prop · GZ0353 · 2011-12-29 00:00:00 — Det behöver dock inte finnas något samband mellan ett barns behov av hjälp och en konflikt mellan föräldrarna. Ett fall som har nämnts är att en vårdnadshavare motsätter sig en utredning för att fast- ställa om barnet har en neuropsykiatrisk funktionsnedsättning för att han eller hon av någon anledning har svårt att förstå eller acceptera att barnet behöver hjälp. Som flera remissinstanser framhåller rör det sig om situationer där vårdnadshavarna ofta har svårt att samarbeta också på andra områden och där förhållandena är sådana att det i förlängningen saknas förutsättningar för gemensam vårdnad. Det kan emellertid ta tid innan detta står klart och krävas en lång domstolsprocess innan en förälder kan anförtros ensam vårdnad om barnet. Även om domstolen i och för sig kan besluta att den ena vårdnadshavaren tills vidare får ensam vårdnad, är det även vid ett sådant interimistiskt beslut vårdnadsfrågan i dess hel- het som ska bedömas och det är inte alltid som oenighet i en enskild fråga motiverar att vårdnaden ändras i ett så tidigt skede. ovanligt att domstolen avslår en begäran om interimistisk ensam vård- nad. En vårdnadshavare kan då inte ge barnet hjälp som vårdnadsprocessen pågår om den andra motsätter sig det. Till detta kommer att en vårdnadshavare inte bör tvingas att väcka talan om ensam vårdnad för att barnet ska få den hjälp som krävs. Om vårdnadshavaren sökt skydd för att undkomma våld, är det inte alltid som det finns ork och kraft att driva en process som barnet ofta har behov av hjälp relativt omgående. Det kan också vara så att en vårdnadsprocess är avslutad när frågan om insatser för barnet väcks. Och det kan inte uteslutas fall där det inte är aktuellt med en upplösning av den gemensamma vårdnaden men där vårdnadshavarna är oeniga och barnet så snabbt som möjligt måste få hjälp. I de uppmärksammade situationerna är det inte möjligt för en vård- nadshavare att ensam fatta beslutet om en åtgärd med stöd av 6 kap. 13 § andra stycket . Den bestämmelsen tillämpas när den andra vårdnadshavaren har förhinder att fatta beslut, men här motsätter sig vårdnadshavaren en insats eller låter bara bli att medverka trots att han eller hon har möjlighet. kan det i och för sig vara så att bristen på vård eller stöd medför en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas och att förutsättningar för LVU därför föreligger, men normalt rör det sig om situationer som inte är så allvarliga att barnet bör omhändertas. Regeringen konstaterar att det är en självklar princip att ett barn har rätt till den vård och de sociala insatser som barnets bästa kräver. Denna grundläggande värdering kommer till uttryck i konventionen om barnets rättigheter, (artiklarna 24 och 39). Som bl.a. Social- styrelsen framhåller är det viktigt att stöd eller behandling sätts in så fort som möjligt, innan problemen blivit alltför omfattande. Ett barn ska inte , t.ex. i avvaktan på en domstolsprocess om vårdnaden, behöva avstå från den hjälp som krävs. Som det är nu bestämmer i praktiken den vårdnadshavare som motsätter sig insatser för barnet. I promemorian föreslås det att socialnämnden i vissa fall ska kunna tillåta att en åtgärd till stöd för barnet får genomföras trots att en av vårdnadshavarna inte samtycker till den. Ett annat sätt att försöka lösa problemet skulle kunna vara att ge var och en av vårdnadshavarna en självständig rätt att besluta i vissa frågor om hälso- och sjukvård och sociala insatser. förordar denna lösning i första hand, men i övrigt är remissinstanserna mer positiva till promemorians förslag. Det som enligt regeringens bedömning framför allt talar emot en sådan generell rätt för en vårdnadshavare att själv besluta är att den framstår som ett onödigt stort ingrepp i den andra vårdnadshavarens rätt. För att inskränka beslutanderätten för en vårdnadshavare bör det finnas ett klart behov av stöd och hjälp i en relativt avgränsad situation. Att vårdnads- havarna