prop · GY03158 · 2011-06-30 00:00:00 — En utgångspunkt vid prövningen ska vara att straffverkställigheten i de flesta fall lämpligast sker där den dömda personen på grund av sin starka anknytning efter avtjänat straff kan förväntas stanna kvar. Även möjligheten till kontakter med anhöriga och andra personliga förhållanden kan vara av betydelse. Därutöver bör beaktas att ett överlämnande av en svensk medborgare för avtjänande av en mycket lång fängelsevistelse i ett annat land kan innebära att förbudet mot landsförvisning enligt 2 kap. 7 § regeringsformen aktualiseras (prop. 1975/76:209 s. 121). Regeringens bedömning: Det bör inte införas några bestämmelser om villkorat överlämnande. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte framfört några invändningar mot Skälen för regeringens bedömning: Enligt konventionens artikel 6 får, om den eftersökte är medborgare eller bosatt i den verkställande staten, ett överlämnande villkoras med att personen efter att ha hörts ska återsändas för avtjänande av det eventuella frihetsstraff som utdöms. Bestämmelsen har inte någon direkt motsvarighet i den nordiska Däremot finns en motsvarande reglering i 3 kap. 2 § Övriga nordiska stater har utnyttjat konven- Syftet med att den dömde ska verkställa straff i den stat där denne är medborgare eller bosatt är främst att möjligheten till återanpassning förbättras om verkställigheten sker där personen sedan också ska bo. är således samma skäl som gör sig gällande som när en nordisk arresteringsorder avslås på den grunden att verkställande stat övertar straffverkställigheten (se avsnitt 6.3.9). Dessa situationer är så nära förknippade med varandra att det skulle kunna framstå som inkonsekvent att införa nämnda avslagsgrund men däremot inte utnyttja konventionens möjlighet att ställa upp villkor om återförande av dömda personer. Emellertid finns, som ovan nämnts, en smidig ordning med överförande av straff enligt den nordiska verkställighetslagen. förklaranderapporten till konventionen anges att denna ordning ska Prop. 2010/11:158 iakttas vid ett återförande enligt artikel 6. Regleringen är visserligen inte obligatoriskt utformad men bygger på och tillämpas enligt principen att svenska medborgare och personer med hemvist i ska verkställa nordiska straff i . Det innebär att dessa personkategorier kan få verkställa ett utdömt straff i även om garantier inte inhämtas innan överlämnandet verkställs. Det finns mot den bakgrunden inte skäl att införa en sådan reglering, som dessutom skulle tynga handläggningen av de nordiska överförandeärendena. Regeringens förslag: Tingsrätten beslutar i fråga om överlämnande efter framställning av åklagaren. Åklagaren får dock, innan han eller hon begärt rättens prövning, fatta beslut i frågan om den eftersökte har samtyckt till överlämnande. Åklagaren får därutöver avslå en nordisk arresteringsorder som är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning av frågan om överlämnande. Bestämmelserna i 19 kap. tillämpas i fråga om behörig tingsrätt. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan och Hovrätten för har dock anfört att det bör övervägas om inte åklagaren kan tillerkännas beslutanderätt dels när det är uppenbart att överlämnande inte ska beviljas, dels då den eftersökte samtycker först efter att en framställning lämnats till rätten. Skälen för regeringens förslag I avsnitt 4.1.9 har redovisats att konventionen inte ställer några andra krav på vilken myndighet som ska fatta beslut om överlämnande än att det ska vara fråga om en rättslig myndighet (artikel 3). Som angetts i avsnitt 5 finns det dock behov av att i detta sammanhang göra en översyn av reglerna om beslutande myndighet och förfarandet vid handläggningen av ärenden om överlämnande inom även i de delar konventionen inte innebär något uttryckligt åtagande att förändra gällande rätt. Inledningsvis kan konstateras att det inte längre finns skäl att låta regeringen besluta om överlämnande inom . I konventionen slopas i princip de avslagsgrunder som regeringen haft att pröva (egna medborgare och politiska brott) och det finns inte heller i övrigt någon anledning att befara att så utrikespolitiskt känsliga situationer skulle uppstå i ärenden om överlämnande till ett annat nordiskt land att det på grund av detta skulle finnas skäl att låta regeringen bibehålla Prop. 2010/11:158 beslutanderätten i dessa ärenden. Konventionen anger att beslut ska fattas av rättsliga myndigheter. Med detta begrepp avses enligt vedertagen uppfattning i första hand åklagare och domstol (se prop. 2003/04:7 s. 98). Det är också dessa myndigheter som rimligen bör övervägas som beslutsfattare i de nordiska överlämnandeärendena. En utgångspunkt för övervägandena är att det bör finnas starka skäl för att ändra den ordning som finns och som fungerar bra. innebär införandet av ett arresteringsorder- förfarande inom ett systemskifte som får betydelse även för valet av beslutande myndighet. Ett exempel är att det enligt den nordiska utlämningslagen, i de fall där samtycke till utlämning inte lämnas, ska ligga ett domstolsbeslut till grund för en ansökan (9 §). I förarbetena angavs att det för tryggande av rättssäkerheten krävs att domstol alltid är inkopplad i ärendet (prop. 1959:72 s. 25). En nordisk arresteringsorder kan däremot baseras även på ett anhållningsbeslut (artikel 7). Med detta i åtanke samt även mot bakgrund av att regeringens och Högsta domstolens speciella roll och den säkerhetsventil denna har inneburit föreslås slopas får det anses naturligt att prövningen åtminstone till viss del läggs i domstol. Ett giltigt argument är att samma rättigheter som tillkommer den eftersökte enligt arresteringsorderlagen, exempelvis vad avser domstolsprövning, också bör gälla för personer som eftersöks i nordiska överlämningsärenden. Mot detta kan emellertid ställas den långa tradition av gott samarbete och förtroende samt den stora rättslikhet som föreligger mellan de nordiska staterna. Mot den bakgrunden finns starka skäl att sträva efter ett så effektivt förfarande som möjligt, vilket bl.a. innebär att beslutsrätten ligger kvar hos åklagare i så stor utsträckning som möjligt. Detta är en ordning som historiskt har fungerat väl och som har lett till att beslut i många fall kunnat fattas snabbt och enkelt, något som givetvis även är till fördel för den eftersökte, som i de allra flesta fall är frihetsberövad medan ärendet handläggs. Beslutande myndighet när samtycke till överlämnande lämnas Antalet nordiska utlämnings- och överlämnandeärenden från har uppgått till mellan ca 50 och 70 , varav samtycke har lämnats i långt mer än hälften av fallen. Enligt gällande rätt lämnas samtycke inför åklagare och det är också åklagare som fattar beslut i dessa fall. Det har ansetts att det, då den eftersökte inte har något att invända mot att utlämnas, finns grund för att använda ett enklare förfarande än annars (prop. 1959:72 s. 25). Några skäl att ändra nuvarande ordning för dessa fall har inte framkommit. Det är ett system som har fungerat väl och som också ger förutsättningar för att hålla den mycket korta tidsfrist för beslut som konventionen föreskriver (från det att samtycket lämnades). Det föreslås därför att åklagare även fortsättningsvis ska fatta beslut om överlämnande i de fall den eftersökte, innan åklagaren har begärt rättens prövning, samtycker till att överlämnas till ett annat nordiskt land. Det ankommer på att bestämma vilka åklagare som är behöriga att handlägga ärenden om överlämnande enligt en nordisk arresteringsorder. Någon uttrycklig bestämmelse om detta är inte nödvändig. Beslutande myndighet när samtycke till överlämnande inte lämnas I de fall då ett samtycke till överlämnande inte ges finns ett flertal tänkbara varianter för val av beslutande myndighet. Det framgår inte minst av den variation av system som har valts i de övriga nordiska länderna (se avsnitt 6.3). Enligt den norska lagen ska domstol