prop · GY03121 · 2011-04-14 00:00:00 — En extern tjänsteleverantör får enligt artikel 43.6 ges behörighet bl.a. att tillhandahålla information och ansökningsformulär, samla in uppgifter och ansökningshandlingar inbegripet upptagande av biometriska känne- tecken och ta emot ansökningsavgift. I artikel 43.9 anges särskilt att samarbetet med en extern tjänsteleverantör inte får begränsa eller utesluta något ansvar enligt en berörd medlemsstats nationella lagstiftning vid överträdelser av skyldigheter med avseende på sökandens person- uppgifter eller genomförandet av uppgifterna som avses i artikel 43.6. Bestämmelsen i artikel 43.9 påverkar inte de rättsliga åtgärder som får vidtas direkt mot den externa tjänsteleverantören enligt den nationella lagstiftningen i det berörda tredjelandet. I artikel 44 finns bestämmelser om kryptering och säker överföring av uppgifter. Artikel 45 behandlar medlemsstaternas samarbete med kommersiella mellanhänder. Medlemsstaterna får enligt artikel 45.1 samarbeta med kommersiella organ som är mellanhänder (dvs. privata byråer som tillhandahåller administrativa tjänster, transportbolag eller resebyråer) när det gäller att ta emot viseringsansökningar. Kommersiella mellan- händer får dock inte ta upp biometriska kännetecken. Samarbetet med en kommersiell mellanhand ska grundas på en ackreditering av den aktuella medlemsstatens behöriga myndigheter (artikel 45.2). Ytterligare bestäm- melser om samarbete med kommersiella mellanhänder finns i artiklarna 45.345.5. Enligt artikel 46 ska medlemsstaterna sammanställa årlig statistik i enlighet med vad som framgår av bilaga XII till kodexen. Enligt artikel 47 ska medlemsstaternas centrala myndigheter och konsulat förse allmänheten med all relevant information som rör ansökan om visering. Vilken information som särskilt avses specificeras närmare i bestämmelsen. Det gäller bl.a. kriterier, villkor och förfaranden som ska följas vid en ansökan, var ansökan kan lämnas in, tidsfrister för prövning av ansökan och hur man överklagar ett avslagsbeslut (artikel 47.1). När två medlemsstater samarbetar med varandra i form av representation ska dessa stater informera allmänheten om detta innan samarbetet påbörjas (artikel 47.2). Avdelning V, Lokalt Schengensamarbete Artikel 48 behandlar lokalt Schengensamarbete mellan medlemsstaternas konsulat. och kommissionen ska för att säkerställa en harmoniserad tillämpning av den gemensamma viseringspolitiken som i förekommande fall tar hänsyn till lokala förhållanden samarbeta inom varje jurisdiktion (artikel 48.1). Inom ramen för det lokala ska det införas ett gemensamt informationsblad om enhetliga viseringar, viseringar med begränsad territoriell giltighet och viseringar för flygplatstransitering (artikel 48.2). I artikeln räknas vidare upp en mängd olika typer av information som ska utbytas inom det lokala konsulära samarbetet, t.ex. information om användning av falska dokument eller rutter för olaglig invandring (artikel 48.3). Det finns även bestämmelser om möten som ska anordnas inom det lokala konsulära samarbetet och rapporter som ska utarbetas med anledning av dessa möten (artiklarna 48.448.6). 5.6 Avdelning VI, Slutbestämmelser Artikel 49 föreskriver att medlemsstater som står värd för de olympiska och paralympiska spelen ska tillämpa särskilda förfaranden och villkor för ett enklare utfärdande av viseringar i enlighet med bilaga XI till Artikel 50 innehåller föreskrifter om förfarandet för ändring av olika I artikel 51 regleras utarbetande av anvisningar för den praktiska tillämpningen av viseringskodexen. Artikel 52 föreskriver att kommissionen ska biträdas av en kommitté, I artikel 53 finns föreskrifter om medlemsstaternas skyldighet att lämna I artikel 54 finns en bestämmelse om ändring av vissa bestämmelser i Artikel 55 innehåller en bestämmelse om ändring av en bestämmelse i Genom artikel 56 upphävs en rad bestämmelser i olika EU-rättsakter. Det rör sig bl.a. om