prop · GY03128 · 2011-04-14 00:00:00 — som dras upp framstår enligt hovrätten emellertid som välgrundade och ryms väl inom domstolens rättskipande funktion. män pekar på att myndigheten ibland får motta klagomål från parter som känner sig påtvingade en förlikning. nuvarande ordningen, där den enskilde domarens intresse för förliknings- verksamhet i viss utsträckning styr om frågan aktualiseras i det enskilda målet, inte är bra. anser att särskilda förlikningsdomare bör kunna utses. anser att det är av vikt att genomföra Skälen för regeringens förslag Att verka för förlikning Enligt den nuvarande regleringen i 42 kap. 17 § första stycket RB ska rätten, om det är lämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och övriga omständigheter, verka för att parterna förliks eller på annat sätt uppnår en Som konstateras i avsnitt 5 har parterna i allmänhet mycket att vinna på att träffa en förlikning i en pågående process. tvisten ett snabbt avslut. Därmed besparas parterna den tid, de kostnader och det besvär som en fortsatt process skulle medföra. gynnar vidare möjligheten för parterna att fortsätta ett samarbete eller en affärsrelation sedan tvisten har avslutats. 2010/11:128 föreslog att rättens skyldighet att verka för förlikning skulle formuleras Enligt förslaget skulle en omvänd presumtion gälla så att rätten, om det inte var olämpligt, skulle ha en skyldighet att verka för förlikning (SOU 2001:103 s. 297 f.). Dåvarande regering ansåg dock i den efterföljande propositionen att redan gällande rätt gav uttryck för vikten av att rätten verkar för att parterna kommer överens och fann inte skäl att ålägga rätten att gå längre i sitt aktiva strävande efter en överenskommelse (prop. 2004/05:131 s. 210 f.). Utredningen föreslår att rätten, om det inte är olämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och övriga omständigheter, ska verka för att parterna förliks eller på annat sätt uppnår en samförståndslösning. Remiss- instanser ställer sig bakom förslaget. Regeringen anser att det finns fördelar med förslaget och att det kan leda till att förutsättningarna för att nå en förlikning förbättras. Den föreslagna ordningen svarar väl mot den roll och det ansvar som rätten bör ha. Ordalydelsen i den nuvarande regleringen ger intryck av att rätten bör leta efter omständigheter som talar för att det är lämpligt i det enskilda målet att verka för förlikning för att frågan ska tas upp. Det torde emellertid vara i ytterst få fall, om ens några, där det inte kan anses vara till parternas bästa att rätten i vart fall presenterar de fördelar som en förlikning för med sig. För att rätten ska kunna underlåta att väcka frågan om förlikning anser regeringen att det bör finnas konkreta skäl som talar emot det. Regeringen föreslår därför att rätten, om det inte är olämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och övriga omständigheter, ska verka för att parterna förliks. omfattar bestämmelsen i 42 kap. 17 § första stycket RB även indispositiva tvistemål. års rättegångsutredning, liksom senare , föreslog att ett skärpt krav att verka för samförståndslösning även skulle gälla i indipositiva tvistemål (SOU 2001:103 och 2005:43). Även utredningen anser att ett skärpt krav att verka för samförståndslösningar bör gälla för indispositiva mål. Regeringen anser att fördelarna med den ordning som redovisas ovan gör sig gällande också i indipositiva tvistemål, även om övervägandena om när det kan vara olämpligt att ta upp frågan kan variera mellan måltyperna, t.ex. med hänsyn till barnets bästa. Förslaget bör därför omfatta även dessa mål. Att rätten, som föreslås ovan, i stort sett alltid ska verka för att parterna når en förlikning är ägnat att förbättra förutsättningarna för att fler mål ska kunna lösas på frivillig väg. Detta löser dock inte problemet med att alla domare inte är lika lämpade eller intresserade av att bedriva förlikningsförhandlingar. Vilken hjälp parterna får att nå en överens- kommelse riskerar därför att bli