prop · GZ0315 · 2011-10-19 00:00:00 — Med anledning av vad Datainspektionen anfört bör framhållas att när bifaller en ansökan om bistånd med indrivning av en utländsk fordran registreras ett mål i utsöknings- och indrivningsdatabasen. Samma rutiner blir då tillämpliga på frågan om eventuell rättelse som om det gällt en svensk skattefordran, och om en uppgift blockeras med tillämpning av bestämmelsen i 3 kap. 3 a § lagen (2001:184) om behandling av uppgifter i verksamhet ger detta samma skydd som i fråga om blockerade uppgifter som hänför sig till en sådan fordran. Att generellt pröva om en uppgift är oriktig eller missvisande innan den lämnas ut till ett kreditupplysningsföretag är däremot i praktiken knappast möjligt, eftersom sådant utlämnande sker i nära anslutning till att målet registreras och prövningen normalt är beroende av att gäldenären gör någon form av invändning. Situationen skiljer sig i det avseendet inte från vad som gäller i fråga om en svensk fordran. Vad beträffar upplysningar som har inhämtats genom närvaro vid utredning i en annan medlemsstat anser regeringen att det utan vidare kan anses klart att sådana upplysningar omfattas av uttrycket tillhandahålls i artikel 23. Beträffande den andra frågan som tar upp, nämligen att begränsa användandet av upplysningar till frågor med anknytning till direktivet, är det inte helt klart vad har avsett med detta uttryckssätt. Det torde emellertid kunna konstateras att en sådan begränsning skulle stå i direkt strid med såväl direktivets ordalydelse som dess andemening. Syftet med regleringen i direktivet är att göra det möjligt att i viss utsträckning använda upplysningar för andra angelägna ändamål än beskattning, under förutsättning att sådan användning är tillåten även enligt lagstiftningen i den medlemsstat som upplysningarna Exempel på sådana ändamål, som ofta diskuteras såväl på Prop. 2011/12:15 EU-nivå som i arbete, är bekämpning av korruption, penningtvätt och terrorismfinansiering. Det pågår ett arbete med att se över artikel 26 i modellavtal, som reglerar informationsutbyte, med sikte på att förbättra möjligheten att använda upplysningar för sådana ändamål. 6.6Kapitel VI, Slutbestämmelser (artiklarna ) Regeringens bedömning: Det behövs inte några bestämmelser i form av lag för att genomföra slutbestämmelserna. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: föreslår att det tas in en bestämmelse i den nya lagen som återger bestämmelsen i artikel 24.1 i direktivet. Ingen av de övriga remissinstanserna uttalar sig om bedömningen vad gäller genomförande av slutbestämmelserna. Skälen för regeringens bedömning: I kapitlet Slutbestämmelser behandlar artikel 24 tillämpning av andra överenskommelser om bistånd, artikel 25 kommittéförfarande, artikel 26 genomförandebestämmelser, artikel 27 rapportering, artikel 28 införlivande, artikel 29 upphävande av direktiv /55/EG, artikel 30 ikraftträdande och artikel 31 adressater. I artikel 24.1 föreskrivs att direktivet inte ska påverka fullgörandet av skyldigheter till följd av bilaterala eller multilaterala överenskommelser eller ordningar om att lämna ett vidare bistånd. Ett exempel på sådana överenskommelser är det nordiska skattehandräckningsavtalet. När sådana överenskommelser eller ordningar ingås ska medlemsstaterna dock enligt artikel 24.2 underrätta kommissionen. När medlemsstaterna tillhandahåller ett sådant större mått av ömsesidigt bistånd kan de enligt artikel 24.3 använda det elektroniska kommunikationsnätet och de standardformulär som tagits fram för tillämpningen av direktivet. I huvudsak rör det sig alltså om att öppna möjligheter vad gäller medlemsstaternas faktiska handlande och detta kräver enligt regeringens bedömning inte någon reglering i nationell rätt. Den föreslagna nya lagen gäller endast bistånd som avses i indrivningsdirektivet och vid sidan av detta finns liksom ett antal internationella överenskommelser som i gäller som svensk lag, och som