prop · GY03110 · 2011-03-30 00:00:00 — Skälen för regeringens bedömning Genom den ändring som gjorts i artikel 22.1 i kreditinstitutsdirektivet kompletteras gällande regler om riskhantering med en uttrycklig skyldighet för institut att upprätta och vidmakthålla en ersättningspolitik och ersättningspraxis som är förenlig med en effektiv riskhantering. och anser att det är tveksamt om delegation av normgivningsmakt är möjlig såvitt avser reglering av rörlig ersättning och ersättningssystem. I detta avsnitt behandlas frågan i vilken 10 och rådets direktiv /39/EG av om marknader för finansiella instrument och om ändring av rådets direktiv /611/EEG och 93/6/EEG och och rådets direktiv /12/EG samt upphävande av rådets direktiv /22/EEG. utsträckning det enligt regeringsformen (RF) är möjligt för att delegera sin föreskriftsrätt till regeringen för regler om rörlig ersättning. Av avgörande betydelse för om delegation av föreskriftsrätt kan ske är vilken typ av regler som avses omfattas av ett bemyndigande. Av 8 kap. 2 § första stycket 2 RF följer att föreskrifter ska meddelas genom lag om de avser förhållandet mellan enskilda och det allmänna under förutsättning att föreskrifterna gäller skyldigheter för enskilda eller i övrigt avser ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska för- hållanden. Enligt 8 kap. 3 § första stycket RF kan emellertid bemyndiga regeringen att meddela föreskrifter på detta område, förutsatt att föreskrifterna inte avser 1) annan rättsverkan av brott än böter, 2) skatt utom tull på införsel av varor, eller 3) konkurs eller utsökning. Möjlighet till bemyndigande saknas i fråga om bl.a. föreskrifter som avser enskildas personliga ställning och deras personliga och ekonomiska förhållanden inbördes (jfr 8 kap. 2 § första stycket 1 RF). Reglerna om rörlig ersättning i CRD III har införts som ett komplement till övriga bestämmelser i kapitaltäckningsregelverket för att främja finansiell stabilitet. Reglerna har till syfte att förbättra institutens hantering av risker som kan uppstå till följd av utformningen av ersättningssystemen. De innebär en uttrycklig skyldighet för instituten att upprätthålla en ersättningspolitik och en ersättningspraxis som är förenlig med en effektiv riskhantering. De institut som ska tillämpa reglerna står under tillsyn. Inspektionen övervakar därmed att reglerna om rörlig ersättning följs av instituten. Reglerna är sanktionerade genom att inspektionen kan ingripa med förelägganden m.m. för ett institut som inte följer reglerna. Föreskrifterna kan således endast åberopas av en företrädare för det allmänna och inte av någon enskild mot annan enskild. Enligt regeringens uppfattning utgör bestämmelserna sådana offentligrättsliga föreskrifter som omfattas av 8 kap. 2 § första stycket 2 RF. Eftersom föreskrifterna inte avser något av de ämnen som nämns i 8 kap. 3 § första stycket 13 är delegation därmed möjlig. Regeringen vill i sammanhanget framhålla att frågan om förhållandet mellan regeringsformens normgivningsbestämmelser och de föreskrifter som får besluta med stöd av bemyndiganden som redan finns i kapitaltäckningslagen, lagen om bank- och finansieringsrörelse samt lagen om värdepappersmarknaden har behandlats i förarbetena till bl.a. de ändringar av kapitaltäckningsreglerna som genomförts (se prop. 1994/95:50 s. 283 ff. och prop. 2006/07:5 s. 100 ff.). mellan lag eller myndighetsföreskrift Enligt 6 kap. 2 § lagen om bank- och finansieringsrörelse och 8 kap. 4 § lagen om värdepappersmarknaden ska ett institut identifiera, mäta, styra, internt rapportera och ha kontroll över de risker som dess rörelse är förknippad med. Institut ska även se till att ha en tillfredsställande intern kontroll. Vidare ska institut särskilt se till att deras kreditrisker, marknadsrisker, operativa risker och andra risker sammantagna inte medför att deras förmåga att fullgöra sina förpliktelser äventyras. För att uppfylla detta ska institutet ha metoder som gör det möjligt