beroende av vilken domare som tilldelas målet. Enligt regeringens uppfattning är det en självklarhet att förlik- ningsförhandlingarna förs på ett professionellt sätt och att de domare som håller i förhandlingarna är lämpade för uppgiften. Utredningen föreslår, som en del av sitt förslag om domstolsmedling, Prop. 2010/11:128 att två domare på varje tingsrätt ska utbildas att medla. Det förslaget är i linje med den specialiseringstanke som växt fram inom Dom- stolar och som syftar till att säkerställa kompetensen på olika områden. Ett sätt att förstärka kvaliteten på förlikningsverk- samheten i tingsrätterna, i enlighet med denna tanke, skulle kunna vara en ordning som innebär att endast särskilt utsedda domare med särskild fallenhet för konfliktlösning ansvarar för förlikningsförhandlingarna. En sådan ordning är enligt regeringens mening dock av flera skäl knappast genomförbar. Det är inte möjligt med en ordning där vissa domare ensamma ansvarar för förberedelsen av alla tvistemål som ju förliknings- förhandlingarna utgör en integrerad del av. Inte heller framstår alterna- tivet att målen regelmässigt överlämnas till sådana domare inför förlikningsförhandlingarna som en framkomlig väg eftersom det skulle komplicera handläggningen av många mål och dessutom vara resurs- krävande. Regeringen anser att lösningen inte ligger i att befria många domare från en väsentlig arbetsuppgift vid handläggningen av tvistemål utan att i stället säkerställa att så många som möjligt av dem har den kompetens och det intresse som krävs för att på ett framgångsrikt sätt kunna bedriva förlikningsförhandlingar och hjälpa parterna att komma överens. Mot den angivna bakgrunden anser regeringen att det som ut- gångspunkt bör vara en uppgift för alla domare att på ett kompetent sätt verka för förlikning i flertalet tvistemål. Det nu sagda hindrar naturligtvis inte en strävan mot ytterligare specia- lisering inom detta område. Som bl.a. anför kan det vara värdefullt att det vid en domstol finns domare med särskilt intresse för konfliktlösning och förlikningsverksamhet som kan ta sig an för- likningsförhandlingarna i ett mål där särskild kompetens är nödvändig för att nå ett bra resultat. Det bör vara upp till domstolarna själva att avgöra på vilket sätt en sådan ordning skulle kunna organiseras. Som bl.a. och Kammarrätten i anför bör det finnas möjligheter för domare att få ökad kunskap om förliknings- förhandlingar och att även specialisera sig. Det är därför viktigt att det, t.ex. inom ramen för , finns goda möjligheter till utbildning inom detta område. 6.4.1Förutsättningarna för att använda särskild medling Regeringens förslag: Rätten ska när den verkar för förlikning överväga om detta kan ske genom särskild medling. Utredningens förslag: Utredningen, som föreslår att rätten alltid ska överväga om parterna ska erbjudas domstolsmedling, tar inte särskilt ställning till användningen av särskild medling. Remissinstanserna: Endast en remissinstans uttalar sig särskilt i denna del. Västsvenska anser att det ska vara obligatoriskt att utreda förutsättningarna för särskild medling. Skälen för regeringens förslag: Särskild medling är enligt nuvarande ordning avsedd att reserveras för mål som kan antas kräva stora resurser i det ordinära domstolsförfarandet (prop. 1986/87:89 s. 207). En förutsätt- ning för att medling ska kunna komma i fråga i ett dispositivt tvistemål är i praktiken att inte någon av parterna motsätter sig medling. Domstolen bestämmer vem som ska utses till medlare. Stor vikt läggs dock vid parternas önskemål och i praktiken bör det inte förekomma att någon som inte godtas av båda parter utses till medlare. Om parterna inte har förtroende för medlaren minskar rimligen förutsättningarna för medlaren att lyckas i sitt uppdrag. Kostnaderna för medlaren ska betalas av parterna. Är en part berättigad till rättshjälp kan kostnaderna täckas av rättshjälpen (18 § rättshjälpslagen [1996:1618]). Svenska studier av sådan medling som domstol beslutar