var för sig generellt skulle kunna besluta främjar inte heller det grundläggande gemensamma ansvarstagandet. Det är viktigt att båda föräldrarna blir informerade om och motiverade att samtycka till insatser för barnet, vilket riskerar att inte ske om var och en av dem får bestämma på egen hand. Förutsättningarna för en vårdnadshavare att få till stånd vård och liknande insatser mot den andras vilja bör vara tydliga, och den vårdnadshavare som önskar att barnet ska få vård bör inte vara ensam ansvarig för beslutet. Beslutanderätten inskränks på områden där det finns ett tydligt behov Vårdnadshavarna är tillsammans de som normalt sett bäst kan tillgodose barnets behov. I den gemensamma vårdnaden ligger att det anses bäst för barnet att vårdnadshavarna gemensamt bestämmer om barnets omvård- nad. Även om de har olika uppfattning, är det bättre att de till slut enas om en lösning än att en av dem eller en utomstående får bestämma. Detta gäller också och kanske inte minst svåra frågor om omsorgen om bar- net. Att besluta om insatser för ett barn trots att en av vårdnadshavarna motsätter sig det är dessutom ett ingrepp i vårdnadshavarens rättigheter. Ett sådant ingrepp måste anses nödvändigt för att tillgodose ett legitimt intresse och vara proportionerligt på det sätt som krävs enligt artikel 8.2 i . Utgångspunkten bör därför vara att en inskränk- ning av den ena vårdnadshavarens beslutanderätt görs bara på de områ- den där det framkommit ett klart praktiskt behov. utredningar har påtalat att behovet finns när det gäller hälso- och sjukvård samt sociala insatser. Psykiatrisk och psykologisk utredning och behandling samt vissa stödinsatser på område, t.ex. utseende av kontaktperson, har särskilt uppmärksammats (se t.ex. SOU 2001:72 s. 269 f., SOU 2005:43 s. 138 och SOU 2007:52 s. 74). Det handlar inte om ett stort antal fall, men de barn som berörs har ett uppen- bart behov av sådan hjälp. Behovet bekräftas av de kontakter som under lagstiftningsarbetet på nytt tagits med myndigheter och organisationer, bl.a. och , samt med sjukvården. Det är mest tydligt när det gäller utredning och behandling genom samtalskon- takter inom psykiatri och psykologi, framför allt vid misstanke om våld inom familjen. Regeringen delar bedömningen i promemorian att åtgärder inom barn- och ungdomspsykiatrin, BUP, bör omfattas av den diskuterade inskränk- ningen i den gemensamma beslutanderätten. Såväl utredning som be- handling bör omfattas. Man kan tänka sig att vårdnadshavarna har varit överens om att barnet ska utredas men sedan är oense i frågan om barnet ska behandlas eller inte, men också att de är oense även om utrednings- behovet. Såväl utredning som behandling bör därför omfattas. En klar majoritet av behandlingsinsatserna gäller samtalskontakter, men det kan i enskilda fall vara motiverat att inom ramen för en psykiatrisk behandling sätta in medicinering, t.ex. centralstimulantia. När den psykiatriska be- handlingen innefattar också sådan behandling, bör även den delen omfattas. Arbetet inom BUP sker i team med psykiatriker, psykologer och kura- torer. är det inte nödvändigt eller möjligt att ett barn får behand- ling på BUP. Ett alternativ kan då vara att barnet får hjälp inom social- tjänsten genom behandling i öppna former efter biståndsbeslut, t.ex. genom samtalskontakt med en socialsekreterare eller deltagande i grupp- verksamhet. Som konstateras i promemorian bör också sådant stöd kunna sättas in även om bara en vårdnadshavare vill det. Också de stöd- och behandlingsinsatser som innebär att barnet får tillgång till en kontakt- person eller en familj bör omfattas. , SKL och anser att även serviceinsatser som ges utan biståndsbeslut bör omfattas. En serviceinsats ingår i de förebyggande insatser som kom- munen erbjuder utan behovsprövning, dvs. utan att vara anpassade efter den enskildes behov. En sådan insats är enligt regeringens uppfattning inte av den karaktären att det är motiverat att inskränka den gemen- samma