prop · GY03110 · 2011-03-30 00:00:00 — Villkoren för att starta och driva värdepappers- rörelse framgår av lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden och förordning (2007:572) om värdepappersmarknaden. 4.2Sammanfattning av befintliga kapitaltäckningsregler I lagen om bank- och finansieringsrörelse anges villkor för att starta och driva verksamhet i bank- och kreditmarknadsföretag. värdepappersmarknaden anges villkoren för att driva värdepappers- För instituten (dvs. kreditinstitut och värdepappersbolag) gäller att de måste kunna hantera de risker som deras verksamhet är förenad Den dominerande risken i dessa institut är den finansiella risken, marknads-, likviditets- och kreditrisker. Ett institut ska då verksamheten påbörjas ha ett visst startkapital. verksamheten påbörjats ska institutet dessutom ha en viss minsta kapitalbas som säkerhet för verksamheten. Denna kapitalbas får aldrig understiga vad som vid verksamhetens början motsvarade institutets Kapitalbasen består av primärt och sekundärt kapital. justeringar för vissa poster, bl.a. goodwill, består det primära kapitalet i princip av institutets egna kapital (för sparbanker vissa fonder). sekundärt kapital räknas bl.a. vissa förlagslån. Det primära kapitalet ska alltid utgöra minst hälften av kapitalbasen. Kapitalbaskravet innebär att varje institut ska ha en kapitalbas som motsvarar minst summan av kapitalkraven för kreditrisker, marknadsrisker och operativa risker. I lagen anges hur kapitalkravet för de tre olika riskkategorierna ska beräknas. villkor för beräkning av kapitalbasen, som består av summan av primärt och supplementärt kapital, beräknat enligt bestämmelser i lagen. primära kapitalet ska alltid vara minst lika stort som det supplementära För att bestämma hur stor kapitalbasen måste vara, dvs. utgår man från tillgångar och åtaganden uppdelade med avseende på kreditrisker och marknadsrisker. Med kreditrisk avses risken för att motparten inte kan fullgöra sina förpliktelser gentemot institutet. exempel på tillgångar eller åtaganden som är utsatta för kreditrisker kan nämnas krediter, leasingavtal och garantier. risken att positioner i finansiella instrument eller råvaror som institutet tagit för att på kort sikt göra vinst, ska minska i värde. Dit hör ränte-, aktiekurs-, råvarupris- och valutakursrisker. risker och marknadsrisker viktas efter olika procentsatser beroende på typ av och relativ storlek på risk. Regler för kapitaltäckning anges i lagen om kapitaltäckning och stora I kapitaltäckningslagen anges bl.a. vilka kapitalkrav som ska täckas av kapitalbasen, hur kapitalkravet för kredit- och marknadsrisk samt operativ risk ska beräknas, villkor för stora exponeringar, bestämmelser om offentliggörande av information, villkor för finansiella företagsgrupper, tillsyn, villkor för verksamhet med moderbolag utanför EES, skäl för ingripanden och ansvarsbestämmelse, bemyndiganden samt villkor för överklaganden. Ett kapitalkrav för kreditrisker ska beräknas för sådana exponeringar som inte ingår i handelslagret. Något kapitalkrav behöver inte beräknas för exponeringar som dragits från kapitalbasen. Kapitalkravet för kreditrisker Prop. 2010/11:110 motsvarar av institutets riskvägda tillgångar. För beräkning av kapitalkrav ska instituten beräkna ett riskvägt exponeringsbelopp. Exponeringarna har delats in i olika exponerings- klasser. Det riskvägda beloppet för en enskild exponering bestäms av exponeringens värde multiplicerat med dess riskvikt. De olika exponeringarnas värden och riskvikter beräknas enligt en schablonmetod. Vid beräkning av exponeringars värde får ett institut, efter tillstånd från , även använda en metod för interna modeller. Institut får använda kreditvärderingar gjorda av kreditvärderingsföretag för att bestämma riskvikter, förutsatt att kreditvärderingsföretaget godkänts av . värderingar får bestämma riskvikter för positioner i värdepapperiseringar, för vissa exponeringar som institutet har värdepapperiserat och