prop · GY03158 · 2011-06-30 00:00:00 — Beslut om överlämnande av beslagtagna föremål ska i dessa fall om möjligt meddelas av rätten i samband med beslutet om överlämnande av den eftersökte. Om det annars påträffas föremål som på grund av den uppgivna gärningen skulle kunna tas i beslag och överlämnas enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål får de även utan särskild ansökan tas i beslag av åklagare eller den som griper den eftersökte. Prövningen av om den beslagtagna egendomen ska överlämnas görs då alltid i samband med beslut om överlämnande. I samband med ett frihetsberövande av den eftersökte får husrannsakan göras för eftersökande av sådana föremål som får tas i beslag. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslogs dock att lagen om internationell rättslig hjälp skulle tillämpas även då beslag skett utan någon ansökan från den utfärdande staten. Remissinstanserna: har anfört att möjligheten enligt den nordiska utlämningslagen att överlämna beslagtagen egendom som påträffas i samband med gripandet utan att förfarandet i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål tillämpas har sådana uppenbara fördelar att systemet måste behållas. Frågan har inte berörts av någon annan remissinstans. Skälen för regeringens förslag: Artikel 25 i konventionen föreskriver att egendom som kan behöva företes som bevis eller som har förvärvats av den eftersökte till följd av brottet ska, på begäran av den utfärdande staten eller på den verkställande statens eget initiativ, beslagtas i enlighet med den verkställande statens lagstiftning och överlämnas till den utfärdande staten. Enligt den nordiska utlämningslagen kan beslag ske såväl i samband med ett provisoriskt anhållande enligt 17 § som enligt 12 § om det behövs för att främja utredningen och säkerställa utlämning. Om utlämningsansökan inte innehåller någon uttrycklig begäran därom kan beslag ske på initiativ av åklagaren med tillämpning av regler om beslag i brottmål. När en utlämning beviljas följer av 15 § tredje stycket att det kan förordnas att ett beslagtaget föremål ska överlämnas. I beslutet kan göras förbehåll om det är påkallat med hänsyn till den enskildes rätt eller från allmän synpunkt. Exempelvis kan i beslutet förordnas att föremålet ska återlämnas till efter rättegång. Om utlämningsbegäran innehåller en uttrycklig begäran om husrannsakan eller beslag tillämpas i stället bestämmelserna i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Detta innebär bland annat att rätten ska pröva om beslaget är lagligen grundat och om föremålet ska lämnas över till den begärande staten (4 kap. 21 §). Egendom får enligt 4 kap. 19 § tas i beslag och överlämnas om den skäligen kan antas ha betydelse för utredning av gärningen, vara frånhänd någon genom brott eller förverkad på grund av brott eller om egendomen hade kunnat förverkas i en svensk rättegång och det finns särskilda skäl att lämna över den. Ett överlämnande får enligt 5 kap. 2 § samma lag, i princip på samma sätt som enligt den nordiska utlämningslagen, förenas med villkor. Även enligt arresteringsorderlagen ska bestämmelserna i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål tillämpas när arresteringsordern innehåller en uttrycklig begäran om beslag. Om en sådan begäran inte har framställts men det påträffas föremål som enligt 4 kap. 19 § i den senare lagen skulle kunna bli föremål för beslag, kan dessa tas i beslag av åklagare eller den som griper den eftersökte (polis, tull- eller kustbevakningstjänsteman). Frågan ska sedan prövas av rätten enligt bestämmelserna i samma lag. I samband med att den eftersökte frihetsberövas får även husrannsakan göras för att söka efter sådana föremål som får tas i beslag. Skäl att ändra gällande ordning beträffande de fall där det finns en uttrycklig begäran om beslag från den utfärdande staten föreligger, enligt regeringens mening, inte. På samma sätt som i arresteringsorderlagen är det dock lämpligt att det görs en tydlig hänvisning