att fortlöpande värdera och upprätthålla ett kapital som till belopp, slag och Prop. 2010/11:110 fördelning är tillräckligt för att täcka arten och nivån på de risker som de är eller kan komma att bli exponerade för. Metoderna ska utvärderas för att säkerställa att de är heltäckande. Genom bemyndiganden i 16 kap. 1 § första stycket 3 lagen om bank- och finansieringsrörelse samt 8 kap. 42 § första stycket 2 lagen om värdepappersmarknaden, får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om vilka åtgärder som ett kreditinstitut ska vidta för att uppfylla kraven på soliditet och likviditet, riskhantering, genomlysning, sundhet samt riktlinjer och instruktioner. Bestämmelserna i kapitaltäckningslagen och lagen om värdepappers- marknaden avseende riskhantering bedöms omfatta även de risker som kan ligga i system för rörlig ersättning. Vilka åtgärder som institut ska vidta för att uppfylla kraven på riskhantering vad gäller rörlig ersättning bör regleras i föreskrifter. Någon lagstiftningsåtgärd är därför inte nödvändig. Vid införandet av kapitaltäckningslag och kapital- täckningslag konstaterades också att reglerna i de direktiv som ligger till grund för lagstiftningen är omfattande, mycket detaljerade och tekniskt komplicerade. Eftersom regelverket är omfattande och sannolikt behöver ändras ofta för att hållas aktuellt och följa utvecklingen på de finansiella marknaderna bedömdes det inte lämpligt att ge hela regelverket form av lag. Därför valdes en kombination av lag och myndighetsföreskrifter (se prop. 1994/95:50 s. och prop. 2006/07:5). Reglerna om rörlig ersättning är i stor utsträckning framtagna inom ramen för det europeiska tillsynssamarbetet. Reglerna kan löpande behöva anpassas till nya eller ändrade europeiska riktlinjer som de behöver anpassas till förhållandena på den svenska marknaden. Detta sammantaget gör att reglerna lämpar sig mindre väl för en reglering i lagform. I stället bör reglera ersättningsfrågorna med stöd av gällande bemyndiganden om vilka åtgärder som instituten behöver vidta för att uppfylla kraven på riskhantering. De tillkommande reglerna vad gäller tillsyn och upplysningsplikt i CRD III syftar till att säkerställa att marknadsaktörer får all den information de behöver för att kunna bedöma ett kreditinstituts riskprofil. I skälen till CRD III anges även att kreditinstitut ska kunna avkrävas att lämna ytterligare information, utöver den som anges i kreditinstitutsdirektivet, för att uppnå målet om full transparens avseende institutets riskhantering. Behöriga myndigheters möjlighet till ingripande Regeringens bedömning: De nya leden, f) och g), i artikel 136.1 om behöriga myndigheters befogenheter i kreditinstitutsdirektivet bedöms rymmas inom befintlig lagreglering. Promemorians bedömning: I promemorian görs bedömningen att ändringsdirektivets bestämmelser om utökade möjligheter för de behöriga myndigheterna att vidta åtgärder mot institut som inte uppfyller direktivets krav inte kräver någon lagstiftningsåtgärd. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker bedöm- ningen eller lämnar den utan erinran. anser att artikel 124.3 inte är tydligt genomförd då det inte finns någon möjlighet att enligt 2 kap. 2 § kapitaltäckningslagen fatta beslut om förhöjd kapitalbas för ett institut där kapitaliseringen anses otillräcklig. anser att bestämmelsen i artikel 136.2 i dess nya lydelse tycks ge Finansinspek- tionen vidare ramar än de i gällande rätt att besluta om förhöjt kapitalkrav i de fall då inspektionen i samband med den årliga kapitalutvärderingen anser att det behövs för att täcka de risker som institutet är eller troligen kommer att bli exponerat emot inom en rimlig tidshorisont. Ändringsdirektivets innehåll: I kreditinstitutsdirektivets artikel 136 anges vilka åtgärder som den behöriga myndigheten har befogenhet att vidta i de fall som ett kreditinstitut som inte uppfyller kraven i kreditinstitutsdirektivet inte självmant, på ett tidigt stadium, vidtar