vårdnaden. Som anges i promemorian finns det vidare ett behov att inskränka beslutanderätten när det gäller insatser enligt LSS. Behovet finns i prin- cip för motsvarande insatser som enligt socialtjänstlagen. Det innebär att biträde av kontaktperson och korttidsvistelse utanför det egna hemmet bör omfattas. I korttidsvistelse utanför hemmet ingår omvårdnad, och föräldrarna är därför skyldiga att i skälig utsträckning bidra till kommun- ens kostnader. Det kan i och för sig innebära att den vårdnadshavare som motsatt sig insatsen kan få betala för denna (jfr 9 c och 20 §§ LSS), men detta bör inte hindra att åtgärden omfattas. I promemorian föreslås det att även avlösarservice i hemmet ska omfattas. Kammarrätten i ifrågasätter detta med hänsyn till att insatsen främst avser att tillgodose föräldrarnas behov av avlösning. Eftersom också barnet härigenom får nödvändig hjälp, bör emellertid även den insatsen omfattas. Förslaget i promemorian är begränsat till ovan nämnda områden, där det praktiska behovet får anses störst. De delar av hälso- och sjukvården som inte utgör psykiatri och psykologi (i princip all annan somatisk vård än den som eventuellt ingår i en psykiatrisk behandling) samt icke öppna insatser enligt socialtjänstlagen (t.ex. placering i familjehem eller hem för vård eller boende) omfattas inte. Några remissinstanser, bl.a. , BO och SKL, anser att inskränkningen i beslutanderätten bör omfatta också somatisk vård. Även Hovrätten över och ifrågasätter den i promemorian före- slagna avgränsningen. Remissinstanserna framhåller att situationer som motsvarar de beskrivna kan uppstå också i fråga om somatisk vård och att det alltså finns en risk att barn ibland inte får den somatiska behandling de skulle behöva. Enligt , SKL och bör fler insatser enligt LSS omfattas. Som framgår rör det sig om ett steg av förhållandevis principiell bety- delse. Denna inskränkning av den gemensamma vårdnaden bör begränsas till de områden där det framkommit ett klart praktiskt behov. Regeringen är därför inte beredd att föreslå att fler insatser omfattas. Om ett barn har en svår somatisk sjukdom och behöver behandling eller inte bedöms kunna bo kvar hemma, kan det finnas förutsättningar att tillämpa LVU eller överväga en överflyttning av vårdnaden. De alternativen kan också vara mer lämpliga i sådana situationer. Det kan dock finnas skäl att i lämpligt sammanhang på nytt överväga tillämpningsområdet, t.ex. i sam- band med den uppföljning av lagändringarna som ska ske (se avsnitt 8). Barnets bästa ska vara avgörande Som en allmän förutsättning gäller naturligtvis att åtgärden blir aktuell bara när vårdpersonal eller personal inom bedömer att bar- net har behov av den. För att en insats ska kunna ges mot den ena vård- nadshavarens vilja bör det därutöver fordras att den krävs med hänsyn till barnets bästa. Det bör ske en prövning av barnets behov med beaktande av omständigheterna i det enskilda fallet. Vårdnadshavarens inställning och anledningen till den får vägas mot åtgärdens betydelse för barnet. Vårdnadshavaren kan ha beaktansvärda skäl för sin inställning. Den ena Prop. 2011/12:53 vårdnadshavaren kan i och för sig instämma i att barnet behöver vård men anse att vården bör ges på annat sätt eller inte bör inledas förrän . En utgångspunkt bör vara att båda vårdnadshavarnas uppgifter ska tas på lika stort allvar. Liksom när det gäller andra beslut som rör barn bör barnets egen vilja beaktas med hänsyn tagen till hans eller hennes ålder och mognad. Risken att barnet hamnar i en lojalitetskonflikt gentemot föräldrarna bör också beaktas. I författningskommentaren ges ytterligare ledning för prövningen av barnets bästa. ges befogenhet att besluta om åtgärden I promemorian föreslås det att det är socialnämnden som ska fatta beslut om att en vårdnadshavares vilja får frångås, när det gäller såväl insatser enligt socialtjänstlagen eller LSS som vård eller behandling enligt hälso- och sjukvårdslagen. Enligt bör beslutet