artiklarna 917 i (artikel 56.1), CCI:n och artikel 2 i ändringsförordningen till CCI:n, rådets förordning (EG) nr 415/2003 av om utfärdandet av viseringar vid gränsen, inbegripet till sjömän i transit, samt Gemensam åtgärd 96/197/RIF av om ett system för flygplatstransitering (artikel 56.2). När det gäller hänvisningar till de upphävda rättsakterna ska de anses som hänvisningar till viserings- kodexen och läsas i enlighet med en jämförelsetabell som finns i bilaga XIII till kodexen (artikel 56.3). I artikel 57 finns föreskrifter om att kommissionen ska lägga fram rapporter för och rådet om tillämpningen av förordningen i olika avseenden. Artikel 58 behandlar ikraftträdande. Viseringskodexen träder i kraft den tjugonde dagen efter det att den har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning (artikel 58.1) och ska börja tillämpas den Prop. 2010/11:121 (artikel 58.2). Vissa artiklar ska dock börja tillämpas den , den dag som viseringskodexen trädde i kraft (artikel 58.3). Det rör sig om bestämmelserna om , artikel 52, och vissa föreskrifter som rör medlemsstaternas underrättelse- skyldighet gentemot kommissionen, artiklarna 53.1. ah och 53.2. När det gäller upphävandet av bestämmelserna om Schengens rådfrågnings- system hänvisas till bestämmelserna om detta i VIS-förordningen (artikel 58.4). Beträffande överklagandebestämmelserna i viseringskodexen före- skrivs slutligen att de ska tillämpas (artikel 58.5). 6 Nationella bestämmelser om viseringar Nationella bestämmelser om viseringar finns i utlänningslagen (2005:716), förkortad UtlL, och utlänningsförordningen (2006:97), för- kortad UtlF. Med stöd av utlänningsförordningen har utfärdat föreskrifter om handläggningen av viseringsärenden, MIGRF 15/2010. 6.2Viseringens innebörd och viseringskrav Visering är enligt 2 kap. 3 § UtlL ett tillstånd att resa in i och vistas i under en viss . En utlänning som reser in i eller vistas i ska enligt 2 kap. 3 § UtlL ha visering, om han eller hon inte har uppehållstillstånd eller ställning som varaktigt bosatt. Från denna regel finns dock ett flertal undantag. Medborgare i de övriga nordiska länderna är enligt 2 kap. 8 § första stycket UtlL undantagna från kravet på visering. Enligt en delegationsbestämmelse i 2 kap. 9 § UtlL får regeringen vidare föreskriva andra undantag från kravet på visering. Sådana föreskrifter finns i 3 kap. 1 § UtlF. Särskilda bestämmelser för diplomater och avlönade konsulära tjänstemän som är anställda i av främmande stater samt deras familjer och anställda finns i 2 kap. 10 § första stycket UtlL och 3 kap. 9 § UtlF. Viseringskrav och undantag från krav på visering följer också av , jfr avsnitt 7.3. Med enhetlig visering avses enligt 1 kap. 5 § UtlF en visering som utfärdas enligt föreskrifterna i . 6.3 Grundläggande förutsättningar för beviljande av visering I 3 kap. 1 § UtlL redogörs för de grundläggande förutsättningarna för att en visering ska beviljas. Utlänningen ska ha ett gällande pass eller annan handling som ska godtas som pass. Han eller hon ska vidare på begäran kunna visa upp dokument, av vilka syftet med och förutsättningarna för Prop. 2010/11:121 den planerade vistelsen i framgår. Utlänningen ska också ha en medicinsk reseförsäkring för vistelsen och ha tillräckliga medel för sitt uppehälle såväl under vistelsen som för återresa till utreselandet eller transitresa till ett sådant tredje land som medger inresa eller på laglig väg kunna skaffa sig sådana medel. Utlänningen får inte ha meddelats inreseförbud eller anses äventyra den allmänna ordningen, rikets säkerhet eller någon av Schengenstaternas internationella förbindelser. I enlighet med uttalanden i förarbetena till den tidigare gällande utlänningslagen (prop. 1988/89:86 s. 58) överensstämmer grunderna för att neka visering i stort med de materiella grunderna för avvisning, dvs. att utlänningen kan antas komma att sakna medel för sin vistelse och återresa, kan antas komma att försörja sig på