riskvikter för andra exponeringsklasser enligt schablonmetoden. Kapitalkravet för marknadsrisker uppgår till summan av kapitalkraven för motpartsrisker för verksamhet i handelslagret, avvecklingsrisker för verksamhet i handelslagret, positionsrisker (ränte- och aktiekursrisk) för verksamhet i handelslagret, och valutakursrisker och råvarurisker i hela verksamheten. Ett institut ska beräkna kapitalkravet för motpartsrisker som ingår i marknadsrisker enligt en schablonmetod eller en internmetod för kreditrisker. Kapitalkravet ska motsvara av riskvägda exponeringsbelopp. Beräkning av kapitalkrav för positionsrisker, avvecklingsrisker, valutakursrisker och råvarurisker ska göras utifrån de olika schablonmetoder som finns för varje riskkategori. Institut får emellertid, efter tillstånd från , använda egna risk- beräkningsmodeller för att bestämma positions-, valutakurs- och råvarurisk. Kapitalkrav för operativa risker Beräkning av kapitalkrav för operativa risker ska ske genom tillämpning av en basmetod, om inte institutet begärt och fått tillstånd av att beräkna kapitalkravet genom en schablon-, alternativ schablon- eller internmätningsmetod. Vid tillämpning av basmetoden motsvarar kapitalkravet för operativa risker av genomsnittet av de årliga rörelseintäkterna eller av ett annat beräkningsunderlag som motsvarar rörelseintäkterna. Kapitaltäckningslagen anger även villkor för byte av metod eller villkor för kombination av olika metoder. För att begränsa storleken på den förlust ett institut kan ådra sig i det fall en kund eller grupp av kunder inte kan infria sina lån eller andra åtaganden mot institutet, finns regler om stora exponeringar. Med stor exponering avses en exponering mot en kund eller en grupp av kunder med inbördes anknytning som överstiger av Enligt kapitaltäckningslagen får värdet av ett instituts exponering mot en kund eller en grupp av kunder med inbördes anknytning inte överstiga av kapitalbasen. gruppen av kunder är institutets moderföretag eller dotterföretag får exponeringen inte överstiga av kapitalbasen. inte det sammanlagda värdet av ett instituts stora exponeringar överstiga Medlemsstaterna har dock rätt att undanta vissa exponeringar från 25 procentgränsen, t.ex. exponeringar mot kommuner, centralbanker, nationella regeringar eller exponeringar inom en koncern. exponering medlemsstaterna har rätt att undanta från nämnda gräns är interbankexponeringar (exponeringar mellan banker). gäller även för poster i handelslagret då värdet av ett instituts exponeringar i handelslagret mot en kund eller grupp av kunder med inbördes anknytning får, efter tillstånd från , överstiga de gränsvärden som gäller för exponeringar i övrig verksamhet. I kapitaltäckningslagen anges även bestämmelser om offentliggörande av information som rör instituts strategier, system och målsättningar för hantering av dess risker och exponeringar. Styrelsen i ett institut ska se till att det finns skriftliga riktlinjer och instruktioner för hur institutet ska uppfylla kraven på offentliggörande av information och hur de ska utvärdera om den offentliggjorda informationen är tillfredställande. Regler för finansiella företagsgrupper I kapitaltäckningslagen anges vad en finansiell företagsgrupp består av. För en finansiell företagsgrupp ska ansvaret för att de gruppbaserade kraven uppfylls åligga det institut som inte är dotterföretag till ett annat institut eller ett svenskt finansiellt holdingföretag, eller vars moderföretag är ett finansiellt holdingföretag som inte är dotterföretag till ett institut eller ett svenskt finansiellt holdingföretag. institutet ska se till att den finansiella företagsgruppen sammantaget uppfyller de krav som anges i lagen. Kraven avviker något från de som gäller för övriga institut och specificeras därför särskilt i lagen. Av lagen om bank- och finansieringsrörelse, lagen om värdepappers- marknaden och kapitaltäckningslagen framgår att övervakar att dessa lagar följs. ansvar för ansökningar om