i stället fattas av allmän domstol, eftersom det har nära samband med vårdnads- frågor. Enligt regeringens bedömning är det inte nödvändigt att lägga beslu- tanderätten på domstol som första instans. Tvärtom finns det en del nack- delar med de lösningar som diskuterats och som innebär att domstol beslutar. Utredningen om beslutanderätten vid gemensam vårdnad föreslog i betänkandet Beslutanderätt vid gemensam vårdnad m.m. (SOU 2007:52) att domstolen ska kunna ge den ena vårdnadshava- ren en vidgad rätt att fatta beslut på egen hand inom ett visst område, bl.a. hälso- och sjukvård och insatser enligt socialtjänstlagen (se även SOU 2005:43 s. 150 f.). Den lösningen har dock befarats leda till fler tvister och inte ansetts tillräckligt effektiv (prop. 2009/10:192 s. 23 f.). Av samma skäl har det inte heller bedömts lämpligt att domstol som första instans fattar detaljerade beslut om hälso- och sjukvård eller andra stödinsatser för barnet (se SOU 2005:43 s. 146 f. och SOU 2007:52 s. 93 f.). Som förordas i promemorian finns det i stället fördelar med att anförtro socialnämnden uppgiften. Att så är fallet är ganska tydligt när det gäller insatser enligt socialtjänstlagen och LSS. Beslutet om själva insatsen fattas av socialnämnden, och det är naturligt att frågan om samtycke till åtgärden hanteras i samband med nämndens bedömning av om åtgärden är motiverad. tar ställning till barns behov av olika insat- ser och har, som framhåller, bäst förutsättningar att ut- reda frågorna och göra en helhetsbedömning av barnets situation. har också erfarenhet av att i samband med samarbetssamtal och vårdnadsutredningar hjälpa föräldrar att komma överens. Vidare kan socialnämndens beslut fattas relativt snabbt, vilket är betydelsefullt i de här fallen. Dessutom får nämnden en god överblick över barnets situation och kan avgöra om det, utöver eller i stället för ett beslut om samtycke till en insats, krävs initiativ till ensam vårdnad eller till insatser enligt LVU. Att beslutet utgör en begränsning i en vårdnadshavares rätt att bestämma över sitt barn ställer självklart krav på en rättssäker hand- läggning hos socialnämnden och en möjlighet att överklaga nämndens beslut till domstol. Det är inte lika givet att socialnämnden också bör fatta de beslut som rör hälso- och sjukvården. JO anser att beslut om samtycke till psykia- trisk och psykologisk utredning och behandling är alltför främmande för socialnämnden och avstyrker därför en sådan ordning. Många remiss- instanser, däribland flera landsting och kommuner, är däremot uttryck- ligen positiva till förslaget. är inte involverad på samma sätt när det gäller vård och behandling enligt hälso- och sjukvårdslagen. Sådana åtgärder vidtas på sjukhus, BUP-mottagningar eller psykologmottagningar (i regi eller av enskilda vårdgivare). En alternativ lösning, som förespråkas av bl.a. SKL, och , skulle därför vara att beslutet fattas inom hälso- och sjukvården. I kan kvalifice- rad hälsopersonal besluta om sjukvård om en av vårdnadshavarna sam- tycker till det och läkare bedömer att det är nödvändigt för att barnet inte ska ta skada. Ett sådant beslut kan överklagas till Helsetilsynet i fylket, motsvarande regional Socialstyrelse (se NOU 2008:9 och Ot.prp. nr 104 20082009). Bakgrunden till lagstiftningen är i stort sett densamma som i . Hälso- och sjukvårdspersonalen har den största kunskapen i fråga om barnets behov av behandlingen. Det kan därmed framstå som effektivt att sådan personal får fatta beslut om att behandlingen får genomföras trots att den ena vårdnadshavaren inte samtycker. Som konstateras i prome- är dock en lösning liknande den i inte praktiskt genomför- bar här. Den svenska sjukvården är inte uppbyggd för att hantera den sortens ärenden, och det är inte lämpligt att skapa en helt ny ordning där en instans inom hälso- och sjukvården får besluta. De flesta beslut om vård är inte formaliserade utan sker genom faktiskt handlande. En pröv- ning av om ett barn ska ges