prop · GY03105 · 2011-03-16 00:00:00 — Konstaterandet i ett sådant sammanhang att det föreligger synnerliga skäl att anta att en person har förövat ett sådant brott eller gjort sig skyldig till sådana gärningar ska föregås av en prövning i varje enskilt fall av de exakta omständigheterna, i syfte att bedöma huruvida de handlingar som har begåtts av den aktuella organisationen uppfyller villkoren i nämnda bestämmelser och huruvida vederbörande, med beaktande av de beviskrav som uppställs i nämnda artikel 12.2, kan göras individuellt ansvarig för utförandet av dessa handlingar. Ett beslut att inte bevilja flyktingstatus med tillämpning av artikel 12.2 b eller c i skyddsgrundsdirektivet förutsätter inte att den berörda personen utgör en befintlig fara för den mottagande medlemsstaten. Det krävs inte någon proportionalitetsprövning i det enskilda fallet för att anta ett beslut att inte bevilja flyktingstatus med tillämpning av artikel 12.2 b eller c i skyddsgrundsdirektivet. Artikel 3 i skyddsgrundsdirektivet ska tolkas så att medlemsstaterna, i enlighet med nationell rätt, får bevilja en person som inte kan ges flyktingstatus i enlighet med direktivets artikel 12.2 rätt till asyl, i den mån som denna andra typ av skydd inte medför någon risk för förväxling med sådan flyktingstatus som avses i nämnda direktiv. C-72/09 (EUD2009/57:3) Établissements Rimbaud S.A. mot Directeur général des impôts och Directeur des services fiscaux dAix-en-Provence Begäran från , Den nationella domstolens fråga: Enligt franska skattebestämmelser beskattas fast egendom med en årlig skatt på av marknadsvärdet. Företag med säte inom EU, liksom företag med säte i en EES-stat med vilken har ingått avtal om informationsutbyte, är dock befriade från skatten. Den nationella domstolen vill veta om bestämmelser i om den fria rörligheten för kapital utgör hinder mot att ett företag med säte i , som är en stat med vilken inte har något avtal om informationsutbyte, åläggs denna skatt. anförde att artikel 40 EES inte utgör hinder mot skattemässig behandling av fast egendom som gör skillnad mellan skattskyldiga med säte inom eller utom gemenskapen beroende på om medlemsstaten där egendomen är belägen har ett avtal som innefattar regler om informationsutbyte med den stat där skattesubjektet har sitt säte. Eftersom inte medför någon skyldighet att tillämpa direktiv på skatteområdet, som direktiv /799/EEG om ömsesidigt bistånd, har gemenskapens medlemsstater inte samma garantier som de har i gemen- skapen för att ett skattesubjekt inte undandrar sig beskattning. Medlems- staterna måste därför tillåtas att säkra sina skatteanspråk om det inte finns ett tillfredsställande samarbete med informationsutbyte mellan staterna. dom : Artikel 40 EES utgör inte hinder för en sådan nationell lagstiftning som den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, enligt vilken bolag som har sitt säte i en medlemsstat i Europeiska unionen undantas från skattskyldighet till skatt på marknadsvärdet på fast egendom belägen i den medlemsstaten, medan ett sådant undantag beviljas bolag med säte i ett tredjeland som är medlem i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet endast om nämnda medlemsstat har ingått ett avtal om handräckning med detta tredjeland i syfte att bekämpa skatteundandragande och skatteflykt eller om dessa bolag med tillämpning av ett fördrag med en klausul om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet inte får beskattas mer tyngande än bolag med hemvist i nämnda medlemsstat. C-84/09 (EUD2009/63:1) X mot Begäran från Regeringsrätten, Den nationella domstolens fråga: Målet rör tolkningen av rådets direktiv /112/EG om ett gemensamt system för mervärdesskatt (mervärdes- skattedirektivet). I Regeringsrätten har fråga uppkommit om ett gemenskapsinternt förvärv av ett nytt transportmedel ska anses ske i då en nytillverkad segelbåt inköps i en annan medlemsstat, seglas där och därefter förs till passerat sedan båten togs i bruk. Alternativt