prop · GY03128 · 2011-04-14 00:00:00 — Även den som inte har varit part i den lägre domstolen kan ha rätt att klaga, förutsatt att beslutet påverkar klagandens rättsliga ställning (Fitger, Lagen om domstolsärenden En kommentar, 2 uppl. s. 275). Med dessa utgångspunkter bör parterna i en medlings- överenskommelse tillhöra den krets som har rätt att överklaga oberoende av om de är sökande eller inte. Huvudregeln är att slutliga beslut sänds till parterna (29 och 30 §§ ÄL Prop. 2010/11:128 samt 26 § förordningen [1996:271] om mål och ärenden i allmän dom- Denna bestämmelse innebär alltså ingen skyldighet för domstolen att underrätta de parter i medlingsöverenskommelsen som inte är sökande om ett beslut som innebär att ärendet om verkställbarhetsförklaring avgörs. Det bör därför införas en bestämmelse om att tingsrätten ska underrätta samtliga parter i överenskommelsen om ett sådant beslut. I övrigt följer av ärendelagen att överklagandet ska vara skriftligt och ha kommit in till den domstol som meddelat beslutet för beslutet (38 §). Beslutet överklagas till hovrätten. För att hovrätten ska pröva tingsrättens beslut krävs prövningstillstånd (39 §). Regeringens bedömning: En medlingsöverenskommelse som förkla- rats verkställbar i kan verkställas utomlands med stöd av framför allt I-förordningen, underhållsförordningen eller . En medlingsöverenskommelse som har förkla- rats verkställbar i en annan EU-medlemsstat kan verkställas i med stöd av bl.a. samma förordningar. Är dessa instrument inte tillämpliga måste medlingsöverenskommelsen förklaras verkställbar av domstol enligt den nya lagen för att kunna bli föremål för verkställighet i . Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans uttalar sig särskilt i denna Skälen för regeringens bedömning: I fråga om erkännande och verk- ställighet av medlingsöverenskommelser som förklarats verkställbara i en annan medlemsstat hänvisar medlingsdirektivet till I-förord- Förordningen reglerar erkännande och verkställighet av bl.a. domstols domar och beslut, inklusive stadfästa förlikningar, och sådana officiella handlingar som är verkställbara i den medlemsstat där de in- Den är således tillämplig på en medlingsöverenskommelse som ingåtts inom ramen för en domstolsprocess, som tagits in i en officiell handling eller som förklarats verkställbar genom beslut av domstol. svarande gäller för underhållsförordningen. Det är troligt att vissa med- lemsstater kommer att lösa verkställbarhetsfrågan på så sätt att medlings- överenskommelserna förklaras vara officiella handlingar. medlemsstater kommer säkerligen, liksom föreslås gälla för , att förklara medlingsöverenskommelserna verkställbara genom domstols Åter andra medlingsöverenskommelser kan komma att stadfästas i En medlingsöverenskommelse som förklarats verkställbar genom beslut av svensk domstol liksom en förlikning som stadfästs i dom kan erkännas och verkställas i övriga EU med stöd av bl.a. I- förordningen och underhållsförordningen. I vissa stater utanför EU kan en sådan medlingsöverenskommelse erkännas och verkställas med stöd På motsvarande sätt kan en överenskommelse som ingåtts utomlands och förklarats verkställbar där behöva erkännas och verkställas i med stöd av t.ex. I-förordningen. 2010/11:128 är dock möjligt redan enligt gällande rätt (jfr nämnda förordningar och lagen [2006:74] med kompletterande bestämmelser om domstols behö- righet och om erkännande och internationell verkställighet av vissa avgöranden). Om någon medlemsstat skulle ha en ordning som innebär att en medlingsöverenskommelse förklaras verkställbar på annat sätt innebär avsaknaden av unionsrättsliga bestämmelser om erkännande och verkställighet att en sådan överenskommelser måste förklaras verkställ- bar av tingsrätt enligt den nya ordningen för att kunna bli föremål för verkställighet här. Regeringens förslag: En talefrist eller en preskriptionstid som löper medlingen inleddes och som gäller för den sak som medlingen avser ska löpa ut tidigast efter avslutad medling. Detta ska dock inte gälla om annat följer av internationella åtaganden. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En majoriteten av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot det. Företagarna anser att förslaget att i lag säkerställa att talefrister och preskriptionstider inte löper ut under medlingsprocessen bör ha en positiv inverkan på använ- dandet av medling. Några remissinstanser, bl.a. , och , anser att det bör regleras när medling ska anses avslutad. och vid anser att medling bör medföra preskriptionsavbrott och att detta bör regleras i preskriptionslagen. menar vidare att en månad för att väcka talan kan vara och att det bör ankomma på tingsrätten att efter ansökan besluta i frågan. Hovrätten för efterfrågar ett klargörande av om vad som gäller vid särskild medling i domstol för tvistefrågor som ligger utanför talan i målet. Arbetsdomstolen anser att undantaget med anledning av internationella åtagandena bör förutsätta att sådana åtaganden har genomförts i svensk rätt och att detta bör framgå av den nya lagen. Skälen för regeringens förslag Enligt medlingsdirektivet ska medlemsstaterna säkerställa att parter som väljer medling i ett försök att lösa en tvist inte därefter hindras från att senare inleda rättsliga förfaranden eller skiljeförfaranden genom att talefristerna eller preskriptionstiderna löper ut under medlingsprocessen (artikel 8.1). Som redovisas i avsnitt 7.5.2 är direktivets bestämmelser tillämpliga på tvister mellan parter som hade sin hemvist eller vanliga vistelseort i olika medlemsstater inom EU den dag så medlingen inleddes. uppkommer i en efterföljande tvist, t.ex. frågor om talefrister, anses en gränsöverskridande tvist dessutom föreligga om ett domstolsförfarande eller ett skiljeförfarande inleds i ett annat land än det där parterna hade sin hemvist eller vanliga vistelseort när medlingen inleddes (artikel 2.2). Det innebär att bestämmelserna ska gälla såväl för parter med hemvist i olika medlemsstater inom EU som för parter med hemvist i en och samma stat, om den efterföljande talan förs i . Frågan är om den reglering som övervägs bör omfatta även andra tvister. När det gäller medling i utan något gränsöverskridande inslag, gör sig samma skäl gällande som när det gäller verkställbarhet (se närmare avsnitt 7.5.2). Det framstår därför som rimligt att den reglering avseende medling som föranleds av direktivet kommer även inhemsk svensk medling till godo. När det gäller medling utanför EU måste svensk domstols behörighet föreligga för att tvisten ska kunna komma under svensk domstols prövning. Behörighetsfrågan prövas enligt gällande konventioner, endast för del. Visserligen kan användas på så sätt att parterna kan komma överens om att väcka talan i (prorogation) eller att svaranden inte gör foruminvändning. Risken för att detta sker i syfte att göra svensk domstol behörig och därmed svenska bestämmelser om t.ex. frister bedöms dock som mycket liten. I förhållande till övriga länder kan svensk domstol i viss utsträckning bli behörig med stöd av forumreglerna i . En person med hemvist utomlands kan behöva uppträda som svarande i svensk domstol bl.a. enligt reglerna om förmögenhetsforum (10 kap. 3 § RB), kontrakts- forum (10 kap. 4 § RB) och deliktforum (10 kap. 8 § RB). I samtliga fall finns en anknytning till som anses motivera att talan tas upp här. Genom att inte begränsa de regler om frister och preskription som föreslås nedan till vissa tvister ges parter i en domstolstvist i möjlighet att göra samma invändningar i förhållande till en medling oavsett var medlingen har ägt rum. Enligt regeringens mening framstår detta som rimligt eftersom det innebär att samma värden skyddas på ett enhetligt sätt. När det gäller skiljeförfarande krävs att parterna avtalat om en ort i som platsen för skiljeförfarandet för att svensk lag ska bli tillämplig. I övrigt gör sig samma skäl gällande som för en domstolstvist. Sammantaget instämmer alltså regeringen i den bedömning som görs i promemorian att de svenska regler om medlingens inverkan på talefrister och preskription som föranleds av direktivet bör gälla oavsett var den medling som åberopas har ägt rum. Talefrister är regler som föreskriver att talan måste väckas inom för att en part ska bevara sin rätt. Att parterna enligt direktivet inte ska hindras att inleda rättsliga förfaranden eller skiljeförfaranden får anses innebära att överklagandefrister inte omfattas av begreppet talefrist i direktivets mening. Detsamma bör anses gälla frist för av skilje- dom. Talefrister förekommer t.ex. i den familjerättsliga, associationsrättsliga och fastighetsrättsliga lagstiftningen. I vart fall vissa av dessa avser frågor som parterna kan förlikas om. Ett exempel är talan om hävning av köp av fast egendom på grund av att fastigheten av våda skadats eller för- sämrats medan den är i säljarens besittning. Sådan talan ska väckas från tillträdet (4 kap. 11 § andra stycket jordabalken). I svensk rätt finns inga bestämmelser som innebär att dessa frister kan brytas på annat sätt än genom att talan väcks. Flertalet talefrister är så pass långa att det normalt finns utrymme att under den tiden göra medlingsförsök. Detta talar för att det inte skulle behövas några förändringar av lagstiftningen i denna del. Av direktivet följer dock att lagstiftningen inte bara ska möjliggöra utan även säker- ställa att talefrister inte löper ut under medlingen. Regeringen bedömer att ett genomförande av direktivet därför förutsätter en lagreglering. Ett sätt att reglera frågan är att föreskriva att talefristen upphör att löpa medlingen pågår. Denna lösning förordas i promemorian. Nackdelen med den lösningen är att den kan innebära ett obestämt åsidosättande av talefristen. Den ställer också krav på att det fastställs när medlingen inletts respektive avslutats, vilket kan innebära bevissvårig- heter. Ett annat alternativ är att använda samma konstruktion som i allmänhet gäller för preskriptionsavbrott, dvs. att fristen avbryts och därefter börjar löpa från början igen. Exempelvis skulle talefristen kunna börja löpa på nytt den dag medlingen inleds eller börja löpa först efter avslutad medling. I det första fallet finns dock ingen garanti för att talefristen ändå inte löper ut under medlingen. I det andra fallet kan det i många fall bli fråga om en omotiverat lång förlängning av talefristen. En sådan ordning skulle dessutom innebära ett väsentligt avsteg från gällande rätt. Ytterligare ett alternativ är att parterna får ansöka hos tings- rätten om förlängning av talefristen och att tingsrätten bestämmer hur lång förlängningen ska vara utifrån vad som är känt om medlingen och fristens längd. Det kan dock ifrågasättas om direktivet lämnar utrymme för ett sådant krav på aktivitet från parternas sida för att de ska bevara sin rätt. Regeringen konstaterar att inget av alternativen är utan nackdelar. Talefrister syftar till att sätta en gräns för ovissheten om ett rättsför- hållande. Exempelvis ska en säljare av en fastighet veta att köparen inte kan häva köpet. Syftet med talefrister manar till försiktighet när det gäller att förlänga sådana frister. Vid en samlad bedömning framstår det enligt regeringen som mest lämpligt att välja det förstnämnda alternativet, nämligen att föreskriva att talefristen upphör att löpa medlingen pågår. På sätt som föreslås i promemorian finns det vidare anledning att ytterligare begränsa tillämpligheten och omfattningen av en sådan regel så att den endast är tillämplig i de fall talefristen löper ut under pågående medling och att fristen då endast fortsätter löpa så länge att det efter avslutad medling finns en realistisk möjlighet att väcka talan. Om en talefrist löper ut under pågående medling bör den förlängas på så sätt att den i stället löper ut efter avslutad medling. I promemorian föreslås att tiden bestäms till en månad. vid univer- sitet menar dock att det beror på målets storlek och svårighetsgrad samt andra omständigheter om en månad är en tillräckligt . nämnden anser att tingsrätten efter ansökan bör fastställa tidens längd efter omständigheterna i det enskilda fallet. Regeringen delar prome- uppfattning att en månad är tillräckligt . Parterna bör vara väl insatta i frågan och får rimligen anses ha en viss beredskap för att föra tvisten vidare till domstol. Med hänsyn till de konsekvenser en förskjutning av en tidsfrist kan få är det angeläget att det redan på förhand står klart när fristen suspen- deras. Härigenom kan också en senare tvist om detta undvikas. I direk- tivet anges att det ska vara valet att använda medling som ska vara avgörande för om de fristbrytande bestämmelserna slår till. Det framstår som naturligt att den tidpunkt för medlingens inledande som väljs överensstämmer med de tidpunkter som är avgörande för bedömningen av om en tvist är gränsöverskridande och om alltså en utländsk medlings- överenskommelse ska kunna förklaras verkställbar i , dvs. när parterna har enats om medling efter det att en tvist uppkommit, när skyldighet har uppkommit att medla enligt lag eller annan författning eller när utländsk domstol har beslutat om medling eller uppmanat parterna att delta i medling. Detta bör framgår av den nya lagen. I promemorian anförs att frågan om när medlingen ska anses avslutad inte bör regleras utan får överlämnas till rättstillämpningen. Flera remiss- instanser , , Hyres- och arrendenämn- den i och invänder mot detta och menar att det är av vikt för både parter och domstol att frågan om när medling ska anses avslutad regleras närmare. anser att medlaren ska åläggas att meddela parterna när medlingen är avslutad och att detta dokumenteras. föreslår att tidpunkten kan knytas till ett beslut av medlaren och en underrättelse till parterna om detta medan anser att när den ena parten skriftligen begär att medlingen ska avslutas eller att parterna får besked från medlaren om att denne inte längre anser att det finns skäl att fortsätta medlingen ska utgöra ett avslut på medlingen. Regeringen har förståelse för remissinstansernas synpunkter. Det finns emellertid en rad situationer där det är rimligt att utgå från att ett medlingsförfarande ska anses avslutat. Det kan vara t.ex. när parterna träffar en överenskommelse, när en part underrättar medlaren om att han eller hon inte längre vill delta i medlingen, när medlaren finner att det inte längre finns skäl att fortsätta medlingen och eventuellt underrättar parterna om detta eller när en tidsfrist för medlingen har löpt ut utan att denna förlängs (jfr utredningen s. 284 f.). Till skillnad från tidpunkten för medlingens inledande kan inte heller stöd för en närmare precisering av tidpunkten hämtas från direktivet. Bestämmelserna om tidsfrister ska gälla även de fall medlingen skett utomlands enligt en lagstiftning som inte nödvändigtvis ställer samma krav. Det är enligt regeringens mening alltså problematiskt att uppställa krav på att medlingen avslutats på ett visst sätt eller t.ex. genom skriftlig form. Att i lag ange ett eller några typfall på när en medling ska anses avslutad utan att vara uttömmande är inte heller ändamålsenligt. Regeringen delar alltså den bedömning som görs i promemorian om att frågan får avgöras i rättstillämpningen. Normalt löper en fordran . En näringsidkares fordran gentemot en konsument löper dock normalt . Därefter preskriberas den. Frågor om preskription regleras i preskriptionslagen (1981:130) samt i ett antal andra lagar, t.ex. 18 kap. 9 § HB och som Arbetsdomstolen påpe- kar inom arbetsrätten. Enligt preskriptionslagen avbryts preskription genom att gäldenären utfäster betalning, erlägger ränta eller amortering eller erkänner fordringen på annat sätt gentemot borgenären, gäldenären får ett skriftligt krav eller en skriftlig erinran om fordringen från borgenären eller borgenären väcker talan mot gäldenären eller annars åberopar fordringen gentemot gäldenären vid domstol, hos Kronofogde- myndigheten