i princip endast pröva de obligatoriska avslagsgrunderna medan de fakultativa avslagsgrunderna och själva överlämnandefrågan prövas av åklagare. Det skulle också, som och Hovrätten för har anfört, vara tänkbart med ett system där olika myndigheter prövar framställningen beroende på om den uppenbart ska avslås eller bifallas. Således skulle åklagare, som , kunna avgöra de fall som uppenbart ska bifallas medan övriga fall prövas av domstol. Även det motsatta skulle vara tänkbart, dvs. att åklagare prövar de fall som uppenbart ska avslås medan övriga fall prövas av domstol. Som ovan framgått föreslås att samtliga avslagsgrunder som införs får en obligatorisk utformning. Någon uppdelning av beslutsfattandet på det sätt som har gjorts i är därmed inte aktuell. Av skäl som tidigare redovisats lär det i praktiken bli ovanligt att en nordisk arresteringsorder avslås. Det framstår även mot den bakgrunden som onödigt tillkrånglat att dela upp kompetensen i beslutsfattandet mellan åklagare och domstolar på något av de föreslagna sätten. Ett alternativ till de beskrivna systemen med delat beslutsfattande skulle kunna vara en ren åklagarprövning. För en sådan variant talar främst att nästan samtliga utlämningsansökningar beslutas av åklagare och att denna ordning har fungerat bra. Flera av de avslagsgrunder som ska prövas ligger även sakligt sett nära till hands att prövas av åklagare. Det nuvarande systemet är också okomplicerat och möjliggör en snabb prövning av ärendet. Det kan dock ifrågasättas om en prövning av åklagare, utan möjlighet till överklagande, ur ett rättssäkerhetsperspektiv är en tillfredsställande ordning för ett modernt överlämnandeförfarande. Som tidigare angivits finns visserligen goda skäl för att i förhållande till de nordiska länderna ha ett snabbare och smidigare beslutsförfarande än gentemot övriga . Det kan emellertid framstå som en något svårmotiverad skillnad att en person som eftersöks enligt en europeisk arresteringsorder har rätt att bli hörd i domstol medan en person som eftersöks enligt en nordisk arresteringsorder och som inte samtycker till överlämnande får sin sak prövad utan motsvarande rättigheter. Som ovan konstaterats innebär även det förhållandet att en nordisk arresteringsorder ska kunna baseras på ett anhållningsbeslut samt förslaget att slopa regeringens och Högsta domstolens speciella roll, och den säkerhetsventil detta har inneburit, att det framstår som naturligt att en viss del av prövningen läggs i domstol. En tänkbar variant skulle kunna vara ett system som ligger i linje med det som har valts i , där åklagare fattar beslut om överlämnande men med en rätt för den eftersökte att begära omprövning av domstol om beslutet gått honom eller henne emot. En fördel med ett sådant system är att dagens välfungerande åklagarbaserade system till stor del behålls, som den eftersökte, om han eller hon så önskar, har rätt till en domstolsprövning med de rättssäkerhetsgarantier detta innebär. Det kan emellertid inte uteslutas att, i de fall den eftersökte inte lämnar samtycke, en domstolsprövning i regel kommer att begäras. Under sådana omständigheter framstår den inledande åklagarprövningen som mindre behövlig. Den försvårar dessutom möjligheterna att hålla de snäva tidsfrister konventionen uppställer. Lämpligare synes då vara att åklagaren, i fall då samtycke inte föreligger, möjligt anmäler ärendet till tingsrätten som därefter har att pröva frågan om överlämnande. En sådan ordning riskerar visserligen att leda till en mindre snabb och smidig handläggning jämfört med dagens system. Mot detta ska dock ställas de skäl som redovisats ovan till stöd för att ge domstolar en roll i beslutsprocessen, där inte minst rättssäkerhetsaspekten får anses väga tungt. Ett överlämnande, även om det sker till ett annat nordiskt land, är ett ingripande beslut för den enskilde och ställer höga krav på en rättssäker prövning. Därutöver kräver konventionen att den eftersökte, om han