tillstånd, villkor för samarbete och utbyte av Prop. 2010/11:110 information med utländska myndigheter, undersökningsrättigheter, myndighetens rätt att ingripa och ansvarsbestämmelse om ett institut inte lever upp till de krav som anges i lagen. I lagen beskrivs även företagens uppgiftsskyldighet till Finans- inspektionen, rapporteringskrav för stora exponeringar samt krav om årliga avgifter för de institut som står under tillsyn enligt lagen. I kapitaltäckningslagen finns ett stort antal bemyndiganden för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter som i olika avseenden kompletterar lagens bestämmelser. Skälet till den rikliga förekomsten av bemyndiganden är att kreditinstitutsdirektivet och kapitalkravsdirektivet innehåller tekniskt komplicerade och detaljerade regler som det varken framstår som lämpligt eller praktiskt genomförbart att införa i lag. Kapitaltäckningslagens bestämmelser om stora exponeringar är inte tillämpliga på pengar. Ett sådant instituts tillgångar får bara placeras i tillgångar med låg risk och på ett sådant sätt att lämplig riskspridning uppnås och så att institutets betalnings- beredskap är tillfredsställande. Enligt lagen (2002:149) om utgivning av elektroniska pengar ska ett pengar när verksamheten inleds ha ett startkapital som motsvarar . Ett sådant institut ska ha en kapitalbas som med hänsyn till verksamhetens art och omfattning är tillräckligt stor. Kapitalbasen får aldrig understiga startkapitalet och inte heller ett belopp motsvarande av det högsta värdet av utestående elektroniska pengar och det genomsnittliga värdet av utestående elektroniska pengar. Vissa förändringar av direktivet om elektroniska pengar har beslutats. I promemorian Genomförandet av det nya e-penningdirektivet (Ds 2010:27) finns förslag på hur dessa ska införlivas med svensk rätt. ett bolag som förvaltar investeringsfonder, ska enligt lagen (2004:46) om investeringsfonder ha ett startkapital som motsvarar . Kapitalkravet för ett fondbolag bestäms av fondförmögenhetens storlek och bolagets fasta omkostnader. Dessutom ska fondbolag som förvaltar någon annans finansiella instrument ha ett kapital för kreditrisker och marknadsrisker som enligt kapital- täckningslagen krävs för värdepappersbolag med motsvarande verk- samhet. För ett sådant fondbolag gäller även övriga bestämmelser i kapitaltäckningslagen som gäller för den typen av värdepappersbolag, t.ex. om stora exponeringar och finansiella företagsgrupper. Ändringsdirektiven CRD II, CRD III och kommissionens direktiv /83/EG 5.1Europaparlamentets och rådets direktiv /111/EG, CRD II 5.1.1 Ändrade regler för stora exponeringar De nuvarande europeiska reglerna om stora exponeringar som tillkom 1992 behöver ses över och ändras för att åtgärda de brister i regelverket som har uppdagats . Utvecklingen på finansmarknaden har exempelvis visat att en överdriven koncentration av exponeringar till en enda kund, även om det är ett annat kreditinstitut, eller grupp av kunder med inbördes anknytning kan resultera i en oacceptabel förlustrisk. sådan situation kan äventyra ett kreditinstituts solvens. ändringsdirektiven nya villkor för interbankexponeringar samt nya villkor för övervakning och kontroll av ett kreditinstituts stora expo- neringar som en integrerad del av tillsynen. Eftersom kreditinstituten konkurrerar direkt med varandra på den inre marknaden, bör de viktigaste reglerna för övervakning och kontroll av kreditinstitutens stora exponeringar vara harmoniserade. kreditinstitutens administrativa kostnader samt för att uppnå ökad konkurrensneutralitet minskas antalet nationella alternativ för medlems- staterna vad gäller stora exponeringar. Genom ändringsdirektivet ändras även definitionen av en grupp av kunder med inbördes anknytning till att innebära att om en av dem drabbas av ekonomiska problem, framför allt finansierings- eller återbetalningsproblem, kan även någon eller samtliga av de övriga i gruppen riskera att drabbas av samma problem. tillförs