prop · GY03158 · 2011-06-30 00:00:00 — Vad som sägs i om tid för väckande av åtal ska inte tillämpas. Ett beslut om anhållande eller häktning ska upphävas, om ett fortsatt frihetsberövande skulle vara oskäligt med hänsyn till den tid frihetsberövandet har pågått och den påföljd som har dömts ut eller som kan komma att dömas ut om den eftersökte döms för gärningen. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.4.5, regleras förfarandet sedan åklagaren, med stöd av bestämmelserna i 6 §, har beslutat om anhållande eller något annat tvångsmedel mot den som eftersöks. Det bör noteras att övervakning enligt 24 kap. 4 § kan ha ersatt ett anhållande. Frågan om frihetsberövande regleras i konventionens artikel 10. Enligt huvudregeln i första stycket ska samma regler tillämpas som när motsvarande åtgärd företas vid en svensk förundersökning. Det innebär att ett gripande ska föranleda en tillämpning av 24 kap. 8 och 22 §§ . Gripandet kan komma att leda till ett anhållande. När någon grips eller anhålls ska underrättelser ske enligt 24 kap. 9 och 21 a §§. I allmänhet kommer ett anhållande, om samtycke inte föreligger eller om anhållandet inte upphävs enligt 24 kap. 10 §, att följas av en begäran om häktning enligt 24 kap. 11 och 12 §§. För rättens prövning av häktningsfrågan kommer främst 24 kap. 5, 5 a, 1316, 20 samt 2224 §§ att tillämpas. Vidare kommer enligt 24 kap. 18 § omhäktnings- förhandlingar att behöva hållas , om utredningen i ärendet skulle dra ut och en sådan förhandling inte uppenbart skulle vara utan betydelse. Efter att beslut om överlämnande fattats gäller en treveckorsfrist för prövning av personella tvångsmedel, se 5 kap. 2 §. För det fall den eftersökte är straffmyndig men underårig ska bestämmelserna i lagen med särskilda bestämmelser om unga lag- överträdare tillämpas, t.ex. i fråga om bedrivande av utredningen och om underrättelser och kallelser till nära anhöriga och socialnämnden. Bestämmelser om behandlingen av en frihetsberövad person finns i häkteslagen (2010:611). När den eftersökte har samtyckt till att överlämnas gäller som huvudregel enligt andra stycket att tvångsmedelsbeslutet inte prövas av rätten. En häktningsframställning ska i dessa fall göras endast om den som avses med beslutet begär det. Om en sådan begäran görs ska åklagaren enligt 24 kap. 12 § lämna in en häktningsframställan till rätten. Utgångspunkt för beräkning av tredagarsfristen är dock i dessa fall inte anhållandet utan den tidpunkt då den eftersökte begärde rättens prövning. För det fall ett lämnat samtycke återkallas ska på motsvarande sätt tidpunkten för återkallelsen tas till utgångspunkt för beräkningen av när en häktningsframställning ska lämnas in till rätten. Av tredje stycket framgår att förutsättningarna för att häkta den som har anhållits är desamma som de som enligt 6 § gäller för anhållande. Dessa skiljer sig därmed till viss del från de förutsättningar som anges i . Även i fråga om rättens beslut om reseförbud eller anmälningsskyldighet gäller de förutsättningar som anges i 6 §. När det gäller frågan om vilken tingsrätt som är behörig att pröva frågorna om tvångsmedel kan, med stöd av 19 kap. 12 § rättegångs- balken, t.ex. 19 kap. 1 § tredje stycket eller 2 § samma balk komma att tillämpas. Som regel torde det enligt 19 kap. 2 § vara den tingsrätt där den eftersökte grips som är behörig. Hänvisningen till det allmänna förfarandet vid en svensk förundersökning är för tydlighets skull försett med undantaget att det som sägs om tid för väckande av åtal inte ska tillämpas. Enligt fjärde stycket ska ett beslut om anhållande eller häktning upphävas, om ett fortsatt frihetsberövande skulle vara oskäligt med hänsyn till den påföljd som utdömts eller kan väntas komma att utdömas om den eftersökte döms för gärningen. Bestämmelsen kan bli tillämplig när en begäran om överlämnande för verkställighet av en frihetsberövande påföljd avser endast en så kort strafftid att påföljden kan sägas vara avtjänad under ärendets behandling i . Det är också möjligt att med tillämpning av bestämmelsen upphäva ett frihets- berövande som har skett i ett ärende om överlämnande för lagföring, om frihetsberövandet annars skulle bli oproportionerligt långt. Ett exempel på en sådan situation är att det finns en risk för att frihetsberövandet annars skulle bli längre än den påföljd som kan förväntas bli utdömd i den utfärdande staten. Genom hänvisningen till förundersökningsreglerna i första stycket följer därutöver att ett tvångsmedelsbeslut alltid ska upphävas om det inte längre finns skäl för åtgärden (se exempelvis 24 kap. 10 och 20 §§ ). Uppkommer fråga om upphävande av ett tvångsmedelsbeslut, bör den utfärdande myndigheten kontaktas av åklagaren innan beslutet upphävs. I fråga om vem som får upphäva ett tvångsmedelsbeslut gäller . Av 24 kap. 20 § den balken följer att då något åtal inte väcks i ärendet är såväl rätten som åklagaren behörig att upphäva ett meddelat häktningsbeslut. 8 § Innehåller en nordisk arresteringsorder en ansökan om beslag, tillämpas i den delen lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Om det påträffas sådana föremål som på grund av den uppgivna gärningen skulle kunna tas i beslag och överlämnas enligt 4 kap. 19 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål, får föremålen även utan en särskild ansökan tas i beslag genom beslut av åklagaren eller den som griper den eftersökte. I samband med att den eftersökte frihetsberövas får husrannsakan göras för att Prop. 2010/11:158 söka efter föremål som får tas i beslag. Förordnande om husrannsakan meddelas Om det är fara i dröjsmål får en polisman eller en tjänsteman vid eller göra en husrannsakan även utan ett sådant förordnande. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.4.6, regleras frågor om beslag och husrannsakan i ett ärende om överlämnande. tagande och överlämnande av egendom regleras i konventionens artikel Om den utfärdande rättsliga myndigheten i den nordiska arresterings- ordern har begärt att föremål ska tas i beslag, behandlas enligt första stycket begäran som om den vore en ansökan om beslag enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Handläggningen sker då enligt den Därav följer att sådana föremål beslagtas som skäligen kan antas ha betydelse för utredningen om gärningen, som kan antas vara frånhända någon genom brott eller som kan antas vara förverkade på grund av brott, om föremålen hade kunnat förverkas enligt svensk lag i en rättegång i och om det finns särskilda skäl att överlämna egendomen till den andra staten (4 kap. 19 §). rättsliga myndigheten begärt beslag i samband med en nordisk arresteringsorder kan, när lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål används, även husrannsakan genomföras om det har gjorts en särskild ansökan om en sådan åtgärd. Av 4 kap. 5 § första stycket framgår att rätten, när ett sådant beslag har ägt rum, om möjligt ska meddela beslut i fråga om överlämnande av det eller de föremål som beslagtagits i samband med att beslut i fråga om överlämnande meddelas. Om det i annat fall under behandlingen av ett ärende om överlämnande påträffas föremål av det angivna slaget som skulle kunna tas i beslag enligt 4 kap. 19 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål på grund av det uppgivna brottet, kan föremålen enligt andra stycket tas i beslag och överlämnas enligt samma bestämmelse även utan att den utfärdande rättsliga myndigheten har framställt någon sådan begäran. Beslutet om beslag får meddelas av åklagaren eller den som griper den eftersökte, t.ex. en tulltjänsteman. En förutsättning är att föremålet Någon husrannsakan kan således inte bli aktuell i dessa fall (se vidare nedan). När beslag sker utan någon föregående begäran från den utfärdande staten gäller enligt 4 kap. 5 § andra stycket att beslut i fråga om överlämnande av det eller de föremål som beslagtagits alltid ska ske i samband med att beslut i fråga om överlämnande meddelas. Enligt tredje stycket får det i samband med ett frihetsberövande göras husrannsakan för eftersökande av sådana föremål som får tas i beslag. Bestämmelsens syfte är att husrannsakan ska kunna göras i de fall den utfärdande myndigheten inte hinner kontaktas för att komma in med en En förutsättning för husrannsakan enligt denna bestämmelse är alltså att det föreligger fara i dröjsmål. Det handlar således om husrannsakan på initiativ av svensk myndighet. Om husrannsakan eller beslag (eller något annat tvångsmedel) skulle behövas för att utreda av förutsättningarna för överlämnande tillämpas, genom hänvisningen i 3 kap. 3 §, bestämmelser om förundersökning i brottmål. 1 § Tingsrätten beslutar efter framställning av åklagaren i fråga om Åklagaren får, innan han eller hon har begärt rättens prövning, fatta beslut i fråga om överlämnande om den eftersökte har samtyckt till överlämnande. Åklagaren får därutöver avslå en nordisk arresteringsorder enligt 2 kap. 3 §. I fråga om tingsrättens behörighet tillämpas 19 kap. . I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.4.1, anges vilken myndighet som är behörig att fatta beslut i fråga om överlämnande enligt en nordisk Av artikel 3.2 i konventionen framgår att beslut ska fattas av en rättslig myndighet. Enligt första stycket ska beslut i överlämnandefrågan, i de fall överlämnande inte har beslutats av åklagaren enligt andra stycket, prövas av tingsrätten efter framställning av åklagaren. Åklagaren ska i samband med begäran redovisa den utredning som har gjorts i ärendet. bör redovisa sin uppfattning i frågan, t.ex. om det enligt dennes mening föreligger hinder mot överlämnande. Det ligger i sakens natur att rätten får del av den nordiska arresteringsordern och andra handlingar som ligger till grund för densamma. Av andra stycket framgår att åklagaren är behörig att fatta beslut om överlämnande när den eftersökte enligt 3 kap. 5 § har samtyckt till att Självfallet kan ett överlämnande, oavsett om samtycke föreligger, inte beviljas om hinder mot ett överlämnande föreligger enligt Åklagaren får därutöver fatta beslut om det är fråga om att avslå en nordisk arresteringsorder på grund av att denna till form eller innehåll är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning av frågan om överlämnande. Innebörden av vad som är en väsentlig olägenhet får bedömas från fall till fall. Det bör i allmänhet ligga i den utfärdande myndighetens intresse att möjligt tillhandahålla de uppgifter som den verkställande myndigheten anser sig Av 2 kap. 3 § framgår att det är en förutsättning för att en nordisk arresteringsorder ska kunna avslås på grund av att den är ofullständig att den utfärdande myndigheten har beretts tillfälle att inkomma med komplettering. Efter att en nordisk arresteringsorder har överlämnats till tingsrätten för beslut kan åklagaren inte längre fatta beslut i överlämnandefrågan. den eftersökte samtycker till överlämnande först sedan ärendet har överlämnats till tingsrätten för prövning ska beslut i frågan således meddelas av tingsrätten inom den tidsfrist som framgår av 3 § första I dessa fall behöver tingsrätten enligt 2 § andra stycket inte hålla Åklagaren kan avskriva ärendet om den nordiska arresteringsordern återtas innan frågan har överlämnats till rätten för prövning. handläggningen i de fall en nordisk arresteringsorder återtas efter att beslut om överlämnande har meddelats, se kommentaren till 5 kap. 5 och I fråga om tingsrättens behörighet tillämpas, enligt tredje Det innebär att det i regel är den tingsrätt där den eftersökte grips som är behörig att pröva frågan om överlämnande Prop. 2010/11:158 och därmed sammanhängande frågor, se 19 kap. 2 § . 2 § Vid rättens handläggning tillämpas reglerna om domstols handläggning i brottmål, om inte annat sägs i denna lag. Handläggningen ska ske med skyndsamhet. Tingsrätten ska för prövning av frågan om överlämnande hålla förhandling. En förhandling behöver dock inte hållas om det är uppenbart att överlämnande inte ska beviljas, om den eftersökte begär att ärendet ska avgöras på handlingarna eller om han eller hon, efter det att åklagaren har gjort en framställning till rätten enligt 1 §, har samtyckt till överlämnande. Till förhandlingen ska åklagaren och den eftersökte kallas. Är den eftersökte anhållen eller häktad ska han eller hon inställas. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.4.7, avser rättens prövning av överlämnandefrågan och därmed sammanhängande frågor. Den eftersöktes rätt att bli hörd i ärendet i de fall denne inte samtycker till överlämnande följer av artikel 12 i konventionen. I artikel 14.6 stadgas att ett beslut om att inte bevilja en nordisk arresteringsorder ska motiveras. Vid handläggningen i domstolen tillämpas enligt första stycket reglerna om brottmål, om inte annat sägs i denna lag. Med det avses i första hand de för brottmål gällande bestämmelserna i . Ärendet handläggs således som ett ärende enligt . För det fall den eftersökte är finns det flera bestämmelser i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare som i tillämpliga delar ska tillämpas vid handläggningen. Ett exempel är att den unges vårdnadshavare eller annan som svarar för den unges vård och fostran om möjligt ska höras i målet. Rättens handläggning ska ske med skyndsamhet. Detta är en förutsättning för att de tidsfrister som regleras i 3 § ska kunna hållas. Tingsrätten ska enligt andra stycket hålla en förhandling för ärendets prövning. Någon förhandling behöver dock inte hållas om det är uppenbart att överlämnande inte ska beviljas eller om den eftersökte har begärt att ärendet avgörs på handlingarna. Den eftersöktes önskemål bör i dessa fall i allmänhet tillmötesgås men det är i slutändan rätten som beslutar om förhandling ska hållas eller inte. Någon förhandling behöver inte heller hållas om den eftersökte, sedan ärendet har överlämnats till tingsrätten, samtycker till att överlämnas. Inget hindrar att häktnings- frågan och frågan om överlämnande prövas vid samma förhandling. Det är dock viktigt att den eftersökte och hans eller hennes ombud i förväg har informerats om vad förhandlingen ska avse. Till en förhandling ska enligt tredje stycket åklagaren och den eftersökte kallas. Finns en offentlig försvarare förordnad ska denne kallas till förhandlingen. Den som är anhållen eller häktad ska inställas. Tingsrätten ska avgöra frågan om överlämnande genom beslut. Av reglerna i följer att ett sådant beslut ska motiveras. Tidsfrister för beslut m.m. 3 § Samtycker den eftersökte till överlämnande, ska beslut i fråga om överlämnande meddelas senast efter det att samtycket har lämnats. I övriga fall ska tingsrätten meddela beslut i fråga om överlämnande senast efter det att den eftersökte har gripits eller, när något gripande i ärendet inte har skett, senast efter det att den eftersökte har underrättats om innehållet i den nordiska arresteringsordern. Om det finns särskilda skäl får beslutet meddelas senare än vad som sägs i första eller andra stycket. Beslutet ska då meddelas så snart det är möjligt. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.4.7, anges de tidsfrister som gäller för beslut i överlämnandeärendet. I konventionen regleras frågan om tidsfrister i artikel 14.15. Har den eftersökte samtyckt till överlämnande ska beslut enligt första stycket meddelas senast efter att samtycket lämnades. Tingsrätten ska, när samtycke inte föreligger, enligt andra stycket fatta beslut i fråga om överlämnande senast efter att den eftersökte har gripits. Tidsfristen räknas från det datum gripandet skedde, oavsett om den eftersökte därefter har försatts på fri fot. I de enstaka fall då den nordiska arresteringsordern inte har föranlett något gripande ska i stället den dagen då personen underrättades om innehållet i den nordiska arresteringsordern tas som utgångspunkt för beräkning av fristen. Närmare föreskrifter om en sådan underrättelse lämnas i förordning. Enligt tredje stycket får de angivna tidsfristerna frångås om det finns särskilda skäl. Särskilda skäl kan föreligga t.ex. om den eftersökte åtnjuter immunitet och frågan om upphävande är aktuell eller om det finns ett villkor i samband med föregående överlämnande eller utlämning av den som begärs överlämnad, som innebär att tillstånd krävs för vidare överlämnande. Ett annat skäl som innebär att tidsfristerna inte kan följas kan vara att den eftersökte har avvikit eller drabbats av svår sjukdom som innebär att prövningen måste skjutas upp. Den utfärdande myndigheten ska alltid kontaktas om det finns anledning att frångå en tidsfrist som följer av konventionen, dvs. då ett samtycke föreligger och i övriga fall . Bestämmelser härom kommer att meddelas i förordning, jfr 12 § förordningen (2003:1179) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. 4 § När rätten fattar beslut om överlämnande, ska den även pröva om beslut om tvångsmedel ska gälla till dess överlämnandet har verkställts. Beslut om tvångsmedel kan meddelas även efter ett beslut om att den eftersökte ska överlämnas. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.4.7, regleras fortsatt tvångsmedelsanvändning efter ett beslut om överlämnande. Av första stycket framgår att om rätten beslutar att överlämnande ska beviljas, ska den pröva om ett meddelat tvångsmedelsbeslut ska gälla till dess överlämnandet har verkställts. När beslut om överlämnande fattas av åklagaren därför att den eftersökte har samtyckt till överlämnande, är handläggningstiderna så korta att det i normalfallet inte kommer att vara aktuellt att i samband med överlämnandebeslutet ompröva ett tidigare meddelat tvångsmedelsbeslut (se 3 § första stycket). Som huvudregel gäller således ett meddelat tvångsmedelsbeslut i dessa fall fram till dess överlämnandet har verkställts. Åklagaren ska dock naturligtvis upphäva ett beslut om tvångsmedel, om det inte längre finns skäl för beslutet. Detta gäller även ett av rätten beslutat tvångsmedel (jfr 24 kap. 20 § andra stycket ). Tvångsmedel får även beslutas i samband med ett beslut om överlämnande trots att tvångsmedel inte har använts tidigare i ärendet. I fråga om förutsättningar för att bevilja tvångsmedel gäller det som sägs i 3 kap. 6 och 7 §§. I paragrafens andra stycke anges att beslut i fråga om tvångsmedel får meddelas även efter att ett beslut om överlämnande har meddelats. Denna bestämmelse avser såväl rätten som åklagaren, beroende på vem som har beslutat om överlämnande. Även i detta fall gäller de förutsättningar för att bevilja tvångsmedel som anges i 3 kap. 6 och 7 §§. Enligt 5 kap. 2 § kan den som ska överlämnas och av rätten har underkastats tvångsmedel om verkställigheten drar ut begära att en förhandling för prövning av tvångsmedelsfrågan ska äga rum i tingsrätten från det att beslut i den frågan senast har meddelats. Den som är anhållen kan enligt 3 kap. 7 § andra stycket begära att rätten ska pröva anhållningsbeslutet. 5 § Rätten ska, om möjligt, i samband med beslut i fråga om överlämnande, meddela beslut i fråga om överlämnande av föremål som har tagits i beslag enligt 3 kap. 8 § första stycket. Beslut i fråga om överlämnande av föremål som har tagits i beslag enligt 3 kap. 8 § andra stycket ska alltid fattas i samband med beslut i fråga om överlämnande. Beslutet får förenas med villkor som är påkallade med hänsyn till enskilds rätt eller som är nödvändiga från allmän synpunkt. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.4.6, regleras frågan om beslut avseende beslagtagen egendom. I konventionen regleras frågan i artikel 25. Av första stycket framgår att beslut om överlämnande av egendom som beslagtagits i enlighet med en uttrycklig begäran från den utfärdande myndigheten om möjligt ska fattas av rätten i samband med beslutet om överlämnande. Skulle det av någon anledning inte vara möjligt, kan beslut i den frågan fattas . Enligt andra stycket ska beslut om överlämnande av egendom som beslagtagits utan någon uttrycklig begäran från den utfärdande myndigheten alltid fattas i samband med beslutet om överlämnande. I dessa fall kan det således antingen vara åklagaren eller rätten som beslutar om överlämnande av egendomen, beroende på vilken myndighet det är som fattar beslut i frågan om överlämnande av den eftersökte. Ett beslut om överlämnande av egendom får förenas med villkor som är påkallade med hänsyn till enskilds rätt eller som är nödvändiga från allmän synpunkt. 