eller hon inte samtycker till överlämnande, ska ha rätt att höras. Det framstår som lämpligt att den eftersökte i dessa fall ges möjlighet att höras inför domstol, där ett tvåpartsförfarande dessutom är ett naturligt inslag. Domstolen bör då rimligen även vara det organ som fattar beslut i fråga om överlämnande. och Hovrätten för har anfört att det skulle kunna övervägas att ge åklagarna beslutanderätt även i de fall den eftersökte samtycker till överlämnande först efter att målet har överlämnats till domstolen för prövning. Det framstår dock, enligt regeringens mening, som mer ändamålsenligt att domstolen i en sådan situation beslutar om överlämnande i stället för att återlämna ärendet till åklagaren för beslut. Det bör härvid även noteras att rättens avgörande i ett sådant fall föreslås ske utan att förhandling behöver hållas (se avsnitt 6.4.7). För domstol ska, på samma sätt som vid prövningen av en europeisk arresteringsorder, de vanliga forumreglerna för brottmål i 19 kap. tillämpas. Detta ska framgå av den nya lagen. I de fall en nordisk arresteringsorder, trots att den utfärdande myndigheten har beretts tillfälle att inkomma med komplettering, är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning av frågan om överlämnande ska den kunna avslås av såväl åklagare som domstol (se avsnitt 6.3.2 och 6.4.2). 6.4.2Utformning och översändande av en nordisk arresteringsorder Regeringens förslag: En nordisk arresteringsorder ska vara upprättad i enlighet med formuläret i bilagan till konventionen. Den ska innehålla uppgifter om bland annat den eftersökte, en beskrivning av brottet och förekomsten av en verkställbar dom, ett häktnings- eller anhållningsbeslut eller motsvarande beslut för åtminstone ett av de brott som omfattas av den nordiska arresteringsordern. En nordisk arresteringsorder ska vara skriven på svenska, danska, norska eller engelska. Om en nordisk arresteringsorder är bristfällig ska den utfärdande myndigheten ges möjlighet att komplettera den. Om den även därefter är så bristfällig att den i princip inte kan läggas till grund för prövningen ska åklagaren eller tingsrätten, om ärendet är anhängiggjort där, meddela beslut om att inte bevilja överlämnande. Om det är känt var i landet den eftersökte befinner sig får en nordisk arresteringsorder skickas direkt till lokal åklagare. En nordisk arresteringsorder får även översändas genom Schengens informations- system (SIS) eller något annat system för eftersökning av personer misstänkta för brott. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna har inte haft några invändningar mot förslaget. har dock anfört att det bör finnas en möjlighet även för domstol att avslå en nordisk arresteringsorder på grund av brister i densamma. Skälen för regeringens förslag En nordisk arresteringsorders form och innehåll Konventionens formkrav skiljer sig från regleringen i den nordiska utlämningslagen bl.a. genom att samma krav gäller oavsett om den eftersökte samtycker till överlämnande eller erkänner det brott som ligger till grund för den nordiska arresteringsordern. Dessutom är det enligt konventionen tillräckligt med ett anhållningsbeslut som grund för en nordisk arresteringsorder medan det enligt den nordiska utlämningslagen, i de fall det inte föreligger samtycke eller erkännande, krävs en dom eller ett domstolsbeslut där det har konstaterats att den eftersökte är misstänkt på sannolika skäl. Som en följd av att konventionen bygger på principen om ömsesidigt erkännande, där uppgifterna i den nordiska arresteringsordern ska godkännas utan att den verkställande myndigheten gör någon egen prövning av deras riktighet, krävs inte heller att den dom eller det beslut som den nordiska arresteringsordern grundas på bifogas framställningen. Den information som en nordisk arresteringsorder ska innehålla är i princip identisk med de uppgifter som ska registreras vid en efterlysning enligt SIS samt motsvarar i hög utsträckning de uppgifter