prop · GZ0315 · 2011-10-19 00:00:00 — Av betydelse för bedömningen av den sökande myndighetens möjligheter att själv delge en handling är bestämmelsen i artikel 9.2 andra stycket, som säger att en myndighet i den sökande medlemsstaten får delge handlingar med en person som befinner sig på en annan medlemsstats territorium direkt med rekommenderad post eller på elektronisk väg. En bestämmelse som klargör detta har tagits in i första stycket, där det hänvisas till bestämmelserna i 1618 §§ delgivningslagen om vanlig delgivning. Den formulering som har valts här skiljer sig från den som används i 20 § LÖHS på det sättet att orden med posten har uteslutits. Syftet med detta är att undvika att bestämmelsen uppfattas så att den inte tillåter att handlingen skickas elektroniskt. Det bör påpekas att formuleringen av bestämmelsen innebär att det endast är vanlig delgivning som kan ske på en annan medlemsstats territorium. Begränsningen med avseende på delgivningsmetoder har bedömts inte orsaka några problem, då det är svårt att tänka sig att någon metod som inte är hänförlig till vanlig delgivning skulle kunna bli aktuell att använda sig av när det gäller delgivning i en annan medlemsstat. I andra stycket har det villkor för bistånd med delgivning av handlingar i en annan medlemsstat som föreskrivs i artikel 8.2 i direktivet tagits in. Se även avsnitt 6.3.1 och 6.3.2. Paragrafen innehåller de begränsningar och villkor för bistånd med indrivning som föreskrivs dels i artikel 11 (begränsning med avseende på tvistiga fordringar och allmänna villkor för en begäran om bistånd), dels i artikel 18 (villkor i fråga om fordringsbeloppet och fordrans ålder) i direktivet. I första stycket första meningen anges begränsningen i fråga om tvistiga fordringar och undantaget från denna begränsning. I artikel 11 i direktivet görs detta undantag genom en hänvisning till artikel 14.4, tredje stycket. Artikel 14 rör tvister som uppkommer efter det att en ansökan om bistånd har gjorts, vilket är ägnat att skapa osäkerhet om innebörden av hänvisningen i artikel 11. Detta diskuteras närmare i avsnitt 6.4.2. För tydlighetens skull tas undantaget från begränsningen, dvs. att en ansökan om bistånd med indrivning av en tvistig fordran får göras om fordran är verkställbar enligt båda de berörda medlemsstaternas lagstiftning, in i förevarande paragraf. En bestämmelse om att indrivning på begäran kan fortsätta i fråga om en fordran som blir tvistig efter det att en ansökan om bistånd med indrivning har kommit in till , om det skulle ha varit möjligt vid indrivning i den andra medlemsstaten, finns i 16 § tredje stycket, som i sak motsvarar artikel 14.4 tredje stycket första meningen i direktivet. I första stycket andra meningen anges beloppsgränsen för en ansökan. Beloppsgränsen gäller även under förfarandet såtillvida att om fordran eller fordringarna sätts ned genom ett beslut i den sökande medlemsstaten, så att det sammanlagda beloppet understiger beