prop · GY03119 · 2011-04-20 00:00:00 — En make har t.ex. på begäran alltid rätt att få en bodelnings- förrättare utsedd och det spelar ingen roll om den andre maken anser att någon sådan inte behövs. Inte heller i de fall som makarna är oense om vem som ska utses till bodelningsförrättare är prövningen av sådant kvalificerat slag att den måste utföras av domstol. Det är alltså möjligt att flytta i vart fall vissa ärenden om bodelningsförrättare till förvaltnings- myndighet. Som påpekas av bl.a. Hovrätten för och Justitiekanslern förekommer emellertid inte sällan att ärenden om förordnande av bodel- ningsförrättare är tvistiga på utpräglat civilrättsliga grunder. Det kan t.ex. behöva prövas om en handling som tidigare upprättats mellan makarna utgör en bodelningshandling eller om det förflutit så att rätten att påkalla bodelning har gått förlorad. Detta slags överväganden bör göras Som bl.a. påpekar är sannolikheten för Prop. 2010/11:119 civilrättsligt kvalificerade tvister ännu större i ärenden om förordnande av bodelningsförrättare mellan sambor. Det kan i dessa fall t.ex. bli fråga om att bedöma om parterna varit sammanboende i lagens mening, vilket ofta kräver bevisupptagning. Dessa tvistiga ärenden framstår enligt regeringens uppfattning inte som lämpliga att föra över från domstol till förvaltningsmyndighet. Frågan är då om de intressen som talar för en överflyttning i vart fall delvis kan tillgodoses genom att de ärenden som kräver en kvalificerad rättslig bedömning alltjämt handläggs i domstol medan okomplicerade ärenden flyttas till förvaltningsmyndighet. Utgångspunkten måste vara att ärenden om bodelningsförrättare ska handläggas i samma ordning, oavsett om ärendet rör makar eller sambor. och har pekat på möjligheten att samtliga ärenden om bo- delningsförrättare ska handläggas av förvaltningsmyndighet i första in- stans, men att myndigheten vid bestridande (eventuellt endast på vissa grunder) ska överlämna ärendet till tingsrätt för prövning. Enligt regeringens bedömning är dock antalet ärenden om bodelningsförrättare för litet för att motivera en sådan särlösning. Det skulle innebära att för- valtningsmyndigheten måste bygga upp ny kompetens för handlägg- ningen av ett begränsat antal ärenden, som tingsrätterna fort- farande skulle behöva avdela resurser för handläggningen av de tvistiga ärendena i sådan utsträckning att det kan ifrågasättas om någon egentlig renodling av verksamheten skulle uppnås. En ytterligare omständighet som talar mot att flytta ärenden om bodel- ningsförrättare till förvaltningsmyndighet är deras naturliga anknytning till de äktenskapsmål som handläggs i tingsrätt. Enligt nuvarande ordning ska en ansökan om förordnande av bodelningsförrättare göras i äkten- skapsskillnadsmålet, om sådant pågår (17 kap. 2 § ). I praktiken torde det också vara inom ramen för sådana mål som de flesta ärenden om bodelningsförrättare aktualiseras. Det kan därför med fog antas att de flesta parter som önskar ansöka om bodelningsförrättare ock- så skulle behöva vända sig till tingsrätten i vart fall för att erhålla äkten- skapsskillnad. I likhet med bl.a. och Kammarkollegiet anser regeringen att det ur den enskildes perspektiv är en påtaglig nack- del om han eller hon måste vända sig till flera myndigheter i frågor som har nära samband med varandra. I det sammanhanget noterar regeringen också att om tingsrätten och förvaltningsmyndigheten skulle ges parallell kompetens att t.ex. förordna bodelningsförrättare så innebär det risk för dubbla beslut, vilket i sig kan leda till olägenhet för såväl makarna som de förordnade bodelningsförrättarna samt till merarbete för domstolen och myndigheten. Sammantaget anser regeringen att de skäl som talar mot att flytta ären- dena om förordnande och entledigande av bodelningsförrättare från all- män domstol får anses väga tyngre än de skäl som talar för en överflytt- ning. Ärenden om förordnande och entledigande av bodelningsförrättare bör därför även i fortsättningen handläggas av allmän domstol. 8 Ärenden med anknytning till Regeringens bedömning: Ärenden om förordnande och entledigande av förmyndare för underårig bör även i fortsättningen handläggas av allmän domstol. Utredningens förslag: Handläggningen av ärenden om förordnande och entledigande av förmyndare för underårig flyttas från allmän domstol till överförmyndaren. Överförmyndarens beslut ska kunna överklagas till allmän domstol (SOU 2007:65 s. 292). Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna, bl.a. , , i och kommun, tillstyrker eller har ingen invändning mot utredningens förslag. Av de remissinstanser som tillstyrker förslaget framhåller dock flera att det finns behov av att komma till rätta med brister i överförmyn- darens verksamhet. Hovrätten för , , , , (), i och avstyrker förslaget, i första hand med hänvisning till att kvaliteten i verksamheten hos överförmyndaren behöver säkerställas innan en överflyttning kan ske. Några remissin- stanser har även synpunkter på kvaliteten i tillsyn av över- förmyndarens verksamhet. och byggande vid () anser att det framstår som mindre lämpligt att till förvaltningsmyndighet flytta sådana ärenden om förmyn- derskap som är tvistiga. påpekar att det finns tillfäl- len då det inte är lämpligt att låta förmynderskapet följa vårdnaden och i sådana fall har rätten möjlighet att förordna olika personer som vårdnads- havare och som förmyndare. Om frågan om förordnande av förmyndare flyttas till överförmyndaren, så kommer dessa frågor inte att kunna hand- läggas gemensamt. anser att en överflyttning av hand- läggningen medför risk för motstridiga beslut. Skälen för regeringens bedömning: En förmyndare för ett barn har hand om förvaltningen av barnets egendom och företräder det i andra angelägenheter än de personliga. Förmynderskapet för barn är i regel knutet till vårdnaden om barnet. Det finns dock situationer när det finns behov av att förordna en förmyndare utan anknytning till vårdnaden. Så kan vara fallet om föräldrarna själva är underåriga eller har förvaltare el- ler om den eller de som på grund av lag ska vara förmyndare inte anses kunna klara förmynderskapet på egen hand. En förmyndare som inte är vårdnadshavare har då till uppgift att förvalta barnets tillgångar och före- träda honom eller henne i frågor som rör dessa tillgångar. Även om det kan förekomma att frågor om förmynderskap för under- årig i vissa fall är av känslig natur står det klart att de är mindre ingripan- de än t.ex. frågor förvaltarskap eller adoption. I motsats till Hovrätten för anser regeringen att ärendenas karaktär inte ensamt utgör hinder mot att de handläggs av förvaltningsmyndighet i första instans. Enligt nuvarande ordning handläggs ärenden om förordnande och ent- ledigande av förmyndare av allmän domstol. Vid reformering av lagstiftningen om förmyndares, gode mäns och förvaltares förvaltning av egendom anfördes som skäl för denna ordning att det finns ett nära samband mellan frågor om förmynderskap och frågan om vårdnad (prop. 1993/94:251 s. 153 f). I flera av de fall där frågan om förmynderskap uppkommer särskilt finns dock som utredningen konstaterar inte någ- ra egentliga kopplingar till frågan om vårdnaden om barnet. Något inslag av tvistlösning föreligger då inte heller utan prövningen inskränker sig till att avgöra om vissa omständigheter föreligger och om en viss person är lämplig att inneha förtroendeuppdraget som barnets förmyndare. I de fall förmynderskapet ändå har ett samband med vårdnaden kan det ifrågasättas om det finns behov av att samordna handläggningen så att alla frågor kan samlas i domstol. Utredningen pekar på att bakgrunden till en vårdnadstvist i enstaka fall kan vara att föräldrarnas oenighet i själva verket handlar om hur barnets tillgångar ska förvaltas och att en lösning då kan vara att rätten förordnar en medförmyndare för barnet. I de fall det kan finnas behov av en särskilt förordnad vårdnadshavare pekar på att det ibland finns skäl som talar mot att den person som förordnas som vårdnadshavare också anförtros uppdraget som barnets förmyndare. Om förmyndaren förordnas av förvaltnings- myndighet kommer frågan om överflyttning av vårdnaden inte att kunna handläggas gemensamt med frågan om förmyndare. I det sammanhanget påpekar tingsrätt att en överflyttning av handläggningen med- för viss risk för motstridiga beslut. Särskilda problem kan alltså upp- komma om förmynderskapsfrågorna handläggs av en annan instans än den som handlägger frågor om vårdnad. Regeringen konstaterar att det finns skäl som talar både för och mot att handläggningen av ärenden om förordnande och entledigande av förmyn- dare flyttas till förvaltningsmyndighet. Detta framgår också tydligt av de synpunkter som framkommit i remissbehandlingen. Utredningen som anser att fördelarna med att flytta handläggningen till förvaltningsmyn- dighet överväger föreslår att förmynderskapsärendena ska flyttas till de kommunala överförmyndarna. Detta framstår i sig som ett naturligt val mot bakgrund av överförmyndarens nuvarande uppdrag att bl.a. hantera frågor som rör förmynderskap. Något egentligt alternativ finns inte. bedömer utredningen att det är oklart om myndigheten besitter tillräcklig kompetens för detta uppdrag och att det utan verkningsfulla kompetenshöjande insatser saknas förutsättningar för en överflyttning. Samma synpunkt framförs också av flera remissinstanser, bl.a. Hovrätten för , , och . Frågan om behovet av kompetenshöjande åtgärder hos överförmyn- daren har aktualiserats i olika sammanhang. har förslag lämnats i betänkandet Frågor om förmyndare och ställföreträdare för vuxna (SOU 2004:112). Förslagen innebär att länsstyrelserna ska se till att utbildningen av överförmyndare är tillfredsställande och att kom- munerna ges möjlighet att samverka kring överförmyndaruppgifterna. Som en följd härav infördes bestämmelser i som klargör att kommuner för att fullgöra sina överförmyndaruppgifter har möjlighet att samverka genom att tillsätta en gemensam överförmyndar- infördes också en ny bestämmelse i 19 kap. 17 § föräl- Prop. 2010/11:119 drabalken som föreskriver att ska stödja överförmyndarna och överförmyndarnämnderna i deras verksamhet med råd och därvid främja en enhetlig rättstillämpning samt se till att utbildningen av över- förmyndarna samt ledamöter och ersättare i överförmyndarnämnderna är tillfredsställande. Denna bestämmelse trädde i kraft . Vidare har granskat länsstyrelsernas tillsyn över över- förmyndarna. I rapporten av överförmyndare (RiR 2006:5) anför att det finns omfattande problem med tillsynen och stora brister i många överförmyndares verksamhet. Enligt rapporten innehåller mer än en tredjedel av de ärenden som granskats av brister hänförliga till att överförmyndaren inte följt gällande regler. I rapporten anförs vidare att revisionen anser att en förklaring till omfattningen av dessa problem är att kvalitén i länsstyrelsernas tillsyn inte är tillräckligt hög. En annan förklaring som anges är att överförmyn- darna saknar erforderlig kompetens. Efter granskning har regeringen vidtagit åtgärder för att åstadkomma en skärpt tillsyns- verksamhet. ska länsstyrelserna företa årliga inspektioner av överförmyndarna och särskilda inspektioner ska ske om det framkommer behov av detta. Vid sin granskning ska bl.a. granska om överförmyndarens handläggning följer reglerna i och även i övrigt sker på ett rättssäkert och lämpligt sätt. har därefter genomfört en uppföljande granskning som redovisats i rapporten av överförmyn- darna uppföljningsgranskning (RiR 2009:31). Granskningen visar att flera förändringar skett och att länsstyrelsernas tillsyn har förbättrats i vissa avseenden. konstaterar att brister ännu kvarstår med risk för bristande likabehandling och rättssäkerhet för den enskilde som följd. Ett antal viktiga åtgärder har alltså vidtagits för att säkerställa en hög grad av kompetens hos överförmyndaren. Huvuddelen av reformerna har emellertid genomförts förhållandevis . uppföljan- de granskning visar också att det fortfarande finns brister i tillsynen av överförmyndarens verksamhet, vilket medför risk för bristande likabe- handling och rättssäkerhet för den enskilde. Regeringen anser därför att det saknas förutsättningar att flytta handläggningen av ärenden om förordnande och entledigande av förmyndare från domstol till förvaltningsmyndighet. 