om (särskild medling) visar att en av anledningarna till att medling inte används oftare är att det är ett alternativ som är okänt och därför inte ens blir föremål för överväganden (utredningen s. 95 f.). Regeringen anser, liksom utred- ningen, att användningen av medling bör utökas. Med hänsyn till regeringens inställning till domstolsmedling (se närmare avsnitt 6.2) bör detta ske genom att i större utsträckning utnyttja särskild medling. Det ligger också i linje med Västsvenska Industri- och Handelskammarens inställning. Skäl för särskild medling kan vara målets art eller omfattning liksom parternas önskemål. Medlingsförfarandet bör alltså inte endast reserveras för mål som kan antas kräva stora resurser. Önskemålet att dra in andra rättsförhållanden kan liksom nu vara ett skäl att välja särskild medling liksom behovet eller intresset av att göra en mer skönsmässig bedömning. En annan anledning att välja särskild medling kan vara att parterna har önskemål om en viss medlare. En ytterligare anledning till att välja medling kan vara parternas önskan att hålla diskussionen utanför offentligheten. Regeringen anser att alternativet att förordna om särskild medling bör övervägas i fler fall än som sker enligt nuvarande ordning. Redan av 42 kap. 6 § RB framgår att rätten ska klargöra om det finns förut- sättningar för parterna att förlikas eller på annat sätt uppnå en sam- förståndslösning. Att tydligare lyfta fram särskild medling kräver dock att förlikningsförhandlingar och särskild medling i 42 kap. 17 § RB i större utsträckning likställs. Rätten bör således i varje enskilt mål ta ställning till om förlikningsförhandlingar eller särskild medling är det som är mest lämpligt utifrån vad tvisten rör, hur omfattande den är, parternas inställning och i övrigt vilka särskilda omständigheter som föreligger i det enskilda fallet. Utomrättslig medling är på stark frammarsch och uppmärksammas i många olika sammanhang. Därigenom bedöms tillgängligheten av medlare och kännedom om medling öka. Det nuvarande problemet med bristande tillgång på medlare bedöms därmed minska. kommer också att ges i uppdrag att bl.a. föra en förteckning över medlare (se närmare avsnitt 7.8). Regeringens förslag: Parterna ska lämna sitt samtycke för att rätten ska kunna besluta om särskild medling. Utredningens förslag överensstämmer i princip med regeringens. Remissinstanserna invänder inte mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Frågan om parternas samtycke till särskild medling är inte lagreglerad. I praktiken förordnas dock medlare endast om parterna samtyckt till det. Utredningen föreslår att det införs en uttrycklig bestämmelse om att parterna måste lämna sitt samtycke för att rätten ska kunna besluta om medling. Medlingsförfarandet bygger i hög grad på parternas medverkan och förtroende. Om parterna inte är med på att medling äger rum är utsikterna till en framgångsrik medling inte särskilt goda. Parterna har dessutom en ovillkorlig rätt att få sin sak prövad i domstol. Mot denna bakgrund bör en part som valt domstolsprövning, eller som dragits in en domstols- process, inte tvingas att bekosta ett medlingsförfarande som han eller hon inte finner meningsfullt. För att särskild medling ska äga rum bör det därför enligt regeringens mening krävas att parterna samtycker till det. 6.4.3När bör frågan om medling väckas? Regeringens bedömning: Det bör inte i lag anges när frågan om särskild medling ska tas upp av rätten. Utredningens förslag: Utredningen föreslår som en del av förslaget med domstolsmedling att frågan om medling ska väckas så snart det kan ske under målets handläggning, normalt när svaromålet har kommit Remissinstanserna: Några remissinstanser yttrar sig särskilt i denna Västsvenska anser att medling bör ske tidigt i processen medan menar att medling bör avvakta till en senare tidpunkt när parternas ståndpunkter och bevis- läget har klarnat. är av uppfattningen att medling ofta har störst chans att lyckas nära inpå anser att det i