nödvändiga åtgärder för att komma till rätta med situationen. Genom CRD III utökas behöriga myndigheters befogenheter genom möjligheten att vidta ytterligare åtgärder. Två nya led läggs till kreditinstitutsdirektivets artikel 136.1 som (f) och (g). Led (f) innebär att behöriga myndigheter kan kräva att kreditinstitut ska begränsa den rörliga ersättningen som andel av den totala nettointäkten när denna är oförenlig med bibehållandet av en sund kapitalbas. Led (g) medför att behörig myndighet kan kräva att kreditinstitut använder nettovinsten för att stärka kapitalbasen. Vidare läggs det till ett nytt stycke i kreditinstitutsdirektivets artikel 136.2. Av det nya stycket följer att den behöriga myndigheten vid fastställande av lämplig nivå på kapitalbasen på grundval av den översyn och utvärdering som görs enligt artikel 124, ska bedöma om något specifikt kapitalbaskrav utöver miniminivån krävs för att täcka risker som ett kreditinstitut är eller kan bli utsatt för, med hänsyn tagen till följande: (a)de kvantitativa och kvalitativa aspekterna av kreditinstitutets bedömningsprocess som anges i artikel 123, (b)kreditinstitutens styrformer, metoder och mekanismer som anges i artikel 22, (c)utfallet av översynen och utvärderingen som görs i enlighet med artikel 124. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna i artikel 136.1 b och 136.1 c har genomförts i svensk rätt genom 12 kap. 1 och 3 §§ kapital- täckningslagen, 15 kap. 1 § lagen om bank- och finansieringsrörelse samt 25 kap. 1 § lagen om värdepappersmarknaden. rätt att ingripa mot institut som inte uppfyller kraven i bl.a. nämnda lagar eller andra författningar som reglerar dess verksamhet. Vid genomförandet av kreditinstitutsdirektivet konstaterades att uppräkningen i artikel 136.1 av vilka åtgärder som inspektionen kan förelägga ett institut att vidta endast är exempel på åtgärder. Det ansågs därför inte vara en heltäckande lösning att räkna upp åtgärderna. Ett förtydligande gjordes dock i 15 kap. 1 § lagen om bank- och finansieringsrörelse med anledning av ett påpekande från Lagrådet (se prop. 2006/07:5 s. 359 f.). Införandet av punkterna (f) och (g) i artikel 136.1 innebär att den exemplifierande listan över åtgärder som inspektionen får vidta mot ett kreditinstitut med brister blir något längre. Denna ändring bedöms, med hänsyn till den valda lagstiftningstekniken, rymmas inom gällande rätt. Genom det nya stycket i artikel 136.2 införs en skyldighet för den behöriga myndigheten att, med hänsyn till resultatet av löpande tillsynsåtgärder, bedöma huruvida ett institut ska påföras ett högre kapitalbaskrav än miniminivån för att täcka de risker som institutet är eller kan komma att vara exponerat för. Vid denna bedömning ska myndigheten beakta kvantitativa och kvalitativa aspekter av institutens bedömningsprocesser avseende metoder för att utvärdera om det interna kapitalet är tillräckligt med hänsyn till dess risk (artikel 123), institutets styrformer, metoder och mekanismer för riskhantering (artikel 22) samt resultat av tillsynsanalyser (artikel 124). Av 2 kap. 1 § kapitaltäckningslagen framgår att ett institut, , ska ha en kapitalbas som motsvarar summan av kapitalkraven för kreditrisker, marknadsrisker och operativa risker eller den kapitalbas som framgår av ett beslut enligt 2 kap. 2 §. Av 2 § framgår att i vissa fall kan besluta att ett institut ska ha en högre kapitalbas än den miniminivå som följer av 1 § första stycket. Ett sådant beslut kan fattas om institutet inte uppfyller kraven i 6 kap. 13, 4 a, 4 b och 5 §§ lagen om bank- och finansieringsrörelse om bl.a. soliditet och likviditet, riskhantering och genomlysning eller 8 kap. 28 §§ lagen om värdepappersmarknaden. En förutsättning för att inspektionen ska kunna fatta ett beslut om ökad kapitalbas är att någon annan åtgärd inte är tillräcklig för att få institutet att rätta bristerna inom rimlig tid. Med annan åtgärd avses sådana åtgärder som inspektionen enligt 15 kap. lagen