prop · GY0385 · 2011-03-22 00:00:00 — Bestämmelserna lag kan därmed ges en motsvarighet i den nya lagen. Ett fullständigt genomförande kräver dock ett tillägg enligt vilket konsumenten innan avtalet ingås särskilt ska informeras om de ändringar som har gjorts i avtalet i förhållande till förhandsinforma- Det ska vara möjligt att meddela konsumenten ändringar inte bara i en handling utan också i någon annan läsbar och varaktig form. Regeringens förslag: Konsumenten ska ha rätt att ångra ett avtal Ångerfristen ska som huvudregel räknas då Om näringsidkaren inte har gett konsumenten en ånger- blankett eller föreskriven information, ska ångerfristen börja löpa först när bristen har avhjälpts. Detsamma gäller om näringsidkaren inte upprättar eller tillhandahåller konsumenten avtalet på rätt språk. Lämnas ingen ångerblankett eller iakttas inte språkkraven, ska dock ångerrätten upphöra och från den dag ångerfristen skulle ha räknats ifrån. Har den föreskrivna informationen inte läm- nats, ska ångerrätten upphöra och efter samma Om avtalet ångras, ska konsumenten inte vara skyldig att betala skadestånd eller betala för den tid som tjänsten har utnyttjats. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller har inget att erinra mot förslagen. anser dock att den nuvarande möjligheten för konsumenten att frånträda ett ofullständigt avtal ska ha en motsvarighet i den nya lagen. Myndigheten tycker att det inte är något problem med både ångerrätt och en rätt för konsumenten att frånträda ett avtal som är ofullständigt. En civilrättslig påföljd skulle täppa till den lucka i konsumentskyddet som kan uppstå om en näringsidkare förhalar Prop. 2010/11:85 informationsförfarandet efter det att avtalet har ingåtts. och framhåller att det bör tydliggöras att konsumenten endast bör kunna åläggas betalningsskyldighet vid uppsägning som sker efter det att ångerfristen löpt ut. Skälen för regeringens förslag Direktiven och gällande rätt Artikel 5.1 direktiv innehåller bestämmelser som innebär att konsumenten har rätt att under vissa förutsättningar ångra ett avtal res- pektive häva avtalet om det är ofullständigt i vissa avseenden. I artikel 5.1 första strecksatsen anges att köparen har rätt att ångra och frånträda avtalet utan att ange något skäl för det från det att båda parterna undertecknat avtalet. Enligt den andra strecksatsen har köparen även rätt att häva avtalet från undertecknan- det, om avtalet inte innehåller de uppgifter som anges i vissa punkter i bilagan till direktivet. Bestämmelserna har genomförts i svensk rätt på så sätt att konsumenten dels kan frånträda ett avtal som inte innehåller föreskriven information, dels har rätt att ångra ett bindan- de avtal . I det nya direktivet finns i artiklarna 6.16.5 regler om konsumentens ångerrätt. Dessa är tillämpliga på alla avtalstyper som omfattas av direk- tivet. Direktivet innehåller däremot inte några bestämmelser som ålägger medlemsstaterna att införa regler som ger konsumenten rätt att frånträda ett avtal som inte uppfyller direktivets krav på form och innehåll. Konsumentens ångerrätt utgör vid sidan av näringsidkarens skyldighet att lämna information om produkten och förbudet mot mottagande av hand- penning under ångerfristen en hörnsten i konsumentskyddet enligt såväl direktiv som enligt det nya direktivet. Enligt artikel 6.1 i det nya direktivet ska medlemsstaterna se till att konsumenten har rätt att utan att behöva ange några skäl ångra ett avtal som omfattas av direktivet. I artikel 7 finns föreskrifter om förfarandet då ångerrätten utö- vas, som i allt väsentligt är utformade i enlighet med vad som gäller en- ligt artikel 5.1 första strecksatsen i det tidigare direktivet. Om konsumen- ten har för avsikt att utöva sin ångerrätt, ska han eller hon innan ånger- fristen löpt ut skriftligen, i pappersform eller via något annat varaktigt medium, underrätta näringsidkaren om sitt beslut att ångra avtalet. Kon- sumenten kan då, men behöver inte, använda det formulär som närings- idkaren enligt artikel 5.4 är skyldig att tillhandahålla konsumenten då av- talet ingås. Konsumenten anses ha utövat sin ångerrätt om medde- landet har avsänts innan ångerfristen löper ut. En skillnad mellan direktiv och det nya direktivet är att ångerfristen har förlängts . Ångerfristen stämmer därmed överens med motsva- rande frister enligt båda distansavtalsdirektiven. Fristen ska i likhet med vad som gäller enligt dessa direktiv beräknas med tillämpning av kalen- derdagar, inte arbetsdagar. I den nya lagen bör det finnas regler om Prop. 2010/11:85 ångerrätt som är tillämpliga på alla avtalstyper som omfattas av direkti- Vidare bör ångerfristen förlängas . Liksom lag bör det särskilt anges att en konsument som på ett ändamålsenligt sätt sänder ett meddelande om att ångerrätten utövas får åberopa medde- landet även om det försenas eller inte kommer fram. Utgångspunkten för ångerfristens beräkning Enligt artikel 6.2 i det nya direktivet ska ångerfristen beräknas från den dag då avtalet ingås. I samma artikel finns en undantagsregel som inne- bär att ångerfristen räknas från den dag då konsumenten tar emot avtalet, antingen i form av en skriftlig handling eller i någon annan läsbar och varaktig form, om denna dag infaller än dagen för avtalets ingående. Artiklarna 6.3 och 6.4 innehåller bestämmelser som innebär att utgångspunkten för ångerfristens beräkning kan förskjutas på grund av vissa brister. Liknande regler finns i artikel 5 direktiv. Innebörden av reglerna i det nya direktivet är i huvudsak följ- ande. Om näringsidkaren underlåter att tillhandahålla konsumenten ett formulär som anges i artikel 5.4, dvs. en ångerblankett som är utformad i enlighet med vad som framgår av bilaga V till direktivet, börjar ånger- fristen inte löpa förrän den dag då näringsidkaren lämnar en sådan blankett till konsumenten. Utgångspunkten för ångerfristens beräkning kan dock skjutas fram maximalt av det skälet och möjligheten att utöva ångerrätten upphör då och efter det att ångerfristen skulle börja löpa enligt huvudregeln i artikel 6.2. Om underlåtenheten av- ser den information och de formulär som föreskrivs i artikel 4.1 jämte bilaga IIV, börjar ångerfristen även i detta fall löpa först den dag näringsidkaren fullgör sina skyldigheter. Utgångspunkten för ångerfris- tens beräkning kan dock skjutas fram maximalt av det skälet och möjligheten att utöva ångerrätten upphör då och efter det att ångerfristen skulle börja löpa enligt huvudregeln i artikel 6.2. Artikel 6.5 innehåller en specialregel för det fall att konsumenten blir erbjuden att ingå ett avtal om deltagande i bytessystem i anslutning till att han eller hon träffar ett avtal om tidsdelat boende. Det ska då gälla en enhetlig ångerfrist för båda avtalen, varvid tidpunkten för ingående av avtalet om tidsdelat boende ska utgöra utgångspunkt för beräkningen. Särregleringen är endast tillämplig om det föreligger ett tidsmässigt sam- band mellan erbjudandena, men respektive avtal därefter ingås eller konsumenten inte får kopior av båda avtalen. Lagens bestämmelser om ångerfristens beräkning bör utformas i nära anslutning till direktivet. Bestämmelserna innebär att ångerfristen aldrig börja löpa innan konsumenten får en kopia av avtalet. För att det för alla typer av avtal ska finnas en sanktion vid åsidosättande av kraven på att avtalet ska tillhandahållas på visst språk, bör konsumenten också kunna ångra ett avtal så länge dessa krav inte är uppfyllda. Detsamma gäller så länge konsumenten inte har försetts med föreskriven blankett med in- formation och föreskriven blankett som kan användas för att ångra av- Åtgärdas bristerna, bör ångerfristen räknas . bör som längst kunna utsträckas i enlighet med vad som gäller På samma sätt bör ångerrätten som längst kunna ut- sträckas till och på grund av att språkkraven inte är upp- Därmed uppnås en överensstämmelse med den yttre av de två tidsgränserna enligt