också direktivet som innebär skärpta krav på analys vid bedömning om det föreligger en grupp av kunder med inbördes anknytning vid tillämpning av schablonmetoden. Eftersom en förlust som uppkommer på grund av en exponering gentemot ett kreditinstitut eller värdepappersföretag kan vara lika allvarlig som en förlust på grund av någon annan exponering, har genom direktivet beslutats att sådana exponeringar ska behandlas och rapporteras på samma sätt som vilka andra exponeringar som helst. alternativ kvantitativ begränsning har dock införts för att mildra den oproportionerliga inverkan som ett sådant förfaringssätt kan ha på mindre Dessutom undantas mycket kortfristiga exponeringar avseende penningöverföringar, inbegripet utförande av betalnings- tjänster, clearing, avveckling och förvaringstjänster för kunder, så att finansmarknaderna och de infrastrukturer som finns ska kunna fungera Dessa tjänster omfattar t.ex. clearing och avveckling av kontanttransaktioner samt annan verksamhet för att underlätta Undantagen inbegriper således exponeringar som ett kreditinstitut eventuellt inte kan förutse och därför inte till fullo kontrollera, bl.a. enskilda transaktionssaldon till följd av kundbetal- ningar, inbegripet krediterade och debiterade avgifter och räntor och Prop. 2010/11:110 andra betalningar för kundservice, samt ställda eller erhållna säkerheter. 5.1.2Skärpta krav för värdepapperisering Utvecklingen inom marknaden för värdepapperiseriserade produkter, dvs. handel med lån som ompaketerats till ett överlåtbart värdepapper eller annat finansiellt instrument, har visat att en stor andel av handelsaktörerna inte kunnat bedöma dess risk på ett adekvat sätt. Bristande kunskap om hur produkterna ska värderas har även funnits hos flera av de externa ratingföretag som gjort bedömningar av produkternas kvalitet, som i sin tur legat till grund för investeringsbeslut och nivå på kapitaltäckning för dessa produkter. Skälet till dessa problem anges ofta vara svaga incitament att upplysa om vad produkterna innehåller hos de företag som säljer värdepapperiserade produkter samt att dessa företag inte själva drabbas av den risk som de utsätter köparen av produkterna för. Det är därför angeläget att få bort avvikande intressen mellan de företag som ägnar sig åt värdepapperisering och företag som investerar i dessa värdepapper eller andra finansiella instrument. Genom ändringsdirektivet införs som en förutsättning för att ett institut ska kunna investera i en värdepapperisering, att originatorn, ett medverkande institut eller den ursprunglige långivaren uttryckligen har meddelat investeraren att ett väsentligt ekonomiskt intresse netto kommer att behållas i värdepapperiseringen. Syftet med detta krav är att säkerställa att å ena sidan investeraren och å andra sidan originatorn, ett medverkande institut eller den ursprunglige långivaren får ett gemensamt intresse av att kontrollera riskerna i exponeringen. Om värde- papperiseringstransaktioner inbegriper andra värdepapperiseringar som underliggande exponeringar ska behållandekravet endast tillämpas på den värdepapperisering som omfattas av investeringen. Av direktivet framgår att vissa undantag kan tillåtas från kravet på behållande av ett ekonomiskt intresse, t.ex. när de värdepapperiserade exponeringarna är fordringar som är garanterade av nationella regeringar, centralbanker eller offentliga organ. I de fall som kreditrisk överförs genom värdepapperisering ska investerare fatta sina beslut först efter att de har gjort en noggrann genomgång av produkten. Innan ett kreditinstitut investerar i en värdepapperiseringsposition ska behöriga myndigheterna kunna redovisa att man har en heltäckande och grundlig förståelse för investeringen och har tillämpat ett förfarande som lämpar sig för positioner i och utanför handelslagret. Ett investerande kreditinstitut ska även regelbundet utföra egna stresstester av värdepapperiserings- positionerna. I de fall som kraven på genomlysning i