder som avser politiska brott och som gör skillnad på egna och utländska medborgare har slopats i konventionen. Omvänt innehåller konventionen ett antal avslagsgrunder, däribland flera som har fått en obligatorisk utformning, som inte har någon motsvarighet i dagens reglering. Frågan om vilket förfarande som ska gälla vid utredning och val av beslutande myndighet lämnas i stora delar till de enskilda nordiska staterna att själva bestämma. Trots detta ställer ett tillträde till konventionen krav på ett antal ändringar och kompletteringar av gällande rätt. Således krävs en reglering som innebär att en nordisk arresteringsorder ska innehålla samtliga de uppgifter och vara utformade på det sätt som föreskrivs i konventionen. nödvändiga för att ett anhållningsbeslut i alla situationer ska kunna ligga Prop. 2010/11:158 till grund för en nordisk arresteringsorder. Det krävs därutöver en reglering som klargör att ett nordiskt överlämnandeförfarande också kan inledas genom en efterlysning i SIS. Vidare innebär en nordisk arresteringsorder både en begäran om gripande och överlämnande. Det är därför inte längre nödvändigt med en ordning som gör skillnad på användning av tvångsmedel i anledning av en begäran om gripande och sådan användning efter det att en begäran om utlämning har inkommit. Konventionen föreskriver vidare ett antal tidsfrister för beslut och verkställighet som inte motsvarar dagens reglering. Konventionens bestämmelser om möjligheter för den utfärdande staten att åtala den överlämnade personen även för andra brott än de som omfattas av den nordiska arresteringsordern samt möjligheterna till vidareöverlämnande eller vidareutlämning skiljer sig också från gällande Slutligen kommer lagändringar att krävas för att klargöra det förhållandet att en europeisk arresteringsorder utfärdad av eller ska betraktas som en nordisk arresteringsorder om den eftersökte befinner sig i . Som ovan konstaterats innehåller konventionen i princip en reglering som innebär ett lika eller mer utvecklat samarbete än vad som följer av Till följd därav kommer att tillämpa konventionens bestämmelser i förhållande till och och inte . reglerar emellertid ett par specifika situationer, som inte omfattas av konventionen, där fler än två stater är inblandade. om vissa fall av transitering och om vidareöverlämnande eller I de delarna är reglering också mer långtgående än gällande bestämmelser. kräva ett par mindre lagändringar. Lagreglering kommer även att krävas för klargörande av att en arresteringsorder utfärdad av eller med stöd av ska behandlas som en nordisk arresteringsorder om den eftersökte påträffas i . Ett tillträde till konventionen ställer således krav på ett antal förändringar i nuvarande lagstiftning. Därutöver finns emellertid skäl som talar för en reformering av regleringen bl.a. angående beslutande myndigheter i de nordiska överlämnandeärendena, även om konventionen lämnar den Det nordiska utlämningssamarbetet har, som tidigare redovisats, förvisso fungerat väl men bygger på en harmoniserad lagstiftning som varit i bruk och som till viss del har blivit såväl språkligt som innehållsmässigt föråldrad. Vid en jämförelse mellan konventionens förutsättningar för överlämnande och gällande rätt står det klart att en reform vad avser beslutande myndighet och därmed förfarandereglerna krävs. innebär slopandet av hindersreglerna avseende egna medborgare och Prop. 2010/11:158 politiska brott i konventionen att de avslagsgrunder regeringen har prövat i princip försvinner. Det är i praktiken endast en mycket begränsad del av de nordiska utlämningsärendena i som har prövats av regeringen. har sammanlagt elva nordiska ärenden hänskjutits till regeringen. En uttalad generell strävan (se t.ex. prop. 1999/2000:61 s. 132) är även att förvaltningsärenden i möjligaste mån ska hanteras av myndigheter och inte av regeringen. Den allmänna utvecklingen får också anses ha gått mot att ge domstolarna en förstärkt roll vid prövning av beslut av betydelse för den enskilde och den rättsliga prövningen har förskjutits i riktning mot underrätterna. Som ovan nämnts har till regeringen framställt önskemål om ändringar, bl.a. i den nordiska utlämningslagen, som går ut på att domstolens