eller i skiljeförfarande, konkursförfarande eller förhandling om offentligt ackord (5 § preskriptionslagen). Preskriptionstiden avbryts alltså genom aktiva åtgärder av antingen borgenären eller gäldenären. Att delta i medling täcks inte av de nu uppräknade exemplen. Ett införlivande av direktivet kräver alltså lagstiftning. Vad som får anses mest förenligt med preskriptionslagen är att föreskriva att medling verkar preskriptionsavbrytande. En jämförelse med de omständigheter som enligt gällande rätt verkar preskriptions- avbrytande visar att dessa varken är tydligare eller mer betungande för gäldenären. Preskriptionsavbrott gäller dessutom bara parterna emellan. Skulle det finnas ytterligare en gäldenär, som inte deltar i medlingen, omfattas denne alltså inte av preskriptionsavbrottet. När det gäller specialpreskription förekommer dock även andra lösningar, t.ex. i lagen (1958:52) om förlängning av tid för preskription av rätt till arv eller testamente enligt vilken den tid inom vilken arvinge eller testaments- tagare i visst fall har rätt att göra sin rätt gällande kan förlängas efter ansökan hos domstol. Det bedöms därför finnas utrymme för andra lösningar även i nu aktuella fall. Direktivet kräver inte att medlingen inverkar i de fall denna inte löper ut under på- gående medling. Det är alltså tillräckligt att det införs en bestämmelse som föreskriver att preskriptionstiden, om den löper ut under pågående medling, förlängs. I promemorian föreslås att fordringen i enlighet med vad som föreslås i fråga om talefrister inte preskriberas tidigare än månad efter avslutad medling. Ett par remissinstanser anser att medling i stället bör medföra preskrip- tionsavbrott och att detta bör regleras i preskriptionslagen. Enligt Juri- diska fakultetsnämnden vid är medling ett förfarande som väl motsvarar andra preskriptionsavbrytande åtgärder och en sådan lösning framstår som både ändamålsenlig och i sak motiverad. anför att det vid medling ofta framställs ett krav i en skrift som skulle kunna omfattas av preskriptionslagen, vilket skulle kunna resultera i överlappning och motstridiga avgöranden. Regeringen konstaterar att den ordning som föreslås i promemorian inte innebär något regelrätt preskriptionsavbrott. Fördelen med att välja samma lösning som för talefrister är dock att frågor om talefrist och preskription får en enhetlig lösning. Dessutom kan det enligt regeringens mening ifrågasättas om medling ska tillåtas få så långtgående rätts- verkningar som ett preskriptionsavbrott innebär. Den situation som pekar på framstår inte som problematisk. Om ett krav framställs skriftligen vid inledningen av en medling bryts ju Prop. 2010/11:128 preskriptionen och då behöver inte den nu föreslagna bestämmelsen Regeringen anser sammantaget att övervägande skäl talar för en lösning motsvarande den som föreslås för talefrister. En lösning motsvarande den för sådana frister bör därför väljas. På samma sätt som gäller för tidsfrister finns det för beräkningen av när preskriptionstider löper ut behov av att fastställa tidpunkten för medlingens inledande. Den bör också vara densamma som för talefrister. Talefrister och preskriptionstider i domstol m.m. När det gäller medling i mål vid domstol eller nämnd bryts preskriptionen redan genom talans väckande. Motsvarande gäller i före- kommande fall för talefrister. Hovrätten för anser att det kan finnas en risk för att direktivets krav på förlängning av talefrister och preskriptionstider under pågående medling inte fullt ut uppfylls när det gäller tvistefrågor som uppkommer under särskild medling i domstol men som ligger utanför talan i målet. När det gäller särskild medling i en domstolsprocess ges en medlare i uppdrag av rätten att försöka förlika den tvist parterna för talan om och en stadfäst förlikning omfattar i princip endast den tvisten (jfr dock NJA 1957 s. 470 och 2008 s. 792). Om parterna väcker talan i domstol och väljer att föra sin talan på ett visst sätt har de också