8.2Särskild företrädare för barn, m.m. Regeringens bedömning: Ärenden om särskild företrädare för barn bör även i fortsättningen handläggas av allmän domstol. Utredningens förslag: Åklagaren ges ensam behörighet att förordna särskild företrädare för barn. Beslutet ska kunna överklagas till allmän domstol. Behörig domstol ska vara tingsrätten i den ort där åtal för brot- tet ska väckas (SOU 2007:65 s. 296 och 299). Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks av , Brotts- offermyndigheten och kommun. Hovrätten för , , , och avstyrker förslaget medan , , , ställer sig tveksamma. ser dock fördelar med att åklagare ges möjlighet att fatta interimistiska beslut om att förordna särskild företrädare för barn. Skälen för regeringens bedömning: I lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn föreskrivs att en särskild företrädare ska utses när det finns anledning att anta att ett brott som kan föranleda fängelse har be- gåtts mot någon som är , om en vårdnadshavare kan misstän- kas för brottet eller det kan befaras att en vårdnadshavare på grund av sitt förhållande till den som kan misstänkas för brottet inte kommer att ta till vara barnets rätt. En särskild företrädare ska inte förordnas om det med hänsyn till barnet är obehövligt eller annars särskilda skäl talar mot det. Om en särskild företrädare förordnas, ska han eller hon i stället för vård- nadshavaren ta till vara barnets rätt under förundersökningen och i efter- följande rättegång. En ansökan om förordnande av särskild företrädare görs av åklagaren hos tingsrätten och ärendet handläggs enligt ärende- lagen. I ärendet är barnets vårdnadshavare motpart. I förarbetena till lagen om särskild företrädare för barn diskuterades särskilt frågan vilken myndighet som skulle ges behörighet att förordna den särskilda företrädaren. Det konstaterades att beslut om huruvida en särskild företrädare ska förordnas eller inte rör komplicerade frågor om bl.a. enskildas rättssäkerhet och integritet samt att sådana beslut får bety- delsefulla konsekvenser för de personer som berörs av dem. Mot denna bakgrund gjordes bedömningen att beslut om särskild företrädare för barn bör fattas av domstol (prop. 1998/99:133 s. 35). Utredningen anser att ärenden om särskild företrädare för barn bör handläggas av förvaltningsmyndighet i första instans. Utredningen menar att dessa ärenden i princip inte avser konfliktlösning utan endast innebär ett ställningstagande till om det föreligger behov av en särskild företrä- dare för barnet och i så fall en bedömning av vem som lämpligen bör an- förtros det uppdraget. Regeringen delar inte utredningens uppfattning. I ärenden om särskild företrädare för barn föreligger regelmässigt starka intressemotsättningar mellan sökanden, dvs. åklagaren, och motparten, som ju antingen själv blir åklagarens motpart i det eventuellt efter- följande brottmålet eller i vart fall har en nära koppling till den personen. Barnets vårdnadshavare har, som påpekar, behov av att bemöta de uppgifter som redovisas till stöd för åklagarens ansökan. Tvist kan t.ex. föreligga beträffande frågan om det kan befaras att vård- nadshavaren på grund av sitt förhållande till den som kan misstänkas för brott inte kommer att ta tillvara barnets rätt eller om en särskild företrädare kan anses obehövlig med hänsyn till barnet eller om annars särskilda skäl talar mot ett förordnande. Vidare bedömer regeringen, till skillnad från utredningen, att ett beslut om särskild företrädare måste be- tecknas som ingripande till sin natur. Samma uppfattning framförs av bl.a. . Även om den särskilda företrädarens befogenhet är begränsad till rättsliga frågor