ett oärligt sätt eller arbeta utan arbetstillstånd eller kan antas komma att begå brott eller ägna sig åt samhällsfarlig verksamhet. I praxis är också en viktig förutsättning att utlänningen inte vid ansökningen kan antas ha för avsikt att bosätta sig här. Dock kan visering beviljas, trots att det finns risk för att sökanden inte kommer att lämna landet vid viseringstidens utgång, om det finns mycket starka humanitära skäl eller om det är fråga om deltagande i seminarier, idrottsligt eller kulturellt utbyte eller seriösa affärsbesök med stora ekonomiska intressen. Bevis om visering ska enligt 3 kap. 6 § UtlF föras in i utlänningens pass eller i någon annan resehandling. När beviset avser en enhetlig visering ska resehandlingens giltighetstid överstiga viseringens med . Giltigheten av en enhetlig visering får dessutom enligt 3 kap. 7 § UtlF inte omfatta en Schengenstat som inte har godkänt det pass eller den resehandling, i vilket viseringen ska föras in. En visering för inresa och vistelse ska enligt 3 kap. 2 § första stycket UtlL utfärdas som en enhetlig visering i enlighet med föreskrifterna i . En enhetlig visering är giltig vid inresa och vistelse i Schengenstaterna på sätt som framgår av viseringen. En enhetlig visering får enligt andra stycket i samma paragraf inte beviljas om det vid en samlad bedömning framstår som sannolikt att avsikten med vistelsen är en annan än den uppgivna eller att utlänningen inte kommer att lämna eller Schengenstaterna efter viserings- tidens utgång. En enhetlig visering som har utfärdats av en behörig myndighet i någon annan Schengenstat gäller enligt 3 kap. 3 § UtlL i . Medborgare i vissa länder ska enligt 3 kap. 3 § UtlF ha en enhetlig visering för flygplatstransitering. Medborgare i dessa länder behöver emellertid inte ha denna typ av visering om de har visering för inresa i Prop. 2010/11:121 landet, har giltigt uppehållstillstånd än i ett EU-land eller har beviljats visering för vistelse i en EES-stat. Detsamma gäller om den aktuella personen innehar diplomatpass, tjänstepass, FN:s laissez passer och ett intyg om att de färdas i tjänsten som är utfärdat av FN eller något av dess fackorgan eller underordnande organ, EG:s laissez passer eller vatikanpass. Även den som är besättningsmedlem på luftfartyg eller fartyg är undantagen från den viseringsskyldighet som föreskrivs i bestämmelsen. Undantag görs slutligen för vissa konventionsflyktingar. I 3 kap. 4 § UtlF finns bestämmelser om visering för sjömän. En sådan visering får utfärdas till en utlänning som är och som i samband med av- eller påmönstring ska resa in i landet eller fortsätta till en annan Schengenstat. Sjömansviseringen gäller för . Enligt 3 kap. 5 § UtlF får en enhetlig visering, om det finns särskilda skäl, utfärdas som en gruppvisering för flera utlänningar. En gruppvisering får utfärdas för . En gruppvisering för sjömän får dock beviljas för . Om villkoren för en enhetlig visering inte är uppfyllda får en nationell visering beviljas om det är nödvändigt av humanitära skäl, på grund av internationella förpliktelser eller om det annars finns ett starkt nationellt intresse att bevilja viseringen (3 kap. 4 § UtlL). En sådan visering ger endast tillstånd att resa in i och vistas i . Vid bedömningen av om en nationell visering ska beviljas ska en avvägning göras mellan hur angeläget syftet med besöket är och risken för att den person som beviljas viseringen inte kommer att lämna efter viseringstidens utgång. En nationell visering får när det finns särskilda skäl beviljas än , dock högst . En sådan visering får beviljas än utlänningens pass gäller endast när det finns särskilda skäl. Om en nationell visering utfärdas ska övriga Schengenstater underrättas. Bestämmelser om nödfallsvisering finns i 3 kap. 2 § UtlF. visering utfärdas vid gränsen och gäller och för en inresa. En nödfallsvisering får beviljas en utlänning som är skyldig att ha en visering men kommer till utan att ha en sådan, om han eller hon på grund av tidsbrist eller av tvingande skäl inte har kunnat ansöka om Prop. 2010/11:121 visering. En nödfallsvisering kan utfärdas både som en enhetlig och som en nationell visering. 