valt att avgränsa medlingen på detta sätt. Om parterna vill säkerställa att frister och preskriptionstider inte löper ut vad gäller andra tvistefrågor kan de beroende på förutsättningarna i det enskilda fallet undersöka möjlig- heterna att justera talan i målet eller att även bedriva medling enligt den Något behov av kompletterande bestämmelser behövs därför inte i dessa fall. Det vilar dock ett ansvar på medlaren att upplysa parterna om de risker som införande av ytterligare tvistefrågor i den särskilda medlingen kan medföra i detta hänseende. Betydelsen av internationella avtal Enligt direktivet ska reglerna om tidsfrister och preskriptionstider inte påverka tillämpningen av bestämmelser om talefrister och preskriptions- tider i de internationella avtal i vilka medlemsstaterna är parter (artikel Internationella avtal måste införlivas i svensk rätt genom inkorpo- rering eller transformering. Undantagen måste alltså följa av svensk lag Sådan lagstiftning finns framför allt på Ett exempel är Atenkonvention om befordran till sjöss av passagerare och deras resgods i den lydelse som konventionen har genom tilläggsprotokollet av , som till stor del blivit EU-lagstiftning genom och rådets förordning (EG) 392/2009 av om transportörens skadeståndsansvar i samband med olyckor vid passagerarbefordran till Undantaget för internationella avtal bör tas in i lag. inte som nödvändigt eller med hänsyn till lämpligt att som Arbetsdomstolen föreslår i lag föreskriva att de berörda rättsakterna ska vara genomförda i svensk rätt. I vissa fall, främst på transporträttens område, framgår det inte tydligt Prop. 2010/11:128 av tillämplig lag i vilken utsträckning den härrör från ett internationellt Det är därför viktigt att den som väljer att delta i ett medlings- förfarande uppmärksammar huruvida undantaget är tillämpligt för att undvika att preskription inträder eller en talefrist löper ut under pågående medling. En faktor som verkar avhållande på användningen av medling är av- saknaden av konfidentialitet. Enligt gällande rätt finns det inga bestämmelser som syftar till att säkerställa att medlingen förblir konfidentiell. Om en part åberopar med- laren som vittne, medför avsaknaden av bestämmelser om konfidentia- litet att medlaren är skyldig att svara på de frågor som ställs. Ingenting hindrar heller medlaren eller parterna från att yppa för annan vad som förekommit vid medlingen eller parterna att i en efterföljande domstols- process åberopa vad som förevarit under medlingen. Konfidentialitet i en eller annan form är genomgående ett inslag i de internationella och EU-rättsliga instrument som finns på medlings- området. Enligt medlingsdirektivet ska medlemsstaterna säkerställa att varken medlarna eller de som är involverade i hanteringen av medlings- processen åläggs att i domstolsförfaranden rörande privaträttsliga frågor eller skiljeförfaranden lämna vittnesmål om information som fram- kommer till följd av eller i samband med ett medlingsförfarande (artikel 7.1). Detta gäller dock inte om parterna kommer överens om annat eller det är nödvändigt av tvingande hänsyn till allmänintresset i den berörda medlemsstaten eller för att medlingsöverenskommelsen ska kunna genomföras eller verkställas. Ingenting hindrar medlemsstaterna från att föreskriva striktare åtgärder för att skydda uppgifter som lämnas vid medling (artikel 7.2). Regeringens förslag: Det införs en bestämmelse om att sammanträde för medling i hyres- och arrendenämnd inte ska vara offentligt. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot promemorians anser att det bör övervägas att uttryck- ligen reglera detta även för domstol. Hovrätten för anser att det bör klargöras om förlikningsförhandlingar i domstol omfattas av begreppet förhandling och om så är fallet att det bör övervägas att även för dessa göra undantag från förhandlingsoffentligheten. Skälen för regeringens förslag: Medlingsdirektivet reglerar inte frågan om ett medlingssammanträdes offentlighet.