ger möjlighet att begära bistånd med indrivning. Det gäller t.ex. det nordiska handräckningsavtalet, Europaråds- och om ömsesidig handräckning i skatteärenden och vissa skatteavtal, men också tullsamarbetsavtal som har ingått. Bestämmelser om handläggningen av ärenden som grundar sig på dessa instrument finns i LÖHS. Det finns enligt regeringens mening inte något behov av att, som föreslagit, ta in en bestämmelse i den nya lagen som återger innehållet i artikel 24.1. Regeringen gör bedömningen att det inte heller behövs någon reglering i lag av den underrättelseskyldighet som föreskrivs i artikel 24.2. Det bör kunna förutsättas att regeringen och den behöriga myndigheten, dvs. eller i vissa fall i förekommande fall fullgör underrättelseskyldigheten utan någon författningsreglering. kan emellertid finnas anledning att återkomma till frågan i samband med utarbetandet av den reglering i förordningsform som behövs för genomförandet av direktivet. Bestämmelserna i artikel 25 om kommittéförfarande har direkt bety- delse bara för kommissionens arbete och kräver inte någon genomföran- deåtgärd i medlemsstaterna. I artikel 26 regleras kommissionens uppgift att i enlighet med kommit- téförfarandet anta närmare föreskrifter för genomförandet av vissa upp- räknade bestämmelser i direktivet. Bestämmelserna riktar sig enbart till kommissionen och kräver inte heller dessa någon genomförandeåtgärd i I artikel 27 regleras skyldigheten för medlemsstaterna att lämna vissa statistikuppgifter m.m. till kommissionen. I likhet med vad som gäller för den tidigare nämnda underrättelseskyldigheten avseende andra överens- kommelser och ordningar kan det visserligen förutsättas att rapporte- ringsskyldigheten enligt artikel 27 fullgörs även i avsaknad av författ- Även på den här punkten kan det dock bli aktuellt att återkomma i samband med utarbetandet av den reglering i förordnings- form som behövs för genomförandet av direktivet. Artiklarna är av sådant slag att de uppenbarligen inte kräver någon reglering i nationell rätt. 7 Ändringar i lagen om dröjsmålsavgift Regeringens förslag: Lagen om dröjsmålsavgift ska ändras på det sättet att dröjsmålsavgift inte längre beräknas på en fordran efter det att den har överlämnats för indrivning. I stället ska ränta beräknas på samma sätt som i fråga om fordringar avseende underhållsstöd, dvs. efter en räntesats som för varje kalenderår bestäms med ledning av emissionsräntorna för statsskuldväxlar och statsobligationer . förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Alla remissinstanser som har yttrat sig har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Kammarkollegiet och vill dock gå ett steg längre och helt avskaffa systemet med dröjsmålsavgift. Skälen för regeringens förslag Lagen om dröjsmålsavgift trädde i kraft . Den ersatte den tidigare regleringen i 58 § uppbördslagen (1953:272), med det viktiga undantaget att skatter inte omfattas. Efter skattebetalningslagens (1997:483) tillkomst löper fordringar som hanteras på skattekontot i stället med ränta enligt vad som föreskrivs i 19 kap. skattebetalningslagen. tas dröjsmålsavgift inte heller ut på tullområdet utan har ersatts av ränta enligt 19 kap. 8 § skattebetalningslagen. Dröjsmålsavgift tas ut på ett tiotal olika slags fordringar. Dessa är kupongskatt, särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl., vägavgift, överlastavgift, fordonsskatt, byggnadsavgift och särskild avgift, tilläggsavgift vid olovligt byggande och stämpelskatt. Dessutom kan dröjsmålsavgift tas ut på Diverse statsfordringar och Diverse övriga fordringar beroende på vilken lag som ligger till grund för betalningsskyldigheten. Bland de nu uppräknade fordringsslagen är fordonsskatt helt dominerande, både vad gäller antalet mål och totalt fordringsbelopp. Samtliga fordringar med dröjsmålsavgift redovisas mot statsbudgeten med undantag för byggnadsavgift, som redovisas till sökande myndighet. I de fall dröjsmålsavgift