direktivet. Verkan av att konsumenten utövar sin ångerrätt När konsumenten utövar sin ångerrätt innebär detta, enligt artikel 8.1 i det nya direktivet, att båda parternas skyldighet att genomföra det in- gångna avtalet upphör. Detta följer av allmänna avtalsrättsliga principer och behöver liksom i t.ex. lag och distans- och hemförsälj- ningslagen inte komma till uttryck i lagtexten. I artikel 8.2 föreskrivs vidare att en konsument som utövar sin ånger- rätt varken behöver stå för några kostnader eller vara ansvarig för något värde som motsvarar de tjänster som har tillhandhållits före det att konsumenten utövat sin ångerrätt. Innebörden är alltså att konsumenten inte kan åläggas någon ersättningsskyldighet för den ekonomiska skada näringsidkaren åsamkas eller betala för att konsumenten haft nytta av prestationer enligt avtalet som det har gällt. direktiv saknar motsvarighet till bestämmelserna i artikel 8.1. finns det i artikel 5 regler som innebär att konsumenten kan bli skyldig att utge viss ersättning då han eller hon utnyttjar sin ångerrätt. stämmelser är genomförda genom 14 § lag. ningsskyldighet är inte förenlig med det nya direktivet och kan således inte behållas i den nya lagen. I stället bör det tas in en uttrycklig bestäm- melse som klargör att konsumenten inte är skyldig att betala för boende och tjänster som konsumenten har utnyttjat innan avtalet ångras eller för några kostnader i övrigt med anledning av att ångerrätten utnyttjas. Om ett avtal innehåller villkor som ger konsumenten en rätt att säga upp avtalet, kan sådana villkor vara förenade med en skyldighet för kon- sumenten att utge ersättning till näringsidkaren på grund av uppsäg- Att, som förordas av Hovrätten över och , i lagen ta in bestämmelser om att sådana ersättningsklausuler inte kan göras gällande innan ångerfristen löpt ut skulle föra alltför långt. menten säger upp avtalet med stöd av villkor om uppsägning i avtalet under ångerfristen, är det dock rimligt att se uppsägningen, oavsett hur den har utformats, som ett utövande av ångerrätten, varvid någon ersätt- ningsskyldighet inte kan komma ifråga. Bör det finnas en rätt för konsumenten att låta ett avtal återgå om vissa av den nya lagens skyddsregler inte följs? Enligt 11 § lag är en konsument inte bunden av ett avtal om tidsdelat boende om avtalet inte har upprättats i enlighet med vad lagen föreskriver eller inte innehåller de uppgifter och beskrivningar som Konsumenten är alltså inte bunden av avtalet om det inte har upp- rättats skriftligen på föreskrivet språk, undertecknats av parterna, eller om näringsidkaren i ett visst fall inte har tillhandahållit konsumenten en bestyrkt översättning av avtalet. Detsamma gäller också om avtalet inte innehåller föreskriven information. Vill konsumenten att avtalet ska Prop. 2010/11:85 återgå, ska han eller hon som huvudregel meddela näringsidkaren detta från det att avtalet undertecknades. Annars förlorar konsumenten sin rätt att låta avtalet återgå. Om bristen avser kravet på skriftlighet och undertecknande, finns det inte någon motsvarande tids- frist, vilket innebär att konsumenten har en rätt att kräva avtalets återgång. Det nya direktivet innehåller inga motsvarande bestämmelser. Inget hindrar dock att bestämmelser av detta slag behålls, eftersom direktivet ger medlemsstaterna stor frihet att utforma sanktionssystem vid överträdelser av direktivets bestämmelser. Frågan är då om påföljden ska avskaffas eller, som förordar, behållas. I promemorian görs bedömningen att den nuvarande påföljden inte bör behållas i någon form. Ett avtal som omfattas av lagen ska upprättas skriftligen och under- tecknas av båda parterna. I annat fall bör avtalet inte vara bindande för konsumenten, som alltså ska kunna välja att göra gällande ogiltighet vid brister i uppfyllandet av kravet på skriftlighet och undertecknande. I så måtto bör alltså den aktuella påföljden behållas (se avsnitt 6.6). Ogiltighet på grund av brister i