något väsentligt hänseende inte är uppfyllda på grund av kreditinstitutets försumlighet eller underlåtelse ska de behöriga myndigheterna fastställa en extra riskvikt för värdepapperiseringspositionerna. Kraven syftar till att säkerställa att investerarna har en genuin förståelse för den produkt som de avser att investera i samt fortlöpande utvärderar dess risk. 5.1.3 Ansvarsfördelning mellan hem- och Prop. 2010/11:110 värdlandstillsynsmyndighet samt införande av Tillsyn av kreditinstitut sker av både hemlandets och värdlandets tillsynsmyndigheter även om hemlandets tillsynsmyndighet är ansvarig för helhetstillsynen av den totala finansiella situationen i en finansiell grupp, vilket inkluderar moderbolag, dotterbolag och annan underverksamhet. I europeiska institut, hanteras likviditet och kapitalhantering allt mer från en centraliserad enhet, och dotterbolag är mer och mer organiserade utifrån den centraliserade enhetens affärsverksamhet. Det gör att det blir allt svårare att organisera tillsynen utifrån nationella kriterier. I detta avseende har följande problem identifierats: extra kostnader för regelefterlevnad samt olika konkurrens- villkor för gränsöverskridande finansiella grupper, ökad risk för finansiell instabilitet i värdmedlemsländer som har systemviktiga kreditinstitut lokaliserade i landet, bristande effektivitet i det gränsöverskridande samarbetet för att undvika kriser, kostnader för kreditgivare, anställda och aktieägare i en gränsöverskridande grupp samt för skattebetalare i händelse av en banks konkurs, och eventuell högre direkt och indirekt kostnad för kreditinstitut och samhällsekonomin inom EU i händelse av en gränsöver- skridande kris. För att försöka möta dessa problem innehåller ändringsdirektivet förstärkt tillsyn i flera avseenden. Främst innebär direktivet att det blir obligatoriskt att bilda tillsynskollegier för gränsöverskridande tillsyn. Värdlandsmyndigheternas rätt till information om tillsynsarbetet förstärks också. Möjligheten att överföra information till centralbanker och andra myndigheter, särskilt i kristider, kommer att öka liksom möjligheten till planering och samarbete avseende tillsynsaktiviteter. I och med ändringsdirektivet ges också utökade beslutsbefogenheter till de berörda tillsynsmyndigheterna. 5.1.4Förstärkt tillsyn av likviditetsrisk Den senaste tidens marknadsutveckling har visat att likviditetsreglering är av avgörande betydelse för kreditinstitutens och deras filialers sundhet. Ändringsdirektivet anger därför att de kriterier som anges i bilaga V och XI till kreditinstitutsdirektivet bör förstärkas ytterligare. Ändringarna innebär främst att riktlinjer för kontinuerlig och framåtblickande analys och hantering av institutets nettofinansierings- position och finansieringsbehov läggs fast. Därtill anges att mer omfattande krav ställs på scenarioanalyser och planer för riskreducering, särskilt avseende nivå, komposition och kvalitet på likviditetsbuffertar. Kapitalbasen ändrade villkor för hybrider Hybridkapitalinstrument (hybrider) är efterställda skulder som får räknas in i kapitalbasen. Instrumentet bidrar till kreditinstitutens kapital- försörjning och ger möjlighet för kreditinstitut att skapa en diversifierad kapitalstruktur och få tillgång till ett brett urval av finansiella investerare. Syftet med produkterna är att täcka kapitalbehovet för kreditinstitut som vill attrahera de investerare som är villiga att ta mer risk och därmed också förväntar sig möjlighet till en högre avkastning. Från kreditinstitutets perspektiv, ger hybrider en ytterligare källa till finansiering. Hybrider är normalt utformade på ett sådant sätt att de kan kvalificeras som primärkapital (den del av kapitalbasen som innehåller kapital av högst kvalitet). För att hybrider ska få inkluderas i institutens primärkapital måste dessa uppfylla kriterier 1998 avseende godtag- barhetskriterier och gränsvärden som antogs av . överenskommelse saknar emellertid mot- svarighet i EU-direktiven, varför