till bestämmelserna i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Någon ändring i sak är det emellertid inte fråga om, då dessa regler även har tillämpats i de nordiska ärendena. Rätten ska i dessa fall, om det är möjligt, besluta i fråga om överlämnande av beslagtagen egendom som beslut fattas i fråga om överlämnande av den eftersökte. I promemorian föreslogs att lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, på samma sätt som i arresteringsorderlagen, skulle tillämpas även vid beslag när den utfärdande staten inte har begärt någon sådan åtgärd men det påträffas föremål som skulle kunna tas i beslag och överlämnas. Regeringen delar emellertid bedömning att det för dessa fall är lämpligare att behålla den ordning som gäller enligt den nordiska utlämningslagen. Detta särskilt mot bakgrund av att det i de fall den eftersökte samtycker till överlämnande, och prövningen av överlämnandefrågan således görs av åklagare, skulle vara otympligt om frågan om beslag alltid måste hanteras av tingsrätten. För de fall beslag sker på initiativ av svenska myndigheter föreslås därför att beslut om överlämnande av beslagtagen egendom alltid ska fattas i samband med beslut om överlämnande. Denna prövning kan alltså komma att ske antingen av åklagare eller av domstol, beroende på vilken myndighet som handlägger överlämnandefrågan. På samma sätt som i arresteringsorderlagen ska husrannsakan kunna ske på initiativ av svenska myndigheter i samband med frihets- berövandet, om det behövs för eftersökande av föremål som får tas i beslag. De beskrivna situationerna avser alltså i första hand åtgärder för att bistå den utfärdande staten i dess brottsutredning. För det fall beslag eller husrannsakan, eller andra tvångsmedel, skulle behövas för att åklagaren ska kunna utreda förutsättningarna för ett överlämnande följer, på samma sätt som gäller enligt den nordiska utlämningslagen, av den allmänna hänvisningen till de bestämmelser som gäller för förundersökning i brottmål att sådana beslut under utredningen kan meddelas med stöd av bestämmelser. Regeringens förslag: Vid rättens handläggning tillämpas reglerna om domstols handläggning i brottmål om inget annat anges. Handläggningen ska ske med skyndsamhet. Tingsrätten ska hålla en förhandling om det inte är uppenbart att överlämnande inte ska beviljas, den eftersökte begär att ärendet avgörs på handlingarna eller denne efter att åklagaren har gjort en framställning till rätten har samtyckt till överlämnande. Till förhandlingen ska åklagaren och den eftersökte kallas. Om den eftersökte är frihetsberövad ska han eller hon inställas. Om den eftersökte har samtyckt till överlämnande ska beslut i överlämnandefrågan meddelas senast från det att samtycket lämnades. I övriga fall ska tingrätten meddela beslut i överlämnandefrågan senast från gripandet. Om det finns särskilda skäl får beslut i överlämnandefrågan meddelas . Beslut ska då meddelas så snart det är möjligt. När den eftersökte inte har gripits i ärendet ska tidsfristen börja löpa från det att denne har underrättats om innehållet i den nordiska arresteringsordern. Motsvarande bestämmelse införs i lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. När rätten meddelar beslut om att den eftersökte ska överlämnas ska även prövas om ett meddelat beslut om tvångsmedel ska gälla till dess beslutet om överlämnande har verkställts. Beslut om tvångsmedel får meddelas även efter att överlämnande har beviljats. Åklagarens beslut i fråga om överlämnande får inte överklagas. Tingsrättens beslut att inte bevilja överlämnande för verkställighet av en frihetsberövande påföljd på den grunden att verkställigheten i stället ska ske i får inte överklagas. Beslut får inte heller överklagas om den eftersökte har samtyckt till överlämnande. Vid överklagande av tingsrättens beslut i fråga om överlämnande krävs prövningstillstånd i hovrätten. Motsvarande ändring görs i lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. Ett överklagande