6.5Ansökan och beslut om visering Beslut om visering meddelas enligt 3 kap. 5 § UtlL av . Ett sådant beslut får också meddelas av . Regeringen och efter regeringens bemyndigande får enligt 3 kap. 6 § första stycket UtlL ge andra myndigheter rätt att besluta om visering. I 3 kap. 6 § andra stycket UtlL bemyndigas regeringen att ge ett organ som är knutet till exportråd rätt att besluta om visering. Detta bemyndigande har möjliggjort bestämmelsen i 3 kap. 11 § första stycket UtlF, enligt vilken visering får meddelas av exportråds kontor i . En visering för en utlänning som är beslutas enligt 3 kap. 11 § andra stycket UtlF av polismyndigheten vid gränsen. När en polis- myndighet anser det tveksamt om en sådan visering ska utfärdas, ska myndigheten begära besked från . Enligt 3 kap. 12 § första stycket UtlF får ge en svensk beskickning eller ett svenskt konsulat rätt att besluta i ärenden om viseringar. Innan en svensk beskickning eller ett svenskt konsulat ges rätt att avslå ansökningar om visering, ska samråda med (). (Utrikesde- partementet) får dessutom enligt paragrafens andra stycke ge en sådan myndighet rätt att bevilja viseringar inom departementets ansvarsområde. får slutligen enligt tredje stycket ge en polismyndighet rätt att besluta om beviljande av nödfallsviseringar. har med stöd av den nämnda bestämmelsen be- myndigat svenska beskickningar och konsulat att bevilja och avslå ansökningar om visering. har även bemyndigat samtliga polismyndigheter att bevilja nödfallsviseringar. har ersatt dessa föreskrifter med nya (MIGRFS 15/2010) som anger att det av viseringskodexen framgår vilka myndig- heter som är behöriga att medverka vid förfaranden i samband med viseringar . bemyndigar i samma föreskrift samtliga utlandsmyndigheter och handelskontoret i att besluta om viseringar för längre vistelse. Enligt 3 kap. 6 § tredje stycket UtlL får regeringen ingå överens- kommelse med en Schengenstat om att den statens behöriga myndigheter får meddela beslut om enhetlig visering. Denna bestämmelse innebär att en annan Schengenstat kan utfärda en enhetlig visering för räkning, t.ex. om saknar diplomatisk representation i det land där viseringen söks. har ingått en rad sådana överenskommelser. Bemyndigandet omfattar dock bara rätt att bevilja viseringar (prop. 1999/2000:64 s. 73 f). Regeringen får enligt 3 kap. 7 § UtlL meddela ytterligare föreskrifter Prop. 2010/11:121 om visering. Detta bemyndigande syftar till att täcka de särskilda bestämmelserna om visering för genomresa, nödfallsvisering, m.m. liksom andra föreskrifter som kan behövas (prop. 2004/05:170 s. 273). Handläggningen av viseringsärenden är i huvudsak skriftlig. Ansökningsblanketten för Schengenvisering efterfrågar endast kortfattade uppgifter främst om sökandens identitet, ursprung, resväg och syftet med besöket. På grundval av dessa uppgifter går det inte att göra några långtgående bedömningar av sökandens individuella skäl eller anknytningen till hemlandet jämfört med anknytningen till . Detsamma gäller sökandens trovärdighet. I bilagor ska sökanden lämna närmare uppgifter om syftet med besöket, t.ex. om det gäller ett affärs- eller konferensbesök, släkt- eller vänbesök, turiständamål, genomresa eller medicinsk behandling. För släkt- eller vänbesök krävs att den person som sökanden ska besöka lämnar uppgifter. Vid s.k. vänbesök ska t.ex. sökanden och den han eller hon ska besöka ange hur länge de har känt varandra, avsikten med besöket, vem som ska bekosta resa och uppehälle samt om det finns andra skäl som gör besöket särskilt angeläget. I vissa fall genomförs kompletterande intervjuer med sökanden. I ärenden om visering tillämpas enligt 13 kap. 9 § UtlL förvaltnings- lagens bestämmelser om rätt för en part att få