information utgör däremot ett avsteg från vad som normalt gäller på området. Det ter sig främmande att låta ett avtal bli ogiltigt enbart av det skälet att den ena parten inte har informerat motparten om dennes rättigheter enligt lag (prop. 1999/2000:89 s. 43 f.). Därtill kommer att ångerrätten i den nya lagen förstärks. En ordning som i stor utsträckning ger konsumenten både ångerrätt och en rätt att göra gällande ogiltighet gör lagstiftningen onödigt komplicerad och svårtill- gänglig för såväl konsumenter som näringsidkare. Mot den bakgrunden görs bedömningen att 11 § lag inte bör ges någon fullständig motsvarighet i den nya lagen. 6.8Kreditavtal och andra anknytande avtal Regeringens förslag: Kreditavtal som konsumenten träffat med närings- idkaren eller med någon annan på grund av en överenskommelse mellan denne och näringsidkaren ska upphöra att gälla utan kostnad för konsu- menten om konsumenten utövar sin rätt att ångra avtalet. Om konsumen- ten ångrar ett avtal om tidsdelat boende eller avtal om en långfristig semesterprodukt, ska ett bytesavtal som är knutet till avtalet upphöra att gälla utan att konsumenten får åläggas någon betalningsskyldighet för det. Detsamma gäller andra anknytande avtal om tjänster som konsumen- ten ingått med näringsidkaren i samband med ett avtal om tidsdelat boende eller en långfristig semesterprodukt. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inte något att erinra mot det. Hovrätten över och fram- håller att lagtexten bör utformas så att det tydligt framgår att inga andra avtal än sådana som träffats med konsumenten som en av avtalsparterna upphör att gälla när konsumenten utövar sin ångerrätt beträffande huvud- avtalet. Skälen för regeringens förslag: Om konsumenten fått kredit av närings- Prop. 2010/11:85 idkaren eller någon annan på grund av en överenskommelse mellan denne och näringsidkaren, ska kreditavtalet enligt 16 § lag upphöra att gälla om avtalet går åter eller konsumenten ångrar avtalet. Bestämmelserna genomför i svensk rätt artikel 7 direktiv. Även det nya direktivet innehåller regler om upphörande av kreditavtal och andra s.k. anknytande avtal då konsumenten utövar sin ångerrätt. I artikel 11.2 föreskrivs att ett kreditavtal som beviljats konsumenten av näringsidkaren eller tredje part på grund av en överenskommelse mellan denne och näringsidkaren upphör att gälla om konsumenten ångrar av- talet. Detta gäller i fråga om alla slags avtal som omfattas av direktivet. I artikel 11.1 har det gjorts ett tillägg med anledning av det nya direktivets utvidgade tillämpningsområde som innebär att, om konsumenten ångrar ett avtal om tidsdelat boende eller långfristig semesterprodukt, även ett bytesavtal som är knutet till avtalet eller andra s.k. anknytande avtal ska upphöra att gälla automatiskt utan kostnad för konsumenten. Begreppet anknytande avtal definieras i artikel 2.1 som ett avtal enligt vilket konsumenten förvärvar tjänster i samband med ett avtal om tids- delat boende eller ett avtal om en långfristig semesterprodukt vilka till- handahållits av näringsidkaren eller en tredje part på grundval av en överenskommelse mellan den tredje parten och näringsidkaren. Som framgår motsvarar artikel 11.2 i sak i allt väsentligt artikel 7 direktiv. Nuvarande regler kan således i huvudsak överföras till den nya lagen. Det bör i lagen dessutom införas regler med den innebörden att bytesavtal och andra anknytande avtal enligt artikel 11.1 upphör att gälla om konsumenten ångrar avtalet. Lagtexten bör utformas i enlighet med de synpunkter som framförs av Hovrätten över och . I artikel 11.3 anges att det ankommer på medlemsstaterna att meddela närmare föreskrifter om hur frånträdande av ett anknytande avtal ska gå till. En motsvarande bestämmelse finns i artikel 7 direktiv. Vid genomförandet av det direktivet gjordes bedömningen att det inte fanns något behov av ett särskilt förfarande för att kreditavtalet skulle upphöra att gälla. I