av tingsrättens beslut i fråga om överlämnande enligt en nordisk arresteringsorder ska ske inom från beslutet. Ett överklagande av hovrättens motsvarande beslut ska ske inom från hovrättens beslut. Promemorians förslag: I promemorian föreslogs att tingsrättens beslut skulle meddelas från gripandet samt att ordinarie överklagandefrister skulle gälla. I övrigt överensstämmer förslagen i sak har anfört att besluts- och överklagandetiderna måste kortas och att minst en överinstans bör tas bort för att förslaget inte ska innebära en försämring jämfört med dagens system. Hovrätten för har föreslagit att hovrätten blir slutinstans. Hovrätterna har anfört att förslaget om prövningstillstånd ligger väl i linje med synen på hovrättens roll som överprövande organ. Juridiska fakultetsstyrelsen vid har ansett att kravet på prövningstillstånd är rimligt med hänsyn till de tidsfrister som gäller. ombudsmän, och har anfört att förslaget såvitt avser prövningstillstånd i hovrätten inte bör införas, särskilt inte vad avser arresteringsorderlagen. Kompletterande förslag i fråga om förkortade frister överens- stämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt det kompletterande förslaget eller lämnat det utan erinran. har tillstyrkt förslaget om förkortade frister men ställt sig tveksam till att det kombineras med ett krav på prövnings- tillstånd. Myndigheten anser att ett förfarande med prövningstillstånd riskerar att komplicera handläggningen. har vidare förespråkat en alternativ språklig utformning av den bestämmelse som avser överklagande. och har av rättssäkerhetsskäl avstyrkt förslaget om förkortade handläggnings- och överklagandefrister. Skälen för regeringens förslag Utöver de bestämmelser om den enskildes rätt att höras och rätt till juridiskt biträde och tolk som ovan nämnts samt de bestämmelser om tidsfrister för beslut som behandlas nedan innehåller konventionen inte några särskilda bestämmelser i fråga om hur prövningen av en nordisk arresteringsorder ska gå till. Som tidigare framgått är en domstolsprövning i överlämnandeärenden en principiell nyhet i förhållande till nuvarande nordiska system. En möjlighet för den eftersökte att höras i domstol finns endast om regeringen beslutat att inhämta yttrande från och domstolen anser att en förhandling behöver hållas. När en domstolsprövning för de ärenden där den eftersökte inte samtycker till överlämnande nu föreslås införd framstår det därför som naturligt att i första hand utgå från arresteringsorderlagens bestämmelser på området. Dessa förfaranderegler är väl inarbetade hos åklagare och domstolar och har i allt väsentligt visat sig fungera bra. När arresteringsorderlagen infördes ansågs att de allmänna förfarandereglerna i brottmål skulle vara tillämpliga. Detta innebär inte att överlämnandeärendet är att betrakta som ett brottmål och att exempelvis huvudförhandling ska hållas utan endast att förfarande- reglerna, i tillämpliga delar, är desamma som vid handläggningen av brottmål (se 19 § andra stycket lagen [1946:804] om införande av nya ). På samma sätt som gäller enligt arresteringsorderlagen föreslås , då domstol ska pröva en nordisk arresteringsorder, att de allmänna reglerna för handläggningen av brottmål gäller om annat inte anges. Rätten är då domför med en domare (1 kap. 3 § ). Med tanke på de korta tidsfrister som gäller enligt konventionen finns anledning att i lagtexten erinra om att rättens handläggning ska ske skyndsamt. Mot bakgrund av den konventionsgrundade rätten att höras samt även i Prop. 2010/11:158 övrigt av rättssäkerhetsskäl föreslås att tingsrätten som huvudregel ska Skriftlig handläggning föreslås dock för de fall då det är uppenbart att ett överlämnande inte ska beviljas eller den eftersökte själv begär att ärendet avgörs på handlingarna. Inte heller om den eftersökte, efter att ärendet har överlämnats till tingsrätten, samtycker till överlämnande behöver förhandling hållas. Åklagaren och den eftersökte ska på sedvanligt sätt