vissa fall är en fördel att ta upp frågan tidigt medan det i andra fall är lämpligare att Skälen för regeringens bedömning: Enligt gällande rätt kan frågan om medling väckas när som helst under förberedelsen av målet. Regeringens uppfattning är att det i vissa fall är en fördel att som utredningen föreslår ta upp frågan tidigt medan det i andra fall är lämp- ligare att i enlighet med vad anför avvakta till dess vissa frågor eller oklarheter retts ut. Ju tidigare förordnandet sker desto större blir i princip vinsten med medling om den leder till en Det är dock inte alltid de processekonomiska vinster- na blir större vid tidig medling. Medling i ett tidigt skede kan nämligen innebära att medlingsförfarandet blir mer omfattande och mer kompli- Om ett mål överlämnas till en medlare på ett tidigt stadium ges inte Prop. 2010/11:128 heller den ansvarige domaren tillfälle att bedriva den processledning som är behövlig för att förbereda målet för avgörande och för att skapa goda förutsättningar för en samförståndslösning. Förutsätt- ningarna för att medlingen ska lyckas är ofta större om parternas stånd- punkter och bevislägen är någorlunda klarlagda. Det kan vara värdefullt att medlaren har möjlighet att konfrontera parterna med brister i deras talan, få dem att ifrågasätta tyngden i sin bevisning, m.m. Vidare bör en förfrågan om medlingshjälp ställas först när båda parter inser att medling är det bästa alternativet. Denna tidpunkt varierar. Mot den angivna bakgrunden bedömer regeringen att det inte finns anledning att i lag ange när frågan om medling ska tas upp utan det bör överlämnas till domaren i det enskilda målet att avgöra. Regeringens förslag: Rätten ska ange en för målet anpassad lämplig tidsfrist inom vilken medlingen ska vara slutförd. Tidsfristen kan förlängas av rätten om det finns särskilda skäl. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utred- ningen som föreslår en ordning med domstolsmedlare föreslår att den frist rätten ska ange inte får överstiga , dock med möjlighet till förlängning. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrar sig tillstyrker förslaget eller invänder inte mot det. Några remissinstanser, däribland , i och Svenskt Närings- liv, ifrågasätter är tillräckligt för att nå en överenskommelse. ifrågasätter behovet av att i lag föreskriva en tidsfrist. Om det kan anses finnas behov av någon lagregel som skapar förutsättningar för snabbhet, kan det vara tillräckligt att rätten ges möjlighet att föreskriva en efter förhållandena lämpligt anpassad tidsfrist. vid anser att parterna bör kunna träffa avtal om en än . Skälen för regeringens förslag: Enligt gällande rätt finns ingen tidsfrist för särskild medling i dispositiva mål. Eftersom särskild medling äger rum i ett vid domstol anhängiggjort mål har rätten, jämte parterna, ett ansvar för att målet inte försenas i onödan. Den för målet ansvarige domaren måste därför följa upp med- lingen. Ett sätt att göra det är att som utredningen föreslår sätta en tidsfrist inom vilken medlingen ska vara slutförd och som vid behov skulle kunna förlängas. Ett alternativ är att den för målet ansvarige domaren för en dialog med medlaren och parterna om hur medlings- försöket fortskrider och vid behov erinrar parterna om domstolens och parternas gemensamma ansvar för att målet drivs framåt. Ett sådant alternativ är mer flexibelt men ger inte rätten något medel att ta till i det fall medlingen ändå drar ut . Enligt regeringens mening framstår det som mest lämpligt att rätten Prop. 2010/11:128 föreskriver en tidsfrist. Med hänsyn till den varierande omfattningen och karaktären av de tvister som kan komma i fråga för medling bör en sådan tidsfrist inte fastställas i lag utan bestämmas i det enskilda fallet av den för målet ansvarige domaren. Tidsfristen bör kunna förlängas av rätten om det finns särskilda skäl. För det fall medlingen inte avslutats när tidsfristen löpt ut och tidsfristen inte förlängs ska handläggningen av målet fortsätta. Regeringens