tas ut på Diverse statsfordringar och Diverse övriga fordringar ska även dessa redovisas till sökande myndighet. Fordringar avseende underhållsstöd och fordringar på skattekontot svarar tillsammans för över allmänna mål hos , underhållsstöd med omkring två miljoner mål och skattekontot med en halv miljon. Totalt uppgår fordringsbeloppet för dessa mål till . Dessa mål påverkas inte av de föreslagna ändringarna. Fordringar avseende underhållsstöd löper med ränta som fastställs av regeringen en gång och grundas på emissionsräntorna för statsskuldväxlar och statsobligationer. Skattekontofordringarna löper som redan framgått med ränta enligt skattebetalningslagen. Denna ränta utgörs efter överlämnandet för indrivning av den så kallade basräntan. Denna ska beräknas så att den motsvarar räntan på sexmånaders statsskuldväxlar, och fastställs till helt procenttal. av de allmänna mål som överlämnas för indrivning löper varken med ränta eller dröjsmålsavgift. Bland de största kan nämnas TV-avgifter, felparkeringsavgifter och studiemedelsavgifter, sammanlagt ca en och en halv miljon mål med ett totalt fordringsbelopp på ca . En rimligare ordning i ett gäldenärsperspektiv För den enskilde torde systemet med flera olika regelverk för dröjsmålsavgifter och räntor avseende offentligrättsliga fordringar te sig svåröverskådligt och göra konsekvenserna av ett dröjsmål med betalningen svåra att förutse. Redan vid skattebetalningslagens tillkomst angavs i förarbetena (prop. 1996/97:100 s. 334) bl.a. att just överskådligheten talade för att det på detta område i huvudsak borde finnas bara en nivå på räntan. Med dagens fortfarande relativt låga allmänna ränteläge framstår nivån på dröjsmålsavgiften dessutom som mycket hög. Dröjsmålsavgiften höjs inledningsvis och därefter, från och uppåt, med en procentenhet utan någon övre gräns. Avgiften uppgår omkring efter det att en fordran har överlämnats för indrivning till , och efter De fordringar som löper med dröjsmålsavgift preskriberas normalt . Om en fordran är obetald den preskriberas uppgår dröjsmålsavgiften till . Dröjsmålsavgiften är tänkt att fungera som ett incitament till snabb betalning. Det får emellertid antas att den effekten minskar kraftigt sedan en fordran har överlämnats för indrivning, vilket var ett viktigt skäl för utformningen av skattebetalningslagens ränteregler, med en hög räntenivå fram till överlämnandet för indrivning och en relativt låg nivå därefter. Den främsta invändningen som kan riktas mot ordningen med dröjsmålsavgift under indrivningsskedet är alltså att den innebär en orimlig belastning på gäldenärens ekonomi i fall där betalning sker efter förfallodagen. Dessutom bidrar de stora skillnaderna i ekonomiska konsekvenser av ett betalningsdröjsmål för olika slags fordringar till att systemet blir svåröverskådligt. Administrativa nackdelar med nuvarande ordning utvecklar ett nytt IT-stöd för verkställighet och indrivning. IT-stödet för att hantera dröjsmålsavgifter, där procentsatsen höjs , kräver mycket stor kapacitet och är dyrt både att konstruera och att underhålla. Särskilt resurskrävande är den frysning av dröjsmålsavgiften som ska göras när myndigheten skickar ut ett krav med en sista betalningsdag angiven. Frysningen innebär att även om ny uppräkning av dröjsmålsavgiften kan ha skett vid betalningstillfället behöver gäldenären endast betala det belopp som anges i kravet. IT-systemet måste därför komma ihåg att en uppräkning har gjorts av dröjsmålsavgiften men ska inte tillämpa uppräkningen om betalning sker före ett visst datum. Mot bakgrund av vad som har sagts är det angeläget att en förändring vad gäller dröjsmålsavgiften genomförs . På det sättet kan inte obetydliga kostnader undvikas i arbetet med det nya IT-stödet. Vilken räntemodell ska väljas? På de två största grupperna av fordringar, skattekontofordringar och fordringar på underhållsstöd, beräknas som redan framgått ränta på olika sätt. Skattekontot har