kallas till förhandlingen. Om den eftersökte är frihetsberövad ska han eller hon inställas. Rättens prövning går i huvudsak ut på att, med åklagarens utredning som underlag, avgöra om det finns förutsättningar att bevilja ett Som framgått ovan ska rätten även, om det är möjligt, fatta beslut om överlämnande av beslagtagen egendom (se Ett beslut om att inte bevilja överlämnande måste enligt konventionens artikel 14.6 motiveras. Det följer av att rättens beslut i överlämnandefrågan oavsett om det rör sig om ett bifall eller ett avslag ska motiveras (jfr 30 kap. 5 och 10 §§ i tillämpliga delar). ytterligare reglering i denna fråga krävs därmed inte. Om överlämnande beslutas ska, i förekommande fall, rätten även pröva om beslutade tvångsmedel ska gälla fram till dess överlämnandebeslutet När beslut om överlämnande fattas av åklagaren för att den eftersökte har samtyckt till överlämnande är handläggningstiderna Det bör då i normalfallet inte vara aktuellt att i samband med överlämnandebeslutet ompröva ett tidigare meddelat tvångs- Som huvudregel ska ett meddelat tvångsmedelsbeslut i dessa fall således gälla fram till dess överlämnandet har verkställts. Åklagaren ska dock naturligtvis alltid upphäva ett beslut om tvångsmedel om det inte längre finns skäl för beslutet. Detta gäller även om det är rätten som har beslutat tvångsmedlet (jfr 24 kap. 20 § andra stycket Om det undantagsvis inte skulle finnas ett meddelat tvångs- medelsbeslut kan det även i samband med beslutet om överlämnande eller därefter, vid behov, meddelas ett tvångsmedelsbeslut enligt de förutsättningar som redovisats i avsnitt 6.4.5 och 6.4.6. Av konventionens artikel 14 framgår att ett slutligt beslut i fråga om överlämnande i fall då den eftersökte samtycker bör meddelas senast tre dagar efter att samtycket lämnades och i övriga fall senast efter att den eftersökte greps. Är dessa tidsfrister omöjliga att hålla ska den utfärdande staten skyndsamt underrättas och beslut fattas så snart det Ett beslut i anledning av en nordisk arresteringsorder ska enligt artikel 18 meddelas den utfärdande myndigheten. I den nordiska utlämningslagen finns ingen bestämd tidsfrist för när ett beslut om utlämning ska meddelas. De ärenden som inte gått vidare till regeringen för prövning har dock som regel kunnat avgöras . Ett tillträde till konventionen kräver emellertid att de tidsfrister som där regleras införs i lagen. Således föreslås att beslut i överlämnandefrågan ska meddelas senast från det att samtycket lämnades. För övriga fall föreslogs i promemorian, på samma sätt som gäller enligt arresteringsorderlagen, att tingsrätten skulle meddela beslut från gripandet av den eftersökte. Följden av detta blir dock att det blir svårt att uppfylla konventionens tidsfrister i de fall beslutet överklagas. Regeringen anser därför, i likhet med de flesta remissinstanser som yttrat sig i frågan, att denna frist bör kunna kortas för att ge möjlighet till en prövning i flera instanser inom de tidsfrister konventionen uppställer. Den prövning som ska göras av en nordisk arresteringsorder är mer begränsad än den som görs av en europeisk arresteringsorder och samarbetet mellan myndigheterna är snabbare och mer informellt inom . Regeringen bedömer att tingsrätten bör kunna meddela beslut senast efter gripandet av den eftersökte. Som framgått ovan finns en skyldighet för åklagaren att vid sin handläggning beakta den tidsfrist som gäller för tingsrätten, vilket innebär att åklagaren måste göra sin framställning inom som möjliggör för tingsrätten att hålla förhandling och meddela beslut inom fjortondagarsfristen (se avsnitt 6.4.3). Det skulle också vara möjligt att låta en viss frist löpa från den dag åklagaren lämnar in sin framställning till rätten. Regeringen anser emellertid att det är att föredra att nu använda samma konstruktion som i arresteringsorderlagen. Denna lösning ligger även närmare kon- ventionens utformning. Den eftersökte kommer i de allra flesta fall att vara