om bank- och finansieringsrörelse och motsvarande bestämmelser i 25 kap. lagen om värdepappersmarknaden får vidta mot ett institut som inte följer de bestämmelser som gäller för dess verksamhet. Om bristerna kan åtgärdas inom rimlig tid genom en annan åtgärd är alltså inte 2 kap. 2 § första stycket kapitaltäckningslagen tillämplig. Av 2 kap. 2 § andra stycket framgår att första stycket inte heller är tillämpligt om bristen i institutet är så allvarlig att verksamhetstillståndet ska återkallas. Det nya stycket i artikel 136.2 framgår att den behöriga myndigheten vid fastställande av en lämplig nivå på kapitalbasen på grundval av den översyn och utvärdering som görs vid kapitalutvärderingen, ska bedöma om något specifikt kapitalbaskrav utöver miniminivån krävs. och påpekat bör inspektionen ha tämligen vida befogenheter att vid den kapitalutvärdering som görs besluta om ett förhöjt kaptialbaskrav och att inspektionen inte ska vara skyldig att först överväga andra åtgärder. Regeringen anser att det finns goda skäl för inspektionens och uppfattning men anser Prop. 2010/11:110 inte att det finns tillräckligt beredningsunderlag för att i detta ärende lämna ett lagförslag i denna del. Regeringen avser därför att återkomma till frågan i ett annat lagstiftningsärende. Regeringens förslag: Ett institut ska offentliggöra information om dess kapitaltäckning och information som ger en heltäckande bild av hur institutet avser att hantera risker och exponeringar samt ge en heltäckande bild av dess riskprofil. Ett institut ska ha skriftliga riktlinjer för hur det ska uppfylla kravet på att offentliggörandet av informationen är tillfredställande med avseende på om informationen ger en heltäckande bild av institutets riskprofil. Promemorians förslag överensstämmer i allt väsentligt med Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Ändringsdirektivets innehåll: Av ändringsdirektivet framgår att villkoren för kreditinstitutens upplysningsplikt ändras genom en ändring av artikel 145.3 i kreditinstitutsdirektivet. De nya villkoren innebär att ett kreditinstitut ska anta en formell policy för att uppfylla de upp- lysningskrav som anges i artikelns punkter 1 och 2 och att det ska ha riktlinjer för bedömning av om dess information är tillfredsställande, även i fråga om kontroll och frekvens. Ett kreditinstitut ska också ha en policy för att värdera om den information som lämnas förmedlar institutets riskprofil på ett heltäckande sätt till marknadsaktörerna. den informationen som lämnas inte förmedlar riskprofilen på ett heltäckande sätt, ska kreditinstitutet offentliggöra den ytterligare information som behövs för att ge denna heltäckande bild Ett institut ska emellertid endast vara skyldiga att offentliggöra information som inte utgör företagshemligheter eller konfidentiell information enligt de kriterier som anges i bilaga XII, del 1. Skäl till regeringens förslag: Artikel 145.3 har genomförts i svensk rätt genom 8 kap. 3 § kapitaltäckningslagen. att ett instituts styrelse ska se till att det finns skriftliga riktlinjer avseende hur kraven på offentliggörande av information ska uppfyllas och för hur det ska utvärderas om den offentliggjorda informationen är tillfredställande, inkluderat hur informationen kontrollerats samt hur ofta Av 8 kap. 2 § kapitaltäckningslagen framgår skyldigheten för institut att offentliggöra viss information om kapitaltäckning, risker och exponeringar. De tillkommande krav som ställs genom den nya formuleringen av kreditinstitutsdirektivets artikel 145.3 avseende ytterligare krav på offentliggörande av information och analys av offentliggjord information bedöms inte fullt ut rymmas inom befintlig lagstiftning. Det bör därför i 8 kap. 2 § kapitaltäckningslagen förtydligas att den information som ska lämnas måste ge en heltäckande bild av institutets medel för att hantera risker och exponeringar samt av institutets riskprofil. 8 kap. 3 § kapitaltäckningslagen ändras så att det framgår att ett institut . 