ska båten efter leveransen i stället direkt föras ut ur den första medlemsstaten och seglas i andra medlemsstater än innan båten efter utgången av den nämnda tidsperioden förs till . Varken artikel 20 eller artikel 138 i mervärdesskattedirektivet innehåller enligt lydelsen något krav på att utförseln av varan och därmed transporten ut ur medlemsstaten måste ske i direkt anslutning till förvärvet för att ett gemenskapsinternt förvärv ska föreligga. Det skulle strida mot den aktuella regleringens syfte om fasta tidsgränser måste uppställas. Som anges i skäl 11 till direktivet är huvudprincipen att beskattning av nya transportmedel ska ske i destinationsstaten, enligt den statens skattesatser och villkor, för att förhindra en snedvridning av konkurrensen. Det framgår av artikel 40 i direktivet att rätt beskattningsland är där transporten till förvärvaren avslutas, i det här fallet . En viss tidsutdräkt kan inte förta den gränsöverskridande karaktären av förvärvet. Avgörande för bedömningen är i stället förekomsten av ett destinationsland, det vill säga att transporten kommer att avslutas i en annan medlemsstat i enlighet med artikel 40 i direktivet. I fråga om just båtar är det ändamålsenligt att ta fasta på var båten ska ha sin huvudsakliga hamnplats. Detta kan styrkas genom objektiva omständigheter som till exempel köparens permanenta bosättningsort och var hamnplats och plats för vinterförvaring har ordnats för båten. Enligt artikel 2.2 b i direktivet är det fråga om ett nytt transportmedel. om leveransen utförs efter det att fartyget först togs i bruk eller om det har seglat högst . Artikel 2.2 b tar sikte endast på att skilja förvärv av begagnade varor från förvärv av nya, för leveransen. Artikel 14 i direktivet innebär att leverans av en vara skett när köparen får rätt att som ägare förfoga över egendomen. Det är därmed också den relevanta tidpunkten för bedömningen av om förvärvet avser ett nytt transportmedel. dom : Artiklarna 20 första stycket och 138.1 i direktiv /112 ska tolkas så, att kvalificeringen av en transaktion som en gemenskapsintern leverans eller ett gemenskaps- internt förvärv inte kan bero på om någon viss tidsfrist har iakttagits, inom vilken transporten av den aktuella varan från leveransmedlems- staten till destinationsmedlemsstaten måste påbörjas eller avslutas. I det särskilda fall som gäller förvärv av ett nytt transportmedel i den mening som avses i artikel 2.1 b ii i direktivet, ska frågan huruvida transaktionen är av gemenskapsintern karaktär avgöras genom en helhetsbedömning av samtliga objektiva omständigheter och av förvärvarens avsikt, i den mån denna kan styrkas av objektiva omständigheter som gör det möjligt att identifiera den medlemsstat i vilken den slutliga användningen av den aktuella varan planeras äga rum. Bedömningen av om ett transportmedel som är föremål för ett gemenskapsinternt förvärv är nytt ska avse den tidpunkt då rätten att som ägare förfoga över transportmedlet överförs från säljaren till förvärvaren. C-92/09 och C-93/09 (EUD2009/70:1) Firma och respektive mot Land m.fl. Begäran från Verwaltungsgericht , Den nationella domstolens fråga: Om giltigheten av artiklarna 42 första stycket punkt 8b och 44a i rådets förordning (EG) nr 1290/2005 om finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken samt kommissionens förordning nr 259/2008 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning 1290/2005 om finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken, vilka reglerar offentliggörande av uppgifter om jordbruksstödmottagare. För det fall dessa bestämmelser är giltiga även fråga om hur vissa bestämmelser i direktiv /46/EG om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (dataskyddsdirektivet) ska tolkas. Offentliggörandet av uppgifter om mottagare av jordbruksstöd syftar till att öka insynen i hur gemenskapens medel används och till att genom den offentliga kontrollen förbättra den sunda ekonomiska förvaltningen av jordbruksfonderna. Detta