frihetsberövad i avvaktan på beslut i överlämnandefrågan. Utgångspunkten för beräkning av fjortondagarsfristen från gripande är då problemfri. Det kan emellertid inträffa att en nordisk arresteringsorder inte föranleder något gripande exempelvis på grund av att den eftersökte redan är frihets- berövad i ett annat ärende. Frågan om utgångspunkten för beräkning av tidsfristerna i sådana fall diskuterades redan i lagstiftningsärendet avseende arresteringsorderlagen. Departementspromemorians förslag i det ärendet, att utgångspunkten skulle vara när den eftersökte påträffats, ändrades då efter remisskritik som gick ut på att detta begrepp kunde vålla tolkningsproblem. I stället valde regeringen att hålla sig till rambeslutets ordval efter gripandet (prop. 2003/04:7 s. 127). Det framstår emellertid som mindre tillfredsställande att någon tidsfrist inte är föreskriven för de fall då den eftersökte inte grips i anledning av den utfärdade arresteringsordern. För dessa fall föreslås därför att dagen då personen underrättades om innehållet i den nordiska arresterings- ordern ska tas som utgångspunkt för beräkning av fjortondagarsfristen. Motsvarande ändring föreslås också i arresteringsorderlagen. Om det finns särskilda skäl ska beslut kunna meddelas än de ovan nämnda. Det kan exempelvis röra sig om att den eftersökte avviker eller blir sjuk. Denne kan också åtnjuta immunitet eller skydd på grund av villkor uppställda i anledning av en tidigare utlämning eller överlämnande, vilka frågor kan kräva för behandling. Tidsgränserna kan också komma att överskridas något om beslutet ska prövas i samtliga instanser (se vidare nedan beträffande överklagande). Om tidsfristerna överskrids ska den utfärdande myndigheten underrättas om dröjsmålet och skälet till förseningen och beslut sedan fattas . Åklagaren kommer, som ovan föreslagits, att meddela beslut i överlämnandefrågan i de fall den eftersökte har samtyckt till att överlämnas. Åklagaren kommer också att kunna meddela beslut då en nordisk arresteringsorder till form eller innehåll är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning av frågan om överlämnande. Åklagarens beslut ska inte kunna överklagas. Detta är, sett till innehållet i besluten, samma ordning som gäller såväl enligt den nordiska utlämningslagen (beträffande samtyckesfallen) som enligt arresteringsorderlagen. I fråga om tingsrättens beslut om överlämnande gäller enligt arresteringsorderlagen att dessa får överklagas till hovrätten, utan prövningstillstånd, samt till . Undantaget är, utöver då samtycke till överlämnande har lämnats, beslut som innebär att överlämnande för verkställighet av en frihetsberövande påföljd inte har beviljats på den grunden att verkställigheten i stället ska ske i . En sådan begränsning infördes efter synpunkter från Lagrådet då det ansågs ändamålsenligt att beslutet i dessa fall vann laga kraft så att straffverkställigheten kunde inledas möjligt. Samma undantag som föreskrivs i arresteringsorderlagen såvitt avser vilka beslut som inte ska vara överklagbara föreslås i den nya lagen. Som ovan nämnts innebär den korta tidsfrist för beslut som gäller enligt konventionen att problem kan uppstå när överlämnandefrågan ska prövas av flera instanser. I konventionens förklaranderapport anges också att tidsfristerna ska ses som vägledande och att det kan vara så att fristerna, för det fall ett beslut exempelvis ska prövas i flera instanser, inte kommer att kunna hållas. I dessa fall ska beslut i stället meddelas . Det skulle mot bakgrund av detta uttalande vara möjligt att argumentera att man vid framtagande av konventionen utgått ifrån att konventionens tidsfrister i ett antal fall inte skulle komma att hållas. För att leva upp till konventionens syfte torde det emellertid vara viktigt att inom ramen för ett nytt system i största möjliga mån sträva efter att tidsfristerna ska kunna hållas. Även såvitt avser arresteringsorderlagen står det klart att rätten att överklaga ett beslut om