2010/11:110 även ska ha riktlinjer och instruktioner för hur det ska uppfylla kravet på att den information som offentliggörs är tillfredställande genom att den ger en heltäckande bild av institutets riskprofil. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer har enligt gällande rätt bemyndigande att meddela föreskrifter avseende vilken information som ska offentliggöras enligt 8 kap. 2 § kapitaltäcknings- lagen, , på vilken plats och med vilka intervall informationen ska lämnas och hur informationens riktighet kontrolleras. Befintligt bemyndigande bedöms inte behöva ändras för att uppfylla kraven i den nya lydelsen av artikel 145.3. Regeringens bedömning: Ändringarna i kreditinstitutsdirektivet avseende beräkningen av ett instituts kapitalbas ryms inom befintlig lagreglering. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna lämnar bedömningen utan erinran. Ändringsdirektivets innehåll: Genom CRD III tillkommer en ny punkt i kreditinstitutsdirektivets artikel 64 som anger villkor för avdragsberäkning avseende kapitalbasen. I ändringsdirektivet anges att CEBS ska utarbeta riktlinjer avseende de detaljer som ska gälla för tillämpningen av bestämmelsen. Den nya punkten i artikel 64 anger att ett kreditinstitut ska tillämpa kraven som anges i kapitalkravsdirektivets bilaga VII, avsnitt B för alla sina tillgångar som är bokförda till verkligt värde vid beräknande av kapitalbasen och ska från summan av posterna (a) till (ca) minus posterna (i) till (k) i artikel 57 dra det belopp för eventuella värdejusteringar som härutöver behövs. Vidare får kreditinstitutsdirektivets artikel 66.2 ny lydelse som innebär att hänvisningen i sista stycket ändras från befintlig hänvisning till bilaga IX del 4 i kreditinstitutsdirektivet till att hänvisa till bilaga I eller V i kapitalkravsdirektivet. Skälen för regeringens bedömning: Bestämmelser om kapitalbasen finns i 3 kap. kapitaltäckningslagen. Utöver dessa bestämmelser har regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bemyndigats att meddela föreskrifter om villkoren för att räkna in eller av poster i kapitalbasen enligt 3 kap. De nya krav på beräkning av kapitalbasen som införs genom införandet av artikel 64.5 bedöms rymmas inom befintlig föreskriftsrätt. Någon lagstiftningsåtgärd är därför inte nödvändig. Artikel 66.2 har genomförts i svensk rätt genom 3 kap. 8 § kapitaltäckningslagen samt föreskrifter meddelade av Finansinspek- tionen. Den ändring som görs avseende bilagehänvisning ryms inom befintligt bemyndigande att meddela föreskrifter. Regeringens förslag: Vid beräkning av kapitalkrav för marknads- risker ska avvecklingsrisker i hela verksamheten beaktas. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Ändringsdirektivets innehåll: Artikel 75 i kreditinstitutsdirektivet innehåller villkor för miniminivå på kapitalbasen. Artikeln anger att varje medlemsstat ska kräva av kreditinstitut att de kan redovisa en kapitalbas som är minst lika med det sammanlagda beloppet av kraven enligt ad i artikeln. Genom ändringsdirektivet flyttas kapitalkravet för avvecklingsrisk från b till c i artikeln. Detta innebär att avvecklingsrisk i all verksamhet ska beaktas vid beräknandet av kapitalkrav för avsättning för risker enligt artikel 18 i kapitalkravsdirektivet. Därtill ändras b genom att kapitalkrav enligt artikeln ska bestämmas i enlighet med artikel 18 och artiklarna i kapitalkravsdirektivet. Där den sistnämnda referensen till artikel 2832 om övervakning och kontroll av stora exponeringar är ny. Skälen för regeringens förslag: Av 2 kap. 4 § kapitaltäckningslagen framgår att det för marknadsrisker krävs ett kapital som uppgår till summan av kapitalkraven för motpartsrisker för verksamhet i handelslagret, avvecklingsrisker för verksamhet i handelslagret, positionsrisker för verksamhet i handelslagret samt valutarisker och råvarurisker i hela verksamheten. En ändring av kapitaltäckningslagen bör göras så att det framgår att avvecklingsrisk i hela verksamheten ska beaktas vid beräkningen av kapitalkravet för marknadsrisker. 