del av uppgifter endast när utlänningen är bosatt eller annars vistas i . Beslut i viseringsärenden behöver enligt 13 kap. 10 § första stycket UtlL normalt inte motiveras. Det görs dock regelmässigt när beslut om avslag på en ansökan meddelas. När det gäller en utlänning som omfattas av eller av avtalet mellan EU och dess medlemsstater å ena sidan och å andra sidan om fri rörlighet för personer utan att vara medborgare i ett EES-land eller , har han eller hon emellertid alltid rätt till motivering om beslutet går honom eller henne emot. Beslut om visering får som huvudregel inte överklagas. beslut om avslag på en ansökan om visering för en utlänning som är familjemedlem till en EES-medborgare, utan att själv vara EES-medborgare, får dock enligt 14 kap. 3 § UtlL överklagas. 6.6 Återkallelse av visering En visering får enligt 7 kap. 1 § UtlL återkallas om utlänningen medvetet har lämnat oriktiga uppgifter eller medvetet har förtigit omständigheter som varit av betydelse för att få viseringen. Enligt 7 kap. 2 § första stycket UtlL får återkallelse även ske om det finns andra särskilda skäl. Ett sådant särskilt skäl kan vara att utlänningen redan vid inresan visar sig sakna medel för sitt uppehälle (prop. 1979/80:96 s. 91). Beslut om återkallelse av visering meddelas enligt 7 kap. 8 § UtlL av den myndighet som har meddelat viseringen eller av . En visering som har beviljats av får dock återkallas Prop. 2010/11:121 endast av . Som framgår av avsnitt 4.5 fastställs vilka länders medborgare som ska vara viseringsskyldiga respektive viseringsfria i rådets förordning (EG) nr 539/2001 om fastställande av förteckningen över tredje länder vars medborgare är skyldiga att inneha visering när de passerar de yttre gränserna och av förteckningen över de tredje länder vars medborgare är undantagna från detta krav. Trots detta har viseringspraxis fram till dess att viseringskodexen började tillämpas fortfarande varit en nationell angelägenhet. Eftersom avslag på viseringsansökningar inte får överklagas har , i sin egenskap av central utlänningsmyndighet, haft en praxisbildande roll i viseringsfrågor. Enligt förordningen (2007:996) med instruktion för ska verket fatta beslut om viserings- praxis (2 §). Generaldirektören fastställer allmänna riktlinjer för handläggning av viseringsärenden och beslutar i praxisbildande enskilda ärenden. De allmänna riktlinjerna, som finns publicerade på , bygger på uttalanden av regering och riksdag samt innehållet i olika författningsbestämmelser. Riktlinjerna innehåller också anvisningar som har sitt ursprung från tidigare beslut av . Vidare innehåller riktlinjerna vissa uppgifter som är hämtade från EU- rättsliga dokument inom ramen för . Bestämmelser om ansökningsavgift för viseringar som ges in till en svensk utlandsmyndighet finns i förordningen (1997:691) om avgifter vid utlandsmyndigheterna. Ansökningavgiften för de flesta typer av viseringar är . För medborgare i vissa länder med vilka EU ingått viseringsförenklingsavtal är avgiften eller, för vissa person- kategorier, helt borttagen. Ansökningsavgift ska betalas när ansökan ges in och betalas i regel i ansökningslandets valuta. Avgifterna tillfaller staten. En utlandsmyndighets beslut om avgift får överklagas till , vars beslut inte går att överklaga. I utlänningsförordningen finns bestämmelser om avgifter för nödfallsvisering, sjömansvisering och gruppvisering som beslutas av andra myndigheter än utlandsmyndigheter. Viseringskodexen är en EU-förordning. En EU-förordning är bindande och direkt tillämplig i varje medlemsstat. När en EU-förordning träder i kraft utesluter den tillämpning av nationella bestämmelser som är oförenliga med förordningen. Till skillnad från ett rådsbeslut eller ett direktiv ska en EU-förordning inte genomföras i nationell rätt. I den mån nationella bestämmelser reglerar samma förhållanden som en EU-förordning och står i strid med eller kan tolkas annorlunda än bestämmelserna i