syfte måste ses i ljuset av det Europeiska initiativet för att främja öppenhet som lanserades av kommissionen . Som ett led i det europeiska öppenhetsinitiativet infördes i budgetförordningen ett krav på årsvis offentliggörande i efterhand av vilka som mottagit stöd ur budgeten. Offentliggörandet ska ske med vederbörlig hänsyn till kraven på skydd av personuppgifter enligt dataskyddsdirektivet och person- uppgiftsförordningen. Vidare ska de närmare bestämmelser som behövs fastställas i relevanta sektorsspecifika förordningar. I enlighet med budgetförordningens krav på sektorsspecifika bestämmelser infördes således de i detta mål aktuella bestämmelserna i förordning (EG) nr 1290/2005 att uppgifter om stödmottagare ska offentliggöras i efterhand och att det ska meddelas tillämpningsföreskrifter för detta offentliggörande. Vid en avvägning mellan det allmänintresse av att säkerställa att gemenskapens medel används på ett optimalt sätt och det intrång som ett offentliggörande av uppgifter om jordbruksfondernas stödmottagare kan innebära, är detta intrång både nödvändigt och står i rimlig proportion till det berättigade ändamålet. Bestämmelserna är således motiverade med hänsyn till artikel 8 andra stycket i och därmed också giltiga. dom : Offentliggörandet ifråga innebär ett ingrepp i stödmottagarnas privatliv enligt artiklarna 7 och 8 i stadgan, vilka motsvarar artikel 8 i . Vad gäller frågan om ingreppet är proportionerligt konstateras beträffande fysiska personer att det inte framgår att rådet och kommissionen har försökt att göra en balanserad avvägning, vilken kräver att de berörda institutionerna utreder huruvida åtgärden att på en webbplats offentliggöra uppgifter av visst slag eventuellt gick längre än vad som är nödvändigt för att uppnå de eftersträvade målen. Det finns nämligen inget som tyder på att dessa institutioner, när de antog artikel 44a i förordning (EG) nr 1290/2005 och förordning (EG) nr 259/2008, övervägde andra metoder att offentliggöra uppgifter rörande stödmottagarna, som t.ex. att begränsa offentlig- görandet av uppgifter där stödmottagarna namnges beroende på de perioder under vilka de tog emot stöd samt på stödets frekvens, typ eller omfattning. Eftersom ingreppet ska inskränkas till vad som är absolut nödvändigt och eftersom det går att tänka sig åtgärder som medför mindre långtgående ingrepp har rådet och KOM överskridit de gränser som ett iakttagande av proportionalitetsprincipen kräver. Vad däremot gäller juridiska personer går offentliggörandet inte utöver vad som är förenligt med proportionalitetsprincipen. Svaret på frågan hur allvarligt ett ingrepp i rätten till skydd för personuppgifter är blir nämligen inte detsamma för juridiska och fysiska personer. Juridiska personer har redan en omfattande skyldighet att offentliggöra uppgifter som rör dem. Att ålägga nationella myndigheter en skyldighet att för varje juridisk stödmottagare undersöka huruvida dess firma identifierar fysiska personer skulle innebära en alltför stor administrativ börda. Således innebär de aktuella bestämmelserna en korrekt avvägning mellan respektive intressen i den del de rör offentliggörande av uppgifter som rör juridiska personer. C-261/09 (EUD2009/136:1) från Oberlandesgericht Stutgart, Den nationella domstolens fråga: Om tolkningen av begreppet samma gärning i artikel 3.2 i rådets rambeslut /584/RIF om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna ska tolkningen ta sin utgångspunkt i lagstiftningen i den utfärdande medlemsstaten alternativt lagstiftningen i den verkställande medlemsstaten eller ska begreppet ges en självständig unionsrättslig tolkning? Även fråga om det för tolkningen av begreppet samma gärning i artikel 3.2 i rambeslutet har någon betydelse att den utredande myndigheten för det förfarande som ledde fram till lagföringen för gärningen hade kännedom om de gärningar som ligger till grund för arresteringsordern. Begreppet samma gärning i den mening som avses i artikel 3.2 i