som kan uppkomma under förundersökning och rättegång är detta frågor av sådan betydelse att höga krav måste ställas på rättssäkerheten i förfarandet när sådan företrädare förordnas. En ytterligare omständighet som anförs till stöd för förslaget att flytta Prop. 2010/11:119 handläggningen av ärenden som rör särskild företrädare för barn till åkla- garen är att det är åklagaren som förfogar över underlaget för beslutet och därmed i praktiken också är den som har bäst förutsättningar för att bedöma behovet av en särskild företrädare. En överflyttning skulle där- med gynna en snabb och effektiv handläggning. Hovrätten för påpekar dock att enligt nuvarande ordning kan underlaget från åklagaren ibland behöva kompletteras med uppgifter som hämtas in genom rättens försorg, t.ex. från barnets vårdnadshavare. Som anförs av bl.a. flertalet domstolar, och får det inte råda någon tvekan om att ett beslut om särskild företrädare för barn är fattat på uteslutande objektiva grunder. Åklagarens uppgift är att driva förundersökningen framåt och om förut- sättningar föreligger föra talan om ansvar för brott mot barnets vård- nadshavare eller annan som står i ett särskilt förhållande till vårdnads- havaren. Om åklagaren skulle förordna den särskilda företrädaren, kan det finnas en risk för att det uppstår misstankar om att valet av före- trädare påverkas av i vilken mån som han eller hon kan förväntas agera i enlighet med åklagarens föresatser. Detta är en nackdel med utredningens förslag. Det är enligt regeringens uppfattning över huvud taget angeläget att undvika risken för att advokater och biträdande jurister, vilka vanligen förordnas som särskilda företrädare för barn, hamnar i ett förhållande som skulle kunna liknas vid ett beroendeförhållande till åklagaren. pekar i detta sammanhang särskilt på att åklagaren med den föreslagna ordningen i praktiken även får inflytande över frågan om vem som ska förordnas som målsägandebiträde för barnet i en even- tuell rättegång eftersom det uppdraget ofta ges till den som redan är särskild företrädare för barnet. Mot den angivna bakgrunden anser regeringen att allmän domstol även i fortsättningen bör handlägga ärenden om särskild företrädare för barn. tar i sitt remissvar upp frågan om att ge åklagaren möjlighet att fatta intermistiskt beslut i ärenden om särskild företrädare för barn. Ett förslag av den innebörden har lämnats i betänkandet Målsägandebiträdet ett aktivt stöd i rättsprocessen (SOU 2007:6) och bereds i annat sammanhang. Frågan behandlas därför inte i detta ärende. Regeringens bedömning: De ärenden om anordnande, omprövning och upphörande av godmanskap, som enligt nuvarande ordning handläggs av allmän domstol, bör även i fortsättningen handläggas av allmän domstol. Utredningens förslag: Handläggning av ärenden om anordnande, om- prövning och upphörande av godmanskap flyttas från allmän domstol till överförmyndaren. Överförmyndaren ska pröva ärenden när den enskilde själv ansöker om anordnande av godmanskap eller samtycker till att god- manskap anordnas för honom eller henne. Överförmyndaren ska även pröva ärenden när den enskilde begär att godmanskapet ska upphöra. någon annan än den som ansökan avser motsätter sig att godmanskap an- ordnas, omprövas eller upphör, ska överförmyndaren överlämna ärendet till allmän domstol. Detsamma ska gälla om den enskildes tillstånd hin- drar att hans eller hennes mening inhämtas i frågan. Den nuvarande re- geln i om rättens skyldighet att i vissa fall inhämta läkar- intyg eller annan likvärdig utredning om den enskildes hälsotillstånd ska gälla för överförmyndaren. Därutöver ska det införas en generell möjlig- het för överförmyndaren att inhämta läkarintyg eller annan likvärdig ut- redning. Överförmyndarens beslut ska kunna överklagas till allmän dom- stol (SOU 2007:65 s. 305). Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna tillstyrker eller har ingen invändning mot utredningens förslag. Av de instanser som tillstyr- ker förslaget betonar dock ombudsmän (), , Hovrätten för , , Justitiekanslern, i , och att kompetensnivån hos överförmyndaren måste säkerställas för att en överflyttning ska kunna ske. Kommuner och Landsting (SKL) framhåller att kompetensen i överförmyndarverksamheten har höjts . , Kammarkollegiet, , Nämndemän- nens riksförbund, i och avstyrker förslaget. Som skäl anför flera av dessa att det under nuvarande förhållanden föreligger alltför stora brister i såväl verk- samheten hos många överförmyndare som i länsstyrelsernas tillsynsverk- samhet. Föreningen () anser att även de ärenden i vilka den enskildes mening inte kan inhämtas bör handläggas av över- förmyndaren i första instans. anser att det bör förtydligas om överförmyndaren ska överlämna ett ärende till rätten både när den enskilde inte kan höras muntligen utan skada för honom eller henne och när den enskilde inte förstår vad saken gäller. pekar bl.a. på att det är samma förhållanden som ska beaktas vid bedömningen av om god man respektive förvaltare ska anordnas. Mot denna bakgrund anser tingsrätten att förslaget medför risk för onödig tidsutdräkt i de fall som en domstol skulle bedöma att den enskildes behov kan tillgodoses genom förordnande av god man i stället för av förvaltare. Liksom bedömer tingsrätten att ett system där överförmyn- daren i vissa fall ska överlämna ärendet till tingsrätten riskerar att kom- plicera handläggningen och göra förfarandet svåröverskådligt för den en- skilde. anser vidare att det behövs en tydligare reg- lering av vem som ansvarar för rekrytering och utbildning av bl.a. gode män samt att det bör förtydligas vilket utredningsunderlag som ska inhämtas i ärenden om godmanskap. Skälen för regeringens bedömning: Om någon på grund av sjukdom, psykisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållande be- höver hjälp med att bevaka sin rätt, förvalta sin egendom eller sörja för sin person, ska det vid behov anordnas godmanskap för honom eller hen- ne. En ansökan om god man kan göras av förmyndare, den som ansök- ningen avser om han eller hon har fyllt , hans eller hennes make eller sambo och närmaste släktingar samt av överförmyndaren. Frågan kan även tas upp självmant av rätten. På ansökan av någon av de angivna personerna ska rätten pröva om omfattningen av ett godmanskap bör jämkas. Om god man inte längre behövs, ska rätten besluta att godman- skapet ska upphöra. Bestämmelserna är utformade så att ett beslut om att förordna god man inte kan fattas i strid med den enskildes vilja. Det krävs alltså i princip att denne samtycker till beslutet. Undantag gäller endast om det på grund av den enskildes tillstånd finns hinder mot att samtycke inhämtas. Som utredningen konstaterar är det därför inte vanligt att ärenden om anordnande, omprövning och upphörande av god- manskap är tvistiga. Mot denna bakgrund har frågan om överförmyndaren borde ha behö- righet att själv anordna godmanskap för hjälpbehövande varit föremål för övervägande , bl.a. i samband med förmynderskapsreform (prop. 1993/94:251). Genom reformen gavs över- förmyndaren befogenhet att förordna god man i vissa fall, t.ex. om det behövs en vikarie för en förmyndare, om ett barn och dess vårdnadsha- vare har motstridiga intressen och om det behövs i samband med bout- redning (11 kap. 13 §§ ). Denna reform har utvärderats samt kompletterats med vissa bestämmelser om överförmyndarens verksamhet (prop. 2005/06:117 och prop. 2007/08:150). I förarbetena till reform uttalades bl.a. att en ord- ning där utredningen i ärendet och de inblandades ståndpunkter får pre- senteras för en domstol, som har möjlighet att hålla muntlig förhandling, ger den bästa garantin för att det inte går slentrian i utredningen. I betän- kandet som låg till grund för de senare lagändringarna (SOU 2004:112) anfördes att ärenden om godmanskap visserligen i huvudsak får en for- mell behandling i domstol men att denna prövning ändå utgör en extra garanti för den enskildes rättssäkerhet av sådan vikt att den inte bör av- varas.