utrymme finns för olika tillämpning och därmed olika konkurrensvillkor. De ändrade reglerna som anges i CRD II avseende hybridkapital syftar därför till att ge en ökad tydlighet avseende vilka kriterier som ska vara uppfyllda för att hybridkapital ska kunna utgöra en del av det primära kapitalet samt vilka gränser som ska tillämpas för hur mycket hybridkapital som totalt får räknas in i denna kategori. Artikel 57 ca anger villkoren för att hybridkapital ska få räknas in i kapitalbasen. Därtill anger CRD II vilka ändringar i bilaga XII som är ett direkt resultat av att nya kriterier för hybridkapital fastställs. I skälen till CRD II anges också att för att undvika störningar på marknaderna och garantera en kontinuitet i fråga om kapitalbasens övergripande nivå bör övergångsarrangemang fastställas för införande av de nya systemet för kapitalinstrument. När den finansiella marknaden har återhämtat sig från krisen bör kvaliteten i primärkapitalet höjas ytterligare. Därför anges i CRD II att kommissionen ska lämna en rapport till parlamentet och rådet beträffande primärkapitalets kvalitet. har fattat beslut om nya kapitalregler inom ramen för . tillämpas och rådets förordning (EG) nr 1060/2009 av om kredit- värderingsinstitut. Vissa av EU-förordningens bestämmelser tillämpas dock respektive . Förordningen syftar till att bidra till en hög kvalitet på de kreditbetyg som utfärdas inom unionen och innehåller bl.a. bestämmelser om registrering av kredit- värderingsinstitut, utfärdande av kreditbetyg, godkännande av kredit- betyg utfärdade i tredje land, tillsyn över kreditvärderingsinstitut och sanktioner vid överträdelser av förordningens bestämmelser. De ändringsförslag som föreslås i CRD II beträffande ratingföretag syftar till att i CRD inarbeta de bestämmelser som antagits beträffande Det innebär att de bestämmelser om externa ratinginstitut (External , ECAI) som anges i Prop. 2010/11:110 kreditinstitutsdirektivet ska vara förenliga med EU-förordningen om kreditvärderingsinstitut. I skälen till CRD II anges även att den Europeiska bank- tillsynskommittén bör se över sina riktlinjer om erkännande av ECAI för att undvika dubbelarbete och underlätta processen för erkännande av externa ratinginstitut när ett ECAI är registrerat som ett kredit- värderingsinstitut på gemenskapsnivå. 5.1.7Undantag för banknätverk från vissa strikta krav Enligt artikel 3 i kreditinstitutsdirektivet har medlemsstaterna rätt att införa särskilda tillsynsordningar för kreditinstitut som fanns i en medlemsstat och som, vid detta datum, var varaktigt underställda en i samma medlemsstat etablerad central företagsenhet, under förutsättning att dessa tillsynsordningar infördes i den nationella lagstiftningen . Tids- gränserna gör det omöjligt för medlemsstaterna, framför allt de medlemsstater som blivit medlemmar av Europeiska unionen , att införa eller behålla sådana särskilda tillsynsordningar för liknande underställda kreditinstitut som inrättats på deras territorier. Genom ändringsdirektivet tas de tidsgränser som anges i artikel 3 i direktivet bort, för att säkerställa rättvisa konkurrensvillkor för de olika medlemsstaternas kreditinstitut. bör ta fram riktlinjer i syfte att uppnå ökad samstämmighet när det gäller tillsynspraxis i detta hänseende. Artikel 3 i CRD II anger att artikel 1.1 a i direktivet 2007/64/EG (betaltjänstdirektivet)ska ersättas med ny lydelse. Ändringen avser definitionen av betaltjänstleverantör och har redan genomförts i svensk rätt genom lagen (2010:751) om betaltjänster (prop. 2009/10:220). 5.2Europaparlamentets och rådets direktiv /76/EU, CRD III 5.2.1Striktare regler för återvärdepapperisering Återvärdepapperiseringar är komplexa finansiella produkter som har medverkat till uppkomsten av den finansiella krisen. Under vissa omständigheter kan kreditinstitut som har sådana produkter bli utsatta för betydande förluster. CRD III innehåller därför vidare och skärpta regler för återvärdepapperiserade produkter.