förordningen ska de upphävas. Bestämmelserna i en EU-förordning får som huvudregel inte återges i nationell lagstiftning. Bestämmelserna får dock återges när det är nödvändigt för att den nationella lagstiftningen ska bli begriplig och sammanhållen. En EU-förordning kan även i olika avseenden ge upphov till kompletterande nationella föreskrifter. Förordningen kan uttryckligen innehålla förpliktelser för medlemsstaterna att införa (eller behålla) utfyllande bestämmelser. Medlemsstaterna kan t.ex. vara skyldiga att införa sanktioner för överträdelse av bestämmelser i förordningen. Vidare kan en EU-förordning ge utrymme för medlemsstaterna att besluta om kompletterande regler i övrigt. Med utgångspunkt i dessa EU-rättsliga principer görs nedan en bedömning av vilka svenska författningsändringar som föranleds av bestämmelserna i viseringskodexen. 7.2Definition av begreppet Schengenvisering Regeringens förslag: I utlänningslagen avses med Schengenvisering en visering enligt viseringskodexen. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna Skälen för regeringens förslag: Utlänningslagens första kapitel innehåller bl.a. vissa definitioner. Av 1 kap. 4 § UtlL framgår vad som i lagen avses med och Schengenstater. Efter att viseringskodexen börjat tillämpas regleras viseringar för kortare vistelser heltäckande i kodexen som är en utbyggnad av . Visering enligt viseringskodexen benämns därför Schengenvisering vilket bör framgå av utlänningslagens första kapitel. Den allmänna bestämmelsen om visering Regeringens förslag: Bestämmelsen i 2 kap. 3 § första meningen UtlL, som anger att visering är ett tillstånd att resa in i och vistas i under en viss , tas bort. Paragrafens andra mening ändras så att den föreskriver att en utlänning som reser in i eller vistas i ska ha en Schengenvisering eller en nationell visering, om han eller hon inte har uppehållstillstånd eller ställning som varaktigt bosatt. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna del. Skälen för regeringens förslag: Av definitionen av visering i artikel 2.2 i viseringskodexen framgår att en visering med stöd av kodexen inte kan utfärdas för en vistelse som överstiger . I 2 kap. utlänningslagen finns villkor för att en utlänning ska få resa in i samt vistas och arbeta i . Avseende viseringar stadgas i 2 kap. 3 § första stycket första meningen UtlL att visering är ett tillstånd att resa in i och vistas i under en viss . För hur långa vistelser visering kan ges anges inte i paragrafen. Om det finns särskilda skäl får en nationell visering enligt 3 kap. 4 § andra stycket UtlL beviljas än , dock högst . Följaktligen hindrar inte gällande bestämmelser att en nationell visering beviljas för kortare vistelser än . Denna ordning är inte förenlig med viseringskodexen, som heltäckande reglerar visering för kortare vistelser. Bestämmelsen i 2 kap. 3 § första stycket första meningen UtlL är i övrigt allmänt hållen och inte direkt oförenlig med kodexens definition. En visering är emellertid enligt kodexen normalt ett tillstånd att resa in i och vistas på medlemsstaternas territorium och är alltså inte begränsad till en viss medlemsstat. Det kan därför framstå som missvisande att bestämmelsen anger visering som ett tillstånd som gäller för inresa till och vistelse i . Enligt regeringens mening bör därför bestämmelsen tas bort. I 2 kap. 3 § första stycket andra meningen UtlL anges att en utlänning som reser in i eller vistas i ska ha visering, om han eller hon inte har uppehållstillstånd eller har ställning som varaktigt bosatt. Det finns dock i utlänningslagen och utlänningsförordningen många undantag från denna bestämmelse. Rätt för vissa kategorier av tredjelandsmedborgare att fritt röra sig inom Schengenområdet följer också av . Lydelsen av 2 kap. 3 § andra meningen UtlL är inte oförenlig med viseringskodexen. Efter viseringskodexens ikraftträdande finns det bara två huvudtyper av visering, Schengenvisering och nationell visering.