stället borde avtalet upphöra med automatik. Det nya direk- tivet innebär inte att det kan anses föreligga någon skyldighet för med- lemsstaterna att nu införa regler om ett särskilt förfarande för att bringa ett kreditavtal eller anknytande avtal att upphöra. Snarare bör artikel 11.3 uppfattas som en möjlighet för medlemsstaterna att införa sådana regler. Det finns inte anledning att nu göra annan bedömning än den som gjor- des vid genomförandet av direktiv. Några särskilda föreskrifter för hur kreditavtal eller anknytande avtal upphör att gälla bör således inte tas in i lagen. Regeringens förslag: Vid avtal om tidsdelat boende, avtal om långfristig semesterprodukt och avtal om bytessystem ska näringsidkaren inte få ta emot betalning eller säkerhet från konsumenten innan ångerfristen löpt ut. Detsamma gäller vid ett förmedlingsavtal innan uppdraget har slut- förts eller avtalet på något annat sätt har upphört. Vid avtal om långfristig semesterprodukt ska det ske årliga delbetalningar som är av lika storlek och följer en särskilt upprättad plan. Konsumenten ska ha rätt att omedel- bart frånträda avtalet efter den andra delbetalningen. Promemorians förslag överensstämmer i allt väsentligt med rege- ringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller har inget att erinra mot förslagen i promemorian. Kammarrätten i påpekar att det i standardformuläret i bilaga II anges att beloppen i avbetalnings- planen vid avtal om långfristiga semesterprodukter kan anpassas så att avbetalningarnas realvärde behålls och anser att det bör övervägas om denna möjlighet till justering ska komma till uttryck i lagtexten. Skälen för regeringens förslag Förbud mot krav på betalning innan ångerfristen löpt ut Ångerrätten i sig utgör inte något effektivt konsumentskydd, om konsu- menten ändå måste kräva tillbaka betalning som skett under ångerfristen. direktiv innehåller därför i artikel 6 en bestämmelse om att medlemsstaterna ska ställa upp förbud mot förskottsbetalningar från köparen före utgången av ångerfristen. Bestämmelsen är i svensk rätt genomförd på så sätt att det i 13 § första stycket lag ställs upp ett förbud för näringsidkaren att kräva eller ta emot betalning innan ångerfristen löpt ut. Den som uppsåtligen bryter mot förbudet döms till böter. Även det nya direktivet innehåller förbud mot krav på betalning innan ångerfristen löpt ut (artiklarna 9.1 och 9.2). Artikel 9.1 gäller avtal om tidsdelat boende, avtal om långfristig semesterprodukt och bytesavtal, medan förmedlingsavtal omfattas av artikel 9.2. Innebörden av regel- verket motsvarar i huvudsak vad som gällt . För att undvika oklarheter har dock förbudet preciserats. Förbudet är även tillämpligt på betalningar och ställande av säkerhet som görs till tredje part i stället för till näringsidkaren, något som varit tillåtet tidigare. I den nya lagen bör det tas in bestämmelser som motsvarar artiklarna 9.1 och 9.2. Betalning enligt avtal om långfristiga semesterprodukter Artikel 10.1 innehåller särskilda regler om betalning vid ett avtal om långfristig semesterprodukt. Regleringen innebär att priset ska erläggas enligt en betalningsplan med lika stora årliga delbetalningar. Betalning får inte ske på annat sätt än enligt betalningsplanen. skyldig att skicka ett krav på betalning dagar före förfallo- Prop. 2010/11:85 dagen. Ett krav på betalning ska ske skriftligen eller i någon annan I artikel 10.2 finns särskilda regler som innebär att konsu- menten från och med den andra delbetalningen får säga upp avtalet om långfristig semesterprodukt utan kostnad efter det att konsumenten fått varje betalningskrav. Motsvarande regler saknas i svensk rätt. I den nya lagen bör ett krav på betalningsplan och lika stora delbetalningar anges. En rätt för konsumen- ten att frånträda avtalet bör också föreskrivas men formuleras på ett enklare sätt än enligt direktivet och gälla kontinuerligt sedan den andra årliga delbetalningen har erlagts. Direktivet