rambeslutet ska ges en självständig unionsrättslig tolkning, vilket stöds av såväl bestämmelsens ordalydelse som av rättspraxis. Det finns med hänsyn till rambeslutets utformning och syftet med principen om ne bis in idem inte något hinder mot att rättspraxis rörande motsvarande begrepp i artikel 54 i används som vägledning för denna tolkning. För bedömningen av om det föreligger en ne bis in idem-situation saknar det betydelse vilka omständigheter den brottsutredande myndigheten hade vetskap om för en tidigare lagföring. En grundläggande förutsättning för principen om ne bis in idem är nämligen att gärningen redan har prövats. Med andra ord ska verkställighet av den nu aktuella arresteringsordern vägras om någon av de gärningar som arresteringsordern omfattar utgör samma gärning som den gärning som har prövats och som alltså redan har lagförts för. dom : Begreppet samma gärning i artikel 3.2 i rambeslutet utgör, med avseende på utfärdande och verkställighet av en europeisk arresteringsorder, ett självständigt unionsrättsligt begrepp. Under de i målet aktuella omständigheterna, där den utfärdande rättsliga myndigheten uttryckligen har förklarat att den tidigare dom som meddelats i den utfärdande medlemsstaten inte utgör en lagakraftägande dom som omfattar de gärningar som avses i arresteringsordern och att den domen således inte utgör hinder för den lagföring som avses i arresteringsordern, finns det inte något skäl för den verkställande rättsliga myndigheten att vägra verkställighet med stöd av artikel 3.2. C-306/09 (EUD2009/182:1) I.B. Den nationella domstolens frågor: Målet rör tolkningen av artiklarna 4.6, 5.1 och 5.3 i rådets rambeslut /584/RIF om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna. Första frågan är om en arresteringsorder som utfärdats för verkställighet av ett fängelsestraff som meddelats genom en utevarodom utan att den dömde informerats om platsen eller datumet för förhandlingen men där denne fortfarande kan överklaga domen ska anses utgöra en arresteringsorder för lagföring enligt artikel 5.3 i rambeslutet och inte en arresteringsorder för verkställighet i den mening som avses i artikel 4.6 i samma rambeslut. Om svaret på den första frågan blir nej önskas klarhet i om artikel 5.3 i rambeslutet jämförd med artikel 4.6 i samma rambeslut ska tolkas på så sätt att den verkställande medlemsstaten inte får villkora överlämnandet av den person som arresteringsordern avser med att denne ska återsändas till den medlemsstaten för att där avtjäna den påföljd som slutligt döms ut. Om svaret på den andra frågan är jakande, önskas besked om huruvida artiklarna 4.6 och 5.3 i rambeslutet strider mot artikel 6.2 FEU, särskilt likhetsprincipen och icke-diskriminerings- principen. Under förutsättning att svaret på den första frågan är nekande önskas besked om huruvida artiklarna 3 och 4 i rambeslutet utgör hinder mot att vägra verkställa en arresteringsorder på den grunden att det finns allvarliga skäl att tro att verkställigheten skulle åsidosätta den berörda personens grundläggande rättigheter som de fastslagits i artikel 6.2 FEU. anförde att ett överlämnande för verkställighet av en person som dömts i sin utevaro i förening med villkoret att denna garanteras en ny prövning i sin närvaro och ett överlämnande för lagföring till sin natur är så likartade att de i detta sammanhang är att likställa med varandra. Rambeslutet bör därför utifrån sitt ändamål och syfte ges den tolkningen att det inte hindrar att ett överlämnande för verkställighet på grund av en utevarodom som förenats med villkoret att den dömde har rätt till förnyad prövning också kan förenas med ett villkor om att personen i fråga ska återsändas för verkställighet av utdömt straff i enlighet med artikel 5.3 i rambeslutet. Artiklarna 3 och 4 i rambeslutet utgör inte hinder för den verkställande medlemsstaten att vägra verkställa en arresteringsorder på den grunden att det finns allvarliga skäl att tro att verkställigheten skulle åsidosätta