vård trots att enbart en av vårdnadshavarna samtycker skulle skilja sig från de övriga uppgifter som psykiatriker och psykologer har. De beslut om vård som kan fattas av vårdpersonal enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård och smittskyddslagen (2004:168) rör tvångsvård som i princip endast får ges på offentliga sjuk- vårdsinrättningar. Den vård som är i fråga är ingen tvångsvård och ska kunna ges inte bara i offentlig regi utan även på privata mottagningar. Det skulle vara svårt för privata vårdgivare och enskilda läkare att utreda ärendena på det sätt som socialnämnden gör. Liksom och flera andra remissinstanser kan regeringen också se fördelar med att socialnämnden fattar beslut om samtycke även när det gäller åtgärder inom hälso- och sjukvården. Det rör sig om utred- ningar och behandlingar som ligger nära de insatser som kan ges inom ; det kan t.ex. behöva bedömas om det är en insats inom BUP eller en insats inom som krävs. har också vana att se till barnets hela livssituation på det sätt som här behövs. Nämndens bedömning får förstås baseras på uppgifter som hämtats in från vårdgivaren. Sammanfattningsvis anser regeringen att övervägande skäl talar för att socialnämnden bör besluta om samtycke också när det gäller åtgärder inom hälso- och sjukvården. Några särskilda regler om socialnämndens handläggning är inte nödvän- Liksom i andra ärenden hos socialnämnden bör socialtjänstlagens och förvaltningslagens (1986:223) bestämmelser om handläggning av Enligt lagstiftningen är nämnden skyldig att utan dröjsmål inleda en utredning av vad som genom ansökan eller på annat sätt kommit till dess kännedom och som kan föranleda någon åtgärd. Nämnden bedömer från fall till fall om det finns skäl att inleda en utred- ning (jfr JO:s ämbetsberättelse 1995/96 s. 313). Som framhålls av flera remissinstanser är det viktigt att barnets upp- Av socialtjänstlagen följer att barnet har rätt att få information och komma till tals och att nämnden kan tala med barnet även om vårdnadshavarna inte samtycker till det (se 11 kap.). det också möjligt för socialnämnden att konsultera sakkunniga för bedömningen av behovet av insatser, t.ex. barnpsykologisk eller medi- Nämnden kan även i övrigt ta de kontakter som behövs, t.ex. med skolpersonal (se 11 kap. 2 §). Inte heller behövs det några nya regler om sekretess. hälso- och sjukvård i offentlig regi regleras i 25 kap. offentlighets- och sekretesslagen och inom i 26 kap. i den lagen. gäller bl.a. uppgift om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men. samhet finns det i stället bestämmelser om tystnadsplikt, som innebär att personal inom hälso- och sjukvård och i verksamhet enligt socialtjänst- lagen inte obehörigen får röja vad den i sin verksamhet har fått veta om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden (se 6 kap. 1216 §§ patientsäkerhetslagen respektive 15 kap. socialtjänstlagen). det är nödvändigt får den handläggande socialnämnden vid sådana konsultationer och kontakter som kan bli aktuella i dessa fall lämna ut annars sekretessbelagda uppgifter (11 kap. 2 § socialtjänstlagen, jfr även 10 kap. 2 § offentlighets- och sekretesslagen). Det finns vidare uttryck- liga sekretessbrytande bestämmelser som innebär att myndigheterna kan lämna uppgifter mellan sig om det behövs för att ge ett barn nödvändig vård, behandling eller annat stöd (se 25 kap. 12 § respektive 26 kap. 9 § offentlighets- och sekretesslagen). Tystnadsplikten och undantagen från den i enskild verksamhet motsvarar i princip regleringen av sekretess i En vårdgivare eller en annan socialnämnd än den ansvariga kan alltså lämna upplysningar till den ansvariga socialnämnden utan att detta sker obehörigen. Bestämmelserna om när uppgifter får läm- nas mellan myndigheter och mellan enskild verksamhet och en myndig- het bedöms alltså tillräckliga. Delegering av socialnämndens beslut I promemorian föreslås det att socialnämnden ges en möjlighet att dele- gera beslutsfattandet till