hindrar inte en sådan för konsumenten förmånligare rätt till frånträdande (se andra meningen i art. 10.2). Som påpekas av Kammarrätten i anges det i standardformuläret i bilaga II att näringsidkaren vid bestämmandet av priset som ska betalas enligt betalningsplanen får anpassa beloppens storlek för att garantera att betalningarnas realvärde behålls, exempelvis för att kompensera för inflation. Motsvarande formulering återfinns även i ingressen till direktivet (skäl 15). Denna möjlighet att anpassa betal- ningarna bör, i enlighet med kammarrättens och Lagrådets synpunkter, komma till uttryck i lagtexten. 6.10Näringsidkarens skyldighet att ställa säkerhet Regeringens förslag: Om ett avtal om tidsdelat boende avser byggnader eller gemensamma anläggningar som är under uppförande eller inte påbörjats då avtalet ingås, ska näringsidkaren ställa betryggande säkerhet för att konsumenten får tillbaka det som har betalats om färdigställande inte sker och avtalet upphör. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inte något att erinra Skälen för regeringens förslag: Det förekommer att avtal om tids- delat boende ingås innan den byggnad eller anläggning avtalet avser ännu har färdigställts eller uppförandet ens påbörjats. Konsumenten kan likväl vara skyldig att betala hela eller en del av priset i förskott. Om avtalet upphör på grund av att byggnaden eller anläggningen inte uppförs alls eller inte färdigställs , är näringsidkaren skyldig att återbetala förskottsbetalningen till konsumenten. Det har visat sig att det i praktiken kan vara svårt för en konsument att i en sådan situation få tillbaka den erlagda betalningen om näringsidkaren inte ställt säkerhet. Så kan exempelvis vara fallet om näringsidkaren råkat på obestånd. I 10 § lag föreskrivs därför att näringsidkaren, om avtalet avser en bostads- lägenhet eller gemensamma anläggningar under uppförande, är skyldig att ställa betryggande säkerhet för att konsumenten ska få tillbaka erlagd betalning för det fall lägenheten eller anläggningarna inte färdigställs. Om en sådan säkerhet ska ställas, får näringsidkaren inte kräva betalning innan säkerheten har ställts. Detta framgår av 13 § andra stycket. Näringsidkaren är enligt 5 § skyldig att informera konsumenten om säkerheten och förbudet mot att ta emot betalning innan säkerhet har Prop. 2010/11:85 ställts. Det nya direktivet innehåller, i likhet med direktiv, inga uttryckliga bestämmelser som ålägger medlemsstaterna en skyldighet att i nationell lagstiftning ta in krav på att näringsidkaren ska ställa säkerhet för att konsumenten ska få tillbaka erlagd betalning om avtalet upphör på grund av att byggnad eller anläggning som avses med avtalet inte blir färdigställd. Det finns inte heller något motsvarande krav på ställande av säkerhet för själva uppförandet av byggnaden eller anläggningen. Däremot framgår det av det standardformulär som ska användas vid avtal om tidsdelat boende att näringsidkaren ska lämna information om garan- tier för färdigställande av boendet och för återbetalning av betalning som gjorts, om boendet inte blir färdigställt. Näringsidkaren ska även infor- mera om villkoren för dessa garantier. Uttrycket garanti får i detta sam- manhang antas omfatta säkerhet. Det nya direktivets karaktär av fullharmoniseringsdirektiv innebär att medlemsstaterna inte får införa eller behålla bestämmelser som avviker från dem som fastställs i direktivet. Direktivet reglerar dock bara vissa aspekter av avtalen. I frågor där det saknas harmoniserande bestämmelser i direktivet står det medlemsstaterna fritt att behålla eller införa nationell lagstiftning, såvida regleringen inte strider mot i övrigt (skäl 3). Av allt att döma ska direktivet uppfattas på så sätt att frågan om ställande av säkerhet för återbetalning av erlagd betalning vid avtal som gäller byggnader eller anläggningar under uppförande är en sådan fråga. Detsamma gäller krav på ställande av säkerhet för själva uppförandet.