som krävs för en europeisk arresteringsorder. Att så är fallet är naturligtvis en förutsättning för att ett nordiskt arresteringsorderförfarande ska kunna inledas genom en registrering i SIS och för att en europeisk Prop. 2010/11:158 arresteringsorder på ett smidigt sätt ska kunna omvandlas till en nordisk sådan på det sätt som föreslås. En nordisk arresteringsorder ska således vara upprättad i enlighet med formuläret i bilagan till konventionen och innehålla samtliga de uppgifter som konventionen föreskriver. Om den nordiska arresteringsordern omfattar flera brott är det tillräckligt att förekomsten av en verkställbar dom, ett häktnings- eller anhållningsbeslut eller motsvarande redovisas för ett av dem. Konventionen reglerar inte på vilket språk en nordisk arresteringsorder ska skrivas. Den nordiska utlämningslagen reglerar inte heller språkfrågan. I praktiken lämnas dock ansökningar från övriga som regel in på den utfärdande statens språk. Ansökningar från lämnas regelmässigt in på svenska. Det föreslås nu att den praxis som har gällt i språkfrågan för ansökningar om utlämning inom kodifieras i lag så att en nordisk arresteringsorder skriven på svenska, danska eller norska ska godtas. Med hänsyn främst till att registreringar i SIS görs på engelska bör av praktiska skäl även engelska accepteras. Detta överensstämmer också med vad som gäller dels enligt arresteringsorderlagen (4 kap. 2 § första stycket), dels för ansökningar om rättslig hjälp enligt 2 kap. 5 § lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Som tidigare redovisats är en grundtanke i konventionen att den verkställande staten ska kunna fatta alla de beslut som den nordiska arresteringsordern föranleder på grundval av de uppgifter som anges i densamma. Några ytterligare upplysningar ska i normalfallet inte behövas. Om en nordisk arresteringsorder ändå i något fall skulle anses ofullständig finns enligt artikel 13.2 en möjlighet att begära komplettering. Den nordiska utlämningslagen saknar en uttrycklig bestämmelse om vad som ska gälla då en ansökan anses ofullständig. I praktiken har avsaknaden av en sådan reglering, såvitt känt, inte medfört några problem. För det fall en utlämningsansökan vid något enstaka tillfälle inte varit komplett har åklagarna genom informella kontakter sett till att den kompletterats. Åklagarnas handläggning av en begäran om komplettering av en ofullständig nordisk arresteringsorder bör inte heller nu kräva lagreglering på annat sätt än att det anges att en begäran om komplettering ska tillställas den utfärdande myndigheten om den nordiska arresteringsordern är ofullständig. För det fall en begäran om överlämnande även efter komplettering är så bristfällig till sin form eller sitt innehåll att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning föreslås, på samma sätt som enligt arresteringsorderlagen, att åklagare ska kunna avslå densamma. Det kommer då inte att ske någon prövning av ärendet i sak. I anledning av tingsrätts synpunkt tydliggörs att även domstol har rätt att avslå en bristfällig nordisk arresteringsorder (se även avsnitt 6.3.2 och 6.4.1). Översändande av en nordisk arresteringsorder Prop. Av konventionen framgår att en nordisk arresteringsorder får skickas direkt till den verkställande myndigheten om det är känt var den eftersökte befinner sig (artikel 8). Om vistelseplatsen är okänd får den utfärdande myndigheten, som ett led i efterforskningen, anmoda en eller flera av de andra nordiska länderna att efterlysa personen enligt sina respektive nationella efterlysningsförfaranden. Den utfärdande myndigheten kan också välja att utfärda en efterlysning i SIS. Detta kan göras oavsett om den eftersöktes uppehållsort är känd eller okänd. En sådan registrering anses likvärdig med en nordisk arresteringsorder om den är åtföljd av de uppgifter som krävs i artikel 7.1. Tanken är alltså att registreringen i SIS ska innehålla alla de upplysningar som krävs för den nordiska