en konstruktion som avviker från gängse sätt att beräkna ränta genom att den upplupna räntan kapitaliseras , vilket i praktiken innebär att ränta löper på ränta. Räntesatsen kan ändras . Fordringar avseende underhållsstöd löper i stället med ränta som fastställs av regeringen en gång . Eftersom beräkningen av ränta vid betalningsskyldighet för den bidragsskyldige i fråga om underhållsstöd är lätt såväl att förstå som att administrera föreslår regeringen att denna modell ska ersätta dröjsmålsavgiften i fråga om fordringar som har överlämnats för indrivning. Bör dröjsmålsavgiften avskaffas helt? Regeringen ifrågasätter inte att det skulle kunna finnas fördelar med att, som Kammarkollegiet och är inne på, helt avskaffa systemet med dröjsmålsavgift. Systemets nackdelar är emellertid särskilt framträdande vid långa dröjsmål med betalningen. som nu föreslås är därför betydelsefull. dröjsmålsavgiften skulle kräva förändringar i IT-stödet hos alla de myndigheter som debiterar fordringar som löper med dröjsmålsavgift och skulle av det skälet kräva betydligt längre förberedelsetid. inte aktuellt att föreslå en sådan förändring i det här sammanhanget. I artikel 28.1 föreskrivs att medlemsstaterna ska tillämpa de författningar som är nödvändiga för att följa direktivet . De bestämmelser som föreslås i denna proposition och som direkt syftar till genomförande av direktivet ska därför träda i kraft . bör lagen (1969:200) om uttagande av utländsk tull, annan skatt, avgift eller pålaga upphöra att gälla. Regeringen gör bedömningen att det behövs en övergångsreglering med tanke på att det vid ikraftträdandet kommer att finnas ärenden som har väckts i enlighet med de nuvarande bestämmelserna och som inte är avslutade. Handläggningen av dessa ärenden bör kunna fortsätta enligt de äldre bestämmelserna. Den främsta praktiska konsekvensen av det är att myndigheterna inte behöver använda sig av det s.k. enhetliga dokument som det finns bestämmelser om i det nya direktivet. Se vidare författningskommentaren. Även förslagen till ändring i lagen om dröjsmålsavgift bör träda i kraft . Det nya direktivet syftar till ett snabbare och effektivare förfarande för bistånd vid indrivning. Antalet ärenden kan förväntas öka något. För del är det emellertid samarbetet med övriga nordiska länder som svarar för de klart största volymerna. Det samarbetet äger till största delen rum med stöd av det nordiska skattehandräckningsavtalet och kommer inte att förändras i någon större utsträckning på grund av det nya direktivet. Det effektivare samarbetet med stöd av det nya direktivet bör kunna bidra till en viss ökning av skatteintäkterna dels genom ett bättre indrivningsresultat i de enskilda ärenden, dels genom ett ökat utnyttjande av möjligheterna till bistånd. Tack vare förbättrade, i stor utsträckning datorstödda rutiner bör en eventuell ökning av administrations- kostnaderna bli marginell och under alla förhållanden inte större än vad som kan hanteras inom givna resursramar för . Regeringen gör bedömningen att förslagen inte får några konsekvenser för företag eller andra aktörer i samhället utöver vad som har sagts. 9.2 Ändringarna i lagen om dröjsmålsavgift Vad gäller de statsfinansiella effekterna av de föreslagna ändringarna i lagen om dröjsmålsavgift har gjort en jämförelse mellan dröjsmålsavgift och ränta enligt den modell som gäller för underhållsstöd. Jämförelsen avser fordringar på fordonsskatt, för tiden från överlämnande för indrivning. Beräkningarna utgår från ett fordringsbelopp på , vilket var genomsnittsbeloppet 2009, och den dåvarande räntesatsen på . betalas endast ett fåtal fordringar fram till preskription vilket är skälet till att jämförelsen begränsats till en sexmånadersperiod. Med ledning av jämförelsen kan intäktsbortfallet för staten vid en övergång till ränta uppskattas till ca . Eftersom i stort sett samtliga fordringar med dröjsmålsavgift redovisas mot statsbudgeten blir effekten på enskilda myndigheters budget försumbar. Enligt beräkningar leder en övergång till ränta till en minskning av myndighetens kostnader för IT-stöd, dels med ca engångsvis avseende utveckling, dels med ca avseende support och underhåll. Sammantaget gör regeringen bedömningen att de ekonomiska konsekvenserna av förslagen i denna proposition är försumbara. 