7.2.6Befogenheter att vidta sanktioner Regeringens bedömning: har enligt gällande rätt befogenheter att ålägga institut sanktioner i den utsträckning som krävs genom den nya lydelsen av artikel 54 i kreditinstitutsdirektivet. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens Remissinstanserna lämnar bedömningen utan erinran. Ändringsdirektivets innehåll: Ändringsdirektivet medför att kreditinstitutsdirektivets artikel 54 som ställer krav på befogenheter för de behöriga myndigheterna att vidta sanktioner utökas med en ny punkt som anger att medlemsstaterna ska säkerställa att för tillämpningen av artikelns första stycke, ska ländernas respektive behöriga myndigheter ha befogenhet att ålägga såväl ekonomiska som icke ekonomiska sanktioner Dessa sanktioner respektive åtgärder måste vara effektiva, proportionerliga och avskräckande. Artikelns första stycke anger att medlemsstaterna svarar för att deras behöriga myndigheter kan besluta och vidta de åtgärder och sanktioner, utöver återkallelse av auktorisation och tillämpning av straffrättslig lag, som behövs för att överträdelser av lagar och andra författningar om tillsyn av och om verksamhet i Prop. 2010/11:110 kreditinstitut ska upphöra. Skälen för regeringens bedömning: har genom 12 kap. kapitaltäckningslagen, 15 kap. lagen om bank- och finansierings- rörelse och 25 kap. lagen om värdepappersmarknaden möjlighet att ingripa mot institut som åsidosatt sina skyldigheter enligt nämnda lagar eller andra författningar som reglerar institutens verksamhet. Ingripandena sker genom utfärdande av föreläggande att vidta åtgärder , förbjuda verkställighet av beslut eller meddela anmärkning. För allvarliga överträdelser ska inspektionen återkalla verksamhetstillståndet, eller om det är tillräckligt meddela varning. Varning eller anmärkning får förenas med straffavgift. Föreläggande och förbud får förenas med vite. Härutöver får inspektionen ta ut en förseningsavgift om högst av institut som inte lämnar föreskrivna upplysningar om sin verksamhet. har enligt gällande rätt befogenheter att ålägga institut sanktioner i den utsträckning som krävs av den nya lydelsen genom artikel 54 i kreditinstitutsdirektivet. Någon lagstiftningsåtgärd är därför inte nödvändig. Artikel 2 i ändringsdirektivet anger ändringar i kapitalkravsdirektivet. Ändringen som anges i artikel 2.1 i ändringsdirektivet, tas upp i avsnitt 6.1 om återvärdepapperisering. Övriga ändringar behandlas nedan. Regeringens bedömning: Ändringen i kapitalkravsdirektivet avseende beräkning av kapitalbasen ryms inom befintlig lagreglering. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna lämnar bedömningen utan erinran. Ändringsdirektivets innehåll: Genom ändringsdirektivet ändras den inledande texten i artikel 17.1 i kapitalkravsdirektivet genom att hänvisning till punkt 4 i texten nedan ersätts med en hänvisning till punkt 36. Om ett institut beräknar riskvägda exponeringsbelopp enligt bilaga II till detta direktiv i enlighet med artiklarna 8489 i direktiv /48/EG, skall följande gälla för den beräkning som avses i punkt 4 i del 1 av bilaga VII i direktiv /48/EG. Den nya hänvisningen till punkt 36 avser behandling av förväntade förlustbelopp till skillnad från befintlig hänvisning till punkt 4 som anger riskvägda exponeringsbelopp för exponeringar mot företag, institut, nationella regeringar och centralbanker. Skälen för regeringens bedömning: Artikel 17 i kapitalkravs- Prop. 2010/11:110 direktivet har genomförts i svensk rätt genom föreskrifter meddelade av . Den nu aktuella ändringen bör hanteras på samma Någon lagstiftningsåtgärd är därför inte nödvändig. Regeringens bedömning: Ändringen i kapitalkravsdirektivet vad avser beräkningen av kapitalkravet för marknadsrisker ryms inom befintlig lagreglering. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Remissinstanserna lämnar bedömningen utan erinran.