den berörda personens grundläggande rättigheter som de fastslagits i artikel 6.2 FEU. En medlemsstat har nämligen, vid sidan av dessa särskilda vägransgrunder, alltid rätt att med stöd av artikel 1.3 i rambeslutet vägra överlämnande av en person om det skulle strida mot mänskliga rättigheterna som de kommer till uttryck i artikel 6 FEU. dom : Artiklarna 4.6 och 5.3 i ska tolkas så, att när den berörda verkställande medlemsstaten har genomfört artikel 5.1 och 5.3 i rambeslutet i den nationella rättsordningen får verkställighet av en europeisk arresteringsorder för verkställighet av ett fängelsestraff som beslutats genom utevarodom i den mening som avses i artikel 5.1 förenas med villkoret att den berörda personen, om denne är bosatt eller är medborgare i den verkställande medlemsstaten, ska återsändas till sistnämnda medlemsstat, för att där i förekommande fall avtjäna det fängelsestraff som vederbörande kan komma att dömas till efter att en förnyad prövning har ägt rum i dennes närvaro i den 3.1 Mål i vilka talan har väckts vid eller tribunalen YTTRANDE 1/09 (EUD2009/142:3) begäran enligt artikel 300.6 EG från Europeiska unionens råd Rådet har begärt domstolens yttrande om det tilltänkta avtalet om inrättande av ett enhetligt system för patenttvister är förenligt med bestämmelserna i fördragen. har anfört i huvudsak följande. Det tilltänkta avtalet om inrättande av ett enhetligt system för patenttvister är förenligt med bestämmelserna i fördragen. Genom det föreslagna avtalet skulle en enhetlig tillämpning av unionsrätten säkerställas, domstolens karaktär enligt fördragen skulle inte förändras och domstolens exklusiva rätt att granska unionens rättsakter skulle inte ifrågasättas. C-506/08 P (ERS2008:232:2) plc mot Europeiska kommissionen, Överklagande av tribunalens dom i mål T-403/05 mot kommissionen Genom dom ogiltigförklarade tribunalen kommissionens beslut av (D(2005) 8461) i den del tillgång nekades till arbetsdokumentet med rubriken från ett samtal angående Airtoursärendet fört med en av medlemmarna av gruppen som hade hand om ärendet M.1524, Airtours/First Choice. har överklagat tribunalens dom och anfört följande. Tribunalen har i domen bara till en mindre del ogiltigförklarat kommissionens beslut att neka MyTravel tillgång till en rapport som upprättats av en arbetsgrupp (bestående av företrädare för kommissionen i syfte att utreda dels om kommissionen skulle överklaga en dom vari MyTravel varit motpart, dels bedöma domens verkningar för kommissionens förfaranden), vissa arbetsdokument som hade samband med utarbetandet av rapporten samt vissa handlingar som fanns i akten i det ärende om företagskoncentration som domen rörde och som rapporten var baserad på eller som nämndes i rapporten. Kommissionen motiverade sitt beslut med att handlingarna var hemliga med stöd av undantagen i artikel 4.2 andra och tredje strecksatsen och artikel 4.3 andra stycket i förordning 1049/2001 öppenhetsförordningen. ifrågasätter inte att en stor del av innehållet i de begärda handlingarna kan vara känsligt och därför bör kunna hemlighållas. är det av stor vikt att tillgodose intresset av insyn även i denna typ av ärenden. på ett sätt som innebär att det skulle finnas ett generellt sekretessbehov för interna handlingar i administrativa ärenden. Kommissionen har delvis gjort en prövning av de begärda handlingarna, dock inte så långtgående som krävs enligt öppenhetsförordningen. Tribunalen har å sin sida genom domen godtagit att kommissionen hemlighåller interna dokument utan närmare prövning. Tribunalen har i sitt resonemang i domen inte berört innehållet i rapporten utan menar i stället att utlämnande måste vägras redan av det skälet att tjänstemännen inte fritt skulle lämna synpunkter om det fanns en möjlighet att det de skrev kunde bli offentligt. menar att det åligger en tjänsteman att utföra de åtaganden som följer av tjänsten. Det förhållandet att allmänheten möjligen åtnjuter en lagstadgad rätt till viss insyn i verksamheten kan inte utgöra ett godtagbart skäl för att underlåta att fullgöra sina åtaganden. I vart fall i fråga om rapporten förefaller det uppenbart för att vissa delar skulle kunna lämnas ut. C-542/09 (EUD2010/95:4) Europeiska kommissionen mot Kommissionen har yrkat att domstolen ska fastställa att har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 45 i EUF- fördraget (fri rörlighet för arbetstagare) och artikel 7. 