10.1Förslaget till lag om bistånd med indrivning av skatter och avgifter inom Europeiska unionen Rubriken har utformats enligt Lagrådets förslag. I paragrafen klargörs att lagen gäller vid sådant bistånd som avses i det nya indrivningsdirektivet. Bistånd med indrivning lämnas respektive begärs i betydande omfattning såväl inom som utanför EU också med stöd av andra instrument, främst det nordiska skattehandräckningsavtalet men också vissa skatteavtal och tullsamarbetsavtal som är försedda med indrivningsklausul, och med stöd av Europaråds- och OECD- konventionen om ömsesidig handräckning i skatteärenden. För sådant bistånd gäller fortfarande bestämmelserna i lagen (1990:314) om ömsesidig handräckning i skatteärenden, förkortad LÖHS. Paragrafen innehåller den grundläggande bestämmelsen om möjligheten att begära och skyldigheten att lämna bistånd i de former som regleras i direktivet, dvs. utbyte av upplysningar, delgivning av handlingar samt indrivning och verkställighet av säkerhetsåtgärder (artiklarna 5, 8, 10 och 16). I paragrafen återges i sak bestämmelserna i artikel 2 i direktivet om vilka skatter och avgifter som detta är tillämpligt på. Det är att märka att termen avgifter i den svenska språkversionen av direktivet används i två olika betydelser. I första stycket i artikel 2 avses huvudfordringar som hör till skatteområdet men som inte benämns skatter utan avgifter. Exempel på detta är de danska och norska motsvarigheterna till mervärdesskatt. Andra exempel är punktskatter och tull, som i exempelvis benämns excise duties respektive customs duties. I andra språkversioner talas här om exempelvis alle skatter og afgifter av enhver art respektive all taxes and duties of any kind. I andra stycket i artikeln avses med avgifter fordringar som på något sätt är knutna till fordringar av det slag som avses i första stycket. I kan det handla om t.ex. förseningsavgift som tas ut när en deklaration inte lämnas i rätt tid och ordning. Ordet avgift motavaras i andra språkversioner av direktivet av uttryck som gebyrer eller fees. I samma stycke nämns också tilläggsavgifter. Den termen infördes i uppräkningen för att det tydligt ska framgå att direktivet är tillämpligt på exempelvis svenska skatte- och avgiftstillägg. Att ordet avgift på detta sätt används i två olika betydelser har av Lagrådet ansetts problematiskt bl.a. mot bakgrund av utformningen av 4 § punkten 2, där det anges att lagen inte gäller i fråga om fordringar avseende andra avgifter än de som omfattas av 3 § andra stycket. Den bestämmelsen är trots ordalydelsen inte avsedd att inskränka tillämpningsområdet för 3 § första stycket 1 och avser inte heller de avgifter och andra pålagor som nämns i första stycket 3. Regeringen instämmer i detta och har i enlighet med Lagrådets förslag i 3 § första stycket ersatt ordet avgifter med motsvarande pålagor. I andra stycket används ordet myndighet där det i den svenska språkversionen av direktivet står förvaltningsmyndighet. Skälet till det är att förvaltningsmyndighet, som är en i inarbetad term, när det används i lagtext skulle kunna uppfattas så att det bara är svenska myndigheter som omfattas. Detta är inte avsikten. Se även avsnitt 6.1.2. I paragrafen anges de fordringar för vilka lagen inte gäller. Enligt 3 § andra stycket gäller lagen under vissa omständigheter bl.a. böter som avser fordringar för vilka ömsesidigt bistånd kan begäras enligt första stycket. Detta ska ses mot bakgrund av att det i vissa medlemsstater finns sanktioner på det område som direktivet gäller som betecknas som böter, men som inte döms ut av domstol efter allmänt