en tjänsteman vid nämndens förvaltning. remissinstanser ifrågasätter om delegering över huvud taget ska kunna ske, och vissa remissinstanser är tveksamma till delegering till en enskild Remissinstanserna framhåller beslutets ingripande karaktär och vikten av att den som fattar beslutet har rätt kompetens. Det anmärks också att det finns en risk för att en och samma tjänsteman kan komma att handlägga en vårdnadsutredning och fatta beslut i fråga om samtycke. För barnets skull är det viktigt att handläggningen av ärendet inte för- dröjs. Det kan gå mellan de tillfällen då socialnämnden i sin hel- het sammanträder, och att avvakta med beslut till dess skulle generellt sett riskera att försvåra behandlingen. Som konstateras i promemorian bör besluten därför kunna delegeras. JO väcker frågan om besluten bör kunna delegeras endast till en särskild avdelning som består av ledamöter eller ersättare i nämnden, vilket gäller för beslut om om- händertagande enligt 6 § LVU och för beslut om förebyggande insatser enligt 22 § LVU. Enligt regeringens bedömning tillgodoser en sådan ordning behovet av en skyndsam handläggning som den har fördelen att besluten fattas av nämndledamöter som är vana att ta ställ- ning till likartade frågor. Enligt LVU gäller att socialnämndens ordförande eller någon annan ledamot som nämnden har förordnat ensam kan besluta om omhändertagande, om ett omhändertagande inte kan avvaktas. Beslut i de fall som här är aktuella bedöms inte vara så akuta att en sådan möjlighet bör införas. Överklagande och handläggningen i domstol I och med att det är fråga om en begränsning av en vårdnadshavares rätt att besluta om sitt barn bör beslutet kunna överklagas, trots att detta i och för sig kan leda till ett ökat antal tvister. I promemorian föreslås det att besluten ska få överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Förvaltningsrätten i avstyrker förslaget i den delen och menar att saken har en sådan anknytning till övriga vård- nadsfrågor att besluten bör överklagas till allmän domstol. Kammarrätten i , Förvaltningsrätten i och Förvaltningsrätten i har dock ingen invändning mot förslaget. Även om det rör sig om en inskränkning i den gemensamma vårdna- den, är socialnämndens beslut närmast av socialrättslig karaktär och angår inte vårdnaden som sådan. När det gäller en insats enligt social- tjänstlagen fattas beslutet normalt i samma ärende som beslutet om själva insatsen, vilket överklagas till förvaltningsdomstol. Det är inte lämpligt att dessa beslut överklagas till olika domstolar. Besluten om samtycke till en åtgärd enligt hälso- och sjukvårdslagen bör överklagas till samma domstol som medgivande till insatser inom . Regeringen instämmer därmed i promemorians förslag att beslutet att en åtgärd får vidtas bör överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Ett beslut får överklagas av den som beslutet angår om det går honom eller henne emot (jfr 22 § förvaltningslagen). Beslut i de aktuella ären- dena angår var och en av vårdnadshavarna på ett sådant sätt att de har rätt att självständigt överklaga beslutet. Som Lagrådet föreslår bör detta komma till tydligare uttryck i lagtexten än vad det gjorde i lagråds- remissens förslag. För att barnet snabbt ska kunna få de åtgärder som krävs bör beslutet Prop. 2011/12:53 kunna gälla även om det överklagas. Liksom vid prövning i domstol av insatser enligt socialtjänstlagen och LSS bör domstolen dock ges möjlighet att förordna att dess beslut ska gälla först sedan det har vunnit laga kraft. tar upp frågan om det ska vara möjligt för en vårdnadshavare att få rättshjälp i ärenden om medgivande till vård eller sociala insatser. Eftersom det är fråga om en rättslig angelägenhet, finns det inget hinder mot att ansöka om rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1996:1619) vid förfarandet i socialnämnden eller vid ett överklagande. En prövning av om förutsättningarna för rättshjälp är uppfyllda får göras i det enskilda fallet.