arresteringsordern. kan det dock finnas registreringar som inte åtföljs av en sådan fullständig information. Även dessa ska enligt artikel 8.3 anses likvärdiga med en nordisk arresteringsorder. Det kan också förekomma att ärendet inleds genom en efterlysning via . I dessa fall får en fullständig nordisk arresteringsorder i stället sändas direkt till den verkställande myndigheten så snart det står klart var den eftersökte befinner sig. Mot bakgrund av konventionens reglering föreslås att en nordisk arresteringsorder, när det är känt var den eftersökte befinner sig, ska kunna skickas direkt till den lokala åklagaren på den aktuella platsen. Detta motsvarar även gällande ordning. Ett nordiskt arresteringsorderförfarande föreslås därutöver kunna initieras genom en registrering i SIS eller något annat system för eftersökning av brottsmisstänkta personer. Tanken är att dessa regler i princip ska korrespondera med motsvarande regler i arresterings- orderlagen. Detta inte minst mot bakgrund av att en utfärdad europeisk arresteringsorder, utan någon formell procedur eller särskilt beslut, ska anses som en nordisk arresteringsorder om den utfärdande staten är nordisk och personen påträffas i ett annat nordisk land. Det föreslås således även att en efterlysning, som har registrerats i SIS eller i ett annat system för eftersökning av personer och som gäller överlämnande till ett nordiskt land, ska jämställas med en nordisk arresteringsorder i avvaktan på att en sådan order översänds. Detta föreslås även omfatta en nationell efterlysning som har skett på begäran av en annan nordisk stat. Om den eftersökte efter en efterlysning påträffas i ska en komplett nordisk arresteringsorder skyndsamt sändas till behörig åklagare. Regeringens förslag: Åklagaren ska inleda en utredning om förutsättningarna för överlämnande när en nordisk arresteringsorder har skickats direkt till denne eller när det annars är känt att den eftersökte befinner sig på en viss plats i . Utredningen ska bedrivas med skyndsamhet och med beaktande av den tidsfrist som gäller för tingsrätten. När den som begärs överlämnad för lagföring är ska det alltid utredas om lagföringen i stället kan ske i . Bestämmelserna om förundersökning i brottmål tillämpas om inget annat anges i den nya lagen. En offentlig försvarare ska förordnas om den eftersökte begär det, är eller i övrigt bedöms vara i behov av en försvarare. Kostnaderna ska som huvudregel stanna på staten. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna har lämnat förslaget utan erinran med undantag för och Hovrätten för som har anfört att förslaget bör kompletteras med en tidsfrist för när åklagaren ska lämna in sin framställning till rätten. Även har ansett att en sådan tidsfrist bör övervägas. Hovrätterna har vidare anfört att det framstår som inkonsekvent att förslagets bestämmelse om återbetalnings- skyldighet beträffande kostnader för offentlig försvarare inte korresponderar med motsvarande bestämmelse i arresteringsorderlagen. Skälen för regeringens förslag: Som föreslagits ska en nordisk arresteringsorder kunna översändas direkt till lokal åklagare om det är känt var den eftersökte befinner sig. I övriga fall kan en efterlysning göras genom en registrering i SIS eller något annat efterlysningssystem. Som en följd därav föreslås att åklagarens utredning om förutsättningar för ett överlämnande ska påbörjas antingen när en nordisk arresteringsorder inkommer direkt till denne eller annars när det framkommer att en efterlyst person befinner sig i . Konventionen utgår i princip från att de nordiska länderna tillämpar sina respektive nationella processuella regler vid utredningen av en Emellertid finns ett allmänt krav på att en nordisk arresteringsorder ska behandlas med skyndsamhet (artikel 14.1). Enligt gällande ordning utreds de nordiska ärenden som avser utlämning från i princip vid de internationella åklagarkamrarna. Utredningen ska enligt 10 § nordiska utlämningslagen bedrivas