åtal. Som Lagrådet påpekat har avsikten däremot inte varit att bistånd med indrivning ska kunna begäras så snart som böter, som vid strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot, fastställs utan allmänt åtal och medverkan av domstol. I den mån böterna avser brott som hör under allmänt åtal (jfr 48 kap. 1 § ) är de genom artikel 2.3.d (jfr 4 § 4 i lagförslaget) generellt undantagna från direktivets (och lagens) tillämpningsområde. Detta innebär att bistånd enligt den föreslagna lagen aldrig kan begäras för indrivning av svenska böter och att tillämpningsområdet för denna vad gäller utländska böter är begränsat. Det förhåller sig annorlunda med viten som har dömts ut på skatteområdet, liksom sådana s.k. kontrollavgifter som tas ut exempelvis med stöd av bestämmelserna om skyldighet att använda kassaregister. Sådana fordringar får anses omfattas av 3 § andra stycket, och det även om de inte är knutna till en fordran enligt 3 § första stycket för vilken bistånd begärs i det aktuella ärendet. Det sistnämnda gäller f.ö. även exempelvis skattetillägg. Det torde vara en inte ovanlig situation att skattetillägg är obetalt medan själva skatten är betald. Detta förhindrar givetvis inte att bistånd begärs för indrivning av skattetillägget. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I paragrafen återges med två undantag de definitioner som finns i artikel 3 i indrivningsdirektivet. Definitionen av det gemensamma kommunikationsnätet (CCN-nätet) används inte i lagen och hade uteslutits redan i lagrådsremissens lagförslag. Som Lagrådet påpekat används emellertid inte heller uttrycket på elektronisk väg i lagen. Även definitionen av det uttrycket har därför uteslutits. Se även avsnitt 6.1.3. I paragrafen utpekas som behörig myndighet. En sådan bestämmelse finns i LÖHS men behövs även här, eftersom LÖHS inte kommer att gälla vid bistånd som avses i indrivningsdirektivet. I paragrafen anges vad som enligt artikel 5 åligger i fråga om lämnande av upplysningar på begäran av en annan medlemsstat. Ordalydelsen följer i allt väsentligt direktivtexten. I tredje stycket har lagtexten i allt väsentligt utformats i enlighet med bl.a. Europaråds- och om ömsesidig handräckning i skatteärenden och bilaterala avtal som har ingått och som innehåller bestämmelser om informationsutbyte som följer modellavtal. Att också kan begära upplysningar från en annan medlemsstat följer av 2 §. Bestämmelsen får inte uppfattas på det sättet att ska göra en regelrätt tillgångsundersökning i enlighet med utsökningsbalkens bestämmelser eller gäldenärsutredning i enlighet med bestämmelserna i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. (indrivningslagen) för att kunna besvara en begäran om upplysningar. Vad det kan bli fråga om är i stället i första hand efterforskning i myndighetens egna register och andra register som den enkelt kan få fram information ur genom direktåtkomst eller förfrågan till en annan myndighet. Se även avsnitt 6.2.1. Genom denna paragraf genomförs i svensk rätt den möjlighet som förutses i artikel 6 indrivningsdirektivet att underrätta den andra medlemsstatens behöriga myndighet om en förestående återbetalning av skatt eller avgift till någon som är etablerad eller har hemvist i en annan medlemsstat. Som framgår i avsnitt 6.2.2 kan denna möjlighet inte väntas komma till någon mera omfattande användning inom EU som helhet på kort eller medellång sikt. I paragrafen anges vad som gäller enligt artikel 7.1 i direktivet i fall där är den anmodade medlemsstaten. kan med stöd av denna bestämmelse medge att företrädare för en behörig myndighet i en annan medlemsstat får närvara här i landet på det sätt som anges i paragrafen. En sådan företrädare kan också på de villkor som bestämmer få biträda svenska tjänstemän vid förfaranden inför domstol. Se även avsnitt 6.2.3. Genom denna paragraf klargörs att delgivning i i ett ärende enligt denna lag sker enligt delgivningslagen (2010:1932).