2 i förordning (EEG) nr 1612/68 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen genom att uppställa ett bosättningskrav (av 6-regeln) för migrerande arbetstagare och deras familjemedlemmar i syfte att få studiemedel för studier utomlands. av 6-regeln innebär att en student som ansöker om studiemedel för studier utanför ska ha varit lagligen bosatt i i minst tre av de som föregått inskrivningen till studierna ifråga. Även om bosättningskravet gäller för såväl nederländska medborgare som för migrerande arbetstagare och deras familjemedlemmar, så anser kommissionen att av 6-regeln är svårare att uppfylla för migrerande arbetstagare och deras familjemedlemmar (s.k. indirekt diskriminering). har bestritt kommissionens yrkande. har intervenerat till stöd för och sammanfattningsvis anfört att artikel 45 i EUF-fördraget och rådets förordning (EEG) nr 1612/68 inte utgör hinder mot nationella bestämmelser om finansiering av studier som den nederländska bestämmelsen om bosättningskrav. Även om så skulle vara fallet kan sådana bestämmelser om bosättningskrav vid finansiering av studier utomlands rättfärdigas med hänvisning till behovet av att uppnå ett berättigat intresse av ökad studerandemobilitet. C-38/10 (EUD1010/132:2) Europeiska kommissionen mot Republiken Kommissionen har yrkat att domstolen ska fastställa att har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 49 Fördraget om Europeiska Unionens Funktionssätt och artikel 31 i genom att anta och bibehålla vissa bestämmelserna i den portugisiska lagen om inkomstskatt för juridiska personer. Enligt dessa bestämmelser beskattas orealiserade kapitalvinster när ett bolag flyttar sitt säte eller platsen för bolagets verkliga ledning från till en annan stat eller när det flyttar enskilda tillgångar till ett fast driftsställe i en annan medlemsstat, medan en liknande flytt av ett bolags säte i eller överföring av tillgångar från sätet till en filial i samma medlemsstat inte medför några omedelbara skattekonsekvenser. har intervenerat till stöd för och anfört att artikel 49 i EUF-fördraget och artikel 31 inte utgör något hinder mot nationella bestämmelser om uttagsbeskattning som de ifrågasatta portugisiska. Även om så skulle vara fallet kan sådana bestämmelser om uttagsbeskattning av företag rättfärdigas med hänvisning till behovet av att säkerställa en välavvägd fördelning av beskattningsrätten mellan medlemsstaterna och för att förebygga skatteundandraganden. C-39/10 (EUD2010/325:2) Europeiska kommissionen mot Republiken Kommissionen har yrkat att domstolen ska fastställa att har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 45 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt om fri rörlighet för arbetstagare genom att underlåta att i nationell lagstiftning införa en möjlighet att bevilja undantag från inkomstskatt för personer som inte är hemmahörande i landet vilkas totala inkomst är så låg att de skulle ha undantagits från inkomstskatt om de hade haft hemvist i landet. har ansökt om att få intervenera i målet till stöd för . C-130/10 (EUD2010/177:1) mot Europeiska unionens råd har yrkat att ska ogiltigförklara rådets förordning (EU) nr 1286/2009 om ändring av rådets förordning (EG) nr 881/2002 om införande av vissa särskilda restriktiva åtgärder mot vissa personer och enheter associerade med , nätverket al- Qaida och talibanerna. Som skäl för sin talan har i första hand gjort gällande att förordning (EU) nr 1286/2009, som antogs med stöd av artikel 215 i EUF-fördraget, rätteligen borde ha grundats på artikel 75 i EUF-fördraget.