bedömning: En parts kostnad för medlingsförfarandet bör även fortsättningsvis kunna ersättas som rättegångskostnad om medlingen inte leder till en överenskommelse. Parterna bör liksom tidigare svara solidariskt för medlarens ersättning. Utredningens förslag: Parterna ska stå sina egna kostnader under medlingsförfarandet. Dessa kostnader kan inte göras gällande som rättegångskostnader om medlingen inte leder till en överenskommelse. I förhållande till en utomstående medlare svarar parterna solidariskt för medlarens ersättning. Remissinstanserna: Ett fåtal remissinstanser uttalar sig särskilt i denna del. anser att medling och förlikningsför- handlingar i detta hänseende bör behandlas på samma sätt. Skälen för regeringens bedömning: Enligt gällande rätt bekostar parterna själva en särskild medlare. Parterna svarar solidariskt för denna kostnad. Parternas kostnadsansvar har anförts som ett skäl till att medling inte används i någon större utsträckning. Om någon av parterna har rättshjälp svarar dock staten för medlingen. Det finns inte någon anledning att inskränka den möjlighet som finns att få kostnaderna för medlaren ersatta inom ramen för rättshjälpen. I övrigt finns det dock varken anledning eller ekonomiskt utrymme att låta staten stå för kostnaden för en utomstående medlare. Parter som avskräcks av kostnaden har möjlighet att få hjälp med lösningen av sin tvist genom domstolens förlikningsverksamhet. Nuvarande ordning bör alltså gälla även fortsättningsvis. Liksom enligt gällande rätt bör kostna- den bäras av parterna solidariskt. Enligt 18 kap. 8 § RB ska ersättning för rättegångskostnad fullt motsvara bl.a. kostnaden för rättegångens förberedande och talans ut- förande, såvitt kostnaden skäligen varit påkallad för tillvaratagande av partens rätt. Såsom åtgärd för rättegångens förberedande anses för- handling för biläggande av tvistefråga som har omedelbar betydelse för partens talan. Det förutsätts alltså enligt lagtexten att försöken att komma överens avsett tvistefrågor som haft omedelbar betydelse för partens talan för att kostnad som uppstått i samband därmed ska vara ersättnings- gill. Om dessa försök bidragit till att tvistefrågorna klarlagts och förenklats bör således ersättning kunna utgå för sådan kostnad. Utredningen föreslår att kostnaden för medling inte ska kunna göras Prop. 2010/11:128 gällande som rättegångskostnad om medlingen inte leder till en överens- anser att medling och rättens förlik- ningsverksamhet bör behandlas på samma sätt. Regeringen instämmer i att det inte vore lämpligt att göra åtskillnad mellan medling och förlikningsverksamhet i detta hänseende eftersom syftet är detsamma. En åtskillnad mellan de båda metoderna skulle också kunna verka styrande i valet mellan dem. Med hänsyn härtill och till att gällande ordning även i övrigt framstår som ändamålsenlig anser regeringen att en parts kostnad för medling också i fortsättningen bör kunna ersättas som rättegångs- kostnad i de fall medlingen inte leder till en överenskommelse. 6.5Förlikning och medling i hovrätt Regeringens förslag: Om det är lämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och övriga omständigheter bör hovrätten verka för att parterna förliks eller på annat sätt uppnår en samförståndslösning. Hovrätten ska kunna besluta om särskild medling i dispositiva tviste- mål om parterna samtycker till det. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot förslaget. Hovrätten över och anser att den erfarenhet hovrätten har av förlikningsverksamhet i tvistemål bäst skulle återspeglas i en regel av samma innehåll som den som gäller för tingsrätt. Skälen för regeringens förslag Bestämmelserna i 42 kap. 17 § RB om skyldighet att verka för att parterna förliks eller på annat sätt uppnår en samförståndslösning och om möjligheten till särskild medling gäller endast för processen i tingsrätten. Även i hovrätten förekommer det dock att rätten på olika sätt undersöker om det finns förutsättningar för parterna att komma överens. Vidare