prövning i de nordiska utlämningsärendena ska flyttas från till lägre instanser. I framställan anges att Högsta domstolens prövning i allmänhet har varit av enkel beskaffenhet och haft ett begränsat prejudikatvärde. Därutöver har viss kritik framförts, i olika sammanhang, om att tvångsmedelsregleringen i den nordiska utlämningslagen i vissa avseenden är otydlig och summarisk. Sammanfattningsvis finns således goda skäl för att i detta sammanhang göra en översyn av reglerna även i de delar konventionen inte innebär något uttryckligt åtagande att förändra gällande rätt. Regeringens förslag: godkänner konventionen av den 15 om överlämnande mellan de nordiska staterna på grund av brott (nordisk arresteringsorder). Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: De nordiska staterna har sedan lång tid tillbaka en stor samsyn på viktiga rättsliga områden, vilket har lett till ett särskilt nära rättsligt samarbete, bl.a. i straffrättsliga frågor. utlämningsområdet finns ett samarbete grundat på en Samarbetet enligt de nordiska utlämnings- lagarna har fungerat mycket väl och har också utgjort en inspirationskälla till delar av regelverket om överlämnande inom EU. Konventionen syftar till ett förbättrat samarbete och innebär på flera punkter en utvidgning av skyldigheten att överlämna en eftersökt person i förhållande till såväl den nuvarande nordiska utlämningsordningen som Inom har gällt en fri prövningsrätt för den verkställande staten. Konventionen bygger i stället på principen om ömsesidigt erkännande av nordiska domar och beslut och innebär en principiell skyldighet att överlämna den eftersökte om Prop. 2010/11:158 inte vissa avslagsgrunder är för handen. I linje härmed har flera av de nu gällande avslagsgrunderna rörande bl.a. svenska medborgare, vissa krav på dubbel straffbarhet samt politiska brott slopats i konventionen. föreskrivs att ett antal andra avslagsgrunder ska gälla i det nordiska samarbetet. Konventionen hindrar inte från att tillämpa konstitutionella regler om prövning i laga ordning, föreningsfrihet, tryckfrihet och yttrandefrihet i andra medier. I avsnitt 5 konstateras att konventionens reglering på många sätt skiljer sig från den ordning som gäller enligt den nordiska utlämningslagen, varför ett svenskt tillträde kräver ändring av det gällande regelverket på ett antal punkter. Bland annat krävs ändringar av reglerna rörande förutsättningarna för ett överlämnande och vilka avslagsgrunder som kan åberopas, det inledande förfarandet, tidsfrister för beslut i överlämnandefrågan och verkställighet av dessa, möjligheterna till åtal för andra brott (s.k. utvidgat överlämnande), liksom reglerna rörande vidareöverlämnande samt förhållandet till den europeiska arresteringsordern. Som konstaterats i det föregående föreligger också behov av en reform vad avser beslutande myndigheter och tvångsmedelsregleringen. Enligt får staterna tillträda och tillämpa andra avtal på området som innebär ett mer fördjupat och förenklat samarbete. Det föreslås därför att tillämpar konventionen i förhållande till och , eftersom den innebär ett lika eller mer utvecklat överlämnandesamarbete än det som följer av . På några punkter krävs dock, som nämnts, lagändringar för att tillgodose de åtaganden som följer av . I kommande avsnitt redogörs närmare för de överväganden som har gjorts vid bedömningen av lagstiftningsbehovet samt lämnas förslag till lagändringar som bl.a. följer av konventionen. Dessa lagändringar bedöms vara rimliga och sammantaget leda till ett modernt och även fortsatt väl fungerande nordiskt samarbete såvitt avser överlämnande för lagföring och verkställighet av utdömda frihetsberövande påföljder. Det ligger i intresse att ha ett fortsatt gott samarbete med våra nordiska grannländer på detta område. Konventionen har redan tillträtts av , och och arbete för ett tillträde pågår i (se närmare avsnitt 4.3). Ingen remissinstans har heller haft något att invända mot att tillträder konventionen. Med hänsyn härtill föreslås att godkänner konventionen. De förklaringar som bör lämnas i samband med ett svenskt tillträde redovisas i avsnitt 6.7. Regeringens förslag: En lag om överlämnande från enligt en nordisk arresteringsorder införs.