6 § Om två eller flera nordiska stater har utfärdat en nordisk arresteringsorder eller en eller flera av dessa stater har utfärdat en nordisk arresteringsorder samt en eller flera medlemsstater i Europeiska unionen har utfärdat en europeisk Prop. 2010/11:158 arresteringsorder beträffande samma person, ska ärendena prövas i ett sammanhang vid den tingsrätt som enligt 1 § har behörighet att handlägga det först inkomna ärendet. Inkommer en ny nordisk eller europeisk arresteringsorder efter det att rätten beslutat om överlämnande men innan beslutet har vunnit laga kraft, får hovrätten eller, om ärendet överklagats dit, på yrkande av åklagaren besluta att tingsrätten ska pröva ärendena i ett sammanhang. Prövningen av vilken av flera arresteringsordrar som ska beviljas ska göras med särskild hänsyn till gärningarnas beskaffenhet och platsen där de ägt rum, de tidpunkter då respektive arresteringsorder utfärdades samt om de avser lagföring eller verkställighet av en frihetsberövande påföljd. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.4.8, regleras situationen då två eller flera nordiska stater eller medlemsstater i EU utfärdar arresteringsordrar som avser en och samma person. Den genomför konventionens artikel 15.12. Paragrafens andra stycke har utformats i enlighet med de synpunkter Lagrådet har lämnat. Paragrafens första stycke anger, för det fall flera nordiska arresteringsordrar eller en eller flera sådana samt en eller flera europeiska arresteringsordrar har utfärdats beträffande en och samma person, att framställningarna ska handläggas i ett sammanhang vid den tingsrätt som har behörighet att ta upp det först inkomna ärendet. Detta gäller oavsett om samtycke skulle föreligga i något av ärendena. I rättens beslut att bevilja överlämnande ligger att övriga arresteringsordrar avslås, se 2 kap. 4 § 4. Har tingsrätten redan hunnit avgöra ett ärende när det inkommer ytterligare en nordisk eller europeisk arresteringsorder beträffande samma person, får enligt andra stycket hovrätten eller, om ärendet överklagats dit, på yrkande av åklagaren besluta att ärendena ska prövas i ett sammanhang vid tingsrätten. En sådan sammanläggning får dock göras endast om det redan avgjorda ärendet utgör ett bifall till arresteringsordern. En ytterligare förutsättning är att beslutet inte har vunnit laga kraft. I det tredje stycket anges vilka omständigheter domstolen särskilt ska beakta när den avgör vilken av flera nordiska eller europiska arresteringsordrar som ska bifallas. Därvid torde överlämnande för ett allvarligare brott i allmänhet ha företräde framför överlämnande för ett mindre allvarligt brott. Vid konkurrens mellan överlämnande för lagföring och överlämnande för straffverkställighet bör i allmänhet överlämnande för lagföring ha företräde, eftersom ett längre uppskov med lagföring kan leda till att det uppstår svårigheter att genomföra rättegången. Uppräkningen i paragrafen är dock endast exemplifierande och även andra omständigheter kan inverka på bedömningen, t.ex. om överlämnande begärs för att pröva ansvarsfrågan för flera medverkande i samma rättegång. Det kan naturligtvis också vara så att ingen av de aktuella arresteringsordrarna ska bifallas. 7 § Om det beträffande den eftersökte pågår ett ärende om utlämning för brott eller om överlämnande enligt lagen (2002:329) om samarbete med ska prövningen av frågan om överlämnande enligt denna lag anstå till dess beslut har meddelats i det andra ärendet.