överlämnande till hovrätten utan prövnings- tillstånd samt till har inneburit att de tidsfrister som rambeslutet föreskriver har överskridits i ett relativt stort antal ärenden. Kritik har också riktats mot av denna anledning och det har rekommenderats att arresteringsorderlagen ändras i den delen (se rådets utvärderingsrapport om Den praktiska tillämpningen av den europeiska arresteringsordern och motsvarande förfaranden för överlämnande mellan medlemsstaterna, dok. 9927/2/08, COPEN 102). Det finns således starka skäl som talar för att någon form av begränsning av handläggningstiderna bör införas främst i den nya lagen men även i arresteringsorderlagen. Ett överlämnande innebär, som ovan konstaterats, ett för den enskilde ingripande beslut som ställer höga krav på en rättssäker prövning. Vid arresteringsorderlagens införande konstaterades också att det, inte minst med hänsyn till Högsta domstolens erfarenhet av utlämningsärenden, inte var lämpligt att avskära möjligheten att överklaga hovrättens beslut (prop. 2003/04:7 s. 101). Regeringen gör ingen annan bedömning. I promemorian föreslogs att prövningstillstånd ska krävas för hovrättens prövning av en fråga om överlämnande, såväl enligt den nya lagen som enligt arresteringsorderlagen. Förslaget har fått kritik av ett par remissinstanser medan en majoritet av remissinstanserna har tillstyrkt eller lämnat förslaget utan erinran. Regeringen delar bedömningen i promemorian att en ordning med prövningstillstånd får anses lämplig då den kan förväntas korta handläggningstiden för de flesta ärenden om överlämnande som ett krav på prövningstillstånd inte innebär att möjligheten att överklaga tas bort. I sammanhanget bör även anmärkas att arresteringsorderlagen nu varit i kraft och att domstolarna därmed har många års erfarenhet av ärendena. I likhet med och Hovrätten för anser regeringen att förslaget ligger väl i linje med synen på hovrättens roll som överprövande organ. Genom hovrättens prövning av om prövningstillstånd ska ges görs noggranna överväganden av hur tingsrätten har handlagt målet samt om det finns något som ger anledning att betvivla utgångens riktighet (se 49 kap. 14 § ). Om hovrätten beslutar att inte meddela prövningstillstånd kan det beslutet överklagas till . Utöver införande av prövningstillstånd har ett par remissinstanser lyft frågan om möjligheten att ytterligare korta handläggningstiderna för de nordiska arresteringsorderärendena. har anfört att de tidsfrister som föreslogs i promemorian är oacceptabla såväl med hänsyn till vad som stadgas i konventionen som till den försämring det nya systemet skulle innebära jämfört med nuvarande ordning. Även , Hovrätten för och har föreslagit olika sätt att korta handläggningstiderna. Som ovan anförts delar regeringen remissinstansernas bedömning att det vore olyckligt att införa ett system som innebär att de åtaganden som följer av en internationell överenskommelse som ingått regelmässigt inte kan hållas. Mot denna bakgrund föreslås att det för de nordiska ärendena införs kortare överklagandetider än vad som följer av , nämligen från beslut för såväl överklagande till hovrätten som till . Detta förslag har i en kompletterande remissomgång fått stöd av de flesta remissinstanserna. Ett sådant system tillgodoser det höga krav på rättssäkerhet som bör ställas på ett överlämnandeärende genom att en treinstansprövning alltjämt är möjlig, som den ger betydligt bättre förutsättningar för domstolarna att kunna meddela beslut inom de tidsfrister konventionen uppställer. Mot bakgrund av att den eftersökte i ett nordiskt arresteringsorderärende i betydande utsträckning kommer att vara frihetsberövad, att förhandling kommer att hållas i tingsrätten och att en offentlig försvarare kommer att vara förordnad ser regeringen inget behov av att delge ett beslut om överlämnande, trots de förkortade överklagandefristerna. ordning skulle också avvika från vad som normalt gäller för Prop. 2010/11:158 handläggningen i brottmål.