före- kommer förhållandevis ofta att parterna förliks på egen hand i hovrätten. Medling torde däremot inte förekomma. Lämpligheten av att bedriva förlikningsverksamhet i hovrätt har ibland ifrågasatts. uttalade i sitt slutbetänkande att rättens förlikningsverksamhet i regel bör ske med betydligt större försiktighet i hovrätt än i tingsrätt. Detta dels med hänsyn till att parterna haft möjlighet att överväga förlikningsmöjligheterna redan i tingsrätten, dels på grund av att det i hovrätten finns en tingsrättsdom enligt vilken en part vanligen är att anse som vinnande. En förlikning skulle enligt rättegångsutredningen inte vara lika lockande för den part som vunnit i tingsrätten som för den förlorande parten (SOU 1987:46 s. 147). I den efterföljande propositionen uttalades dock att det inte borde vara helt uteslutet att hovrätten tar upp förlikningsfrågan med parterna och att frågan om i vilken utsträckning detta borde ske får bedömas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet (prop. 1988/89:95 s. 50). Att hovrätten agerar i syfte att få parterna att träffa en förlikning före- kommer redan och kan enligt regeringens uppfattning inte ifrågasättas. Tvärtom gör sig fördelarna med en förlikning gällande även i hovrätt. Detta gäller i såväl dispositiva som indispositiva tvister. Förutsättningar- na kan ha förändrats så att möjligheterna till en förlikning till och med har förbättrats. Det kan t.ex. förhålla sig så att utfallet av tingsrättens dom har gjort den tappande parten mer förlikningsbenägen. Den vinnande parten kan å sin sida ha intresse av en förlikning t.ex. i syfte att säkerställa möjligheterna till betalning eller för att undvika att lägga ner tid och pengar på en process i hovrätten. Tingsrättens dom kan dock verka hämmande på en parts vilja att vara den som först tar ett steg mot en uppgörelse i godo. Därför kan rättens agerande ofta vara en förutsättning för att förlikningsförhandlingar ska komma till stånd i hovrätten. Mot den angivna bakgrunden finns det enligt regeringens mening anledning att reglera hovrättens förlikningsverksamhet. När det gäller den närmare utformningen av en sådan reglering talar de allmänna fördelar som förlikningar för med sig för parterna och för samhället för att bestämmelsen utformas på motsvarande sätt som den som föreslås för tingsrätt (se närmare avsnitt 6.3). Det som talar mot en sådan omfattande skyldighet är främst hovrättens roll som överinstans. Den viktigaste uppgiften för en hovrätt är att kontrollera de tingsrätts- avgöranden som överklagas och att rätta eventuella felaktigheter. Hovrätten ska alltså i första hand vara en garant för materiellt riktiga avgöranden. Hovrätten måste dessutom ha ett visst ansvar för rättsbild- ningen (prop. 2004/05:131 s. 171). Det måste också alltid vara med parternas bästa i sikte som frågan om förlikning tas upp av rätten. Mot den bakgrunden anser regeringen att det inte finns skäl att ålägga hovrätten en uttrycklig skyldighet att verka för förlikning. I stället bör bestämmelsen ges en fakultativ utformning. Den föreslagna bestämmelsen bedöms få sin främsta betydelse genom att den kan leda till att hovrätterna blir mer uppmärksamma på om det är möjligt att få till stånd en förlikning och att de dessutom, när så bedöms lämpligt, mer aktivt kan hjälpa parterna att nå en frivillig överens- kommelse. Frågan om i vilket skede av målets handläggning det kan anses lämp- ligt att ta upp frågan om förlikning bör avgöras av hovrätten, beroende på omständigheterna i det enskilda fallet. Normalt bör hovrätten avvakta med att väcka frågan om förlikning till dess att frågan om prövnings- tillstånd är avgjord. Frågan om förlikning i hovrätt bör ofta kunna väckas genom att hovrätten kontaktar parterna för att efterhöra om det finns intresse och förutsättningar för att försöka nå en frivillig överenskommelse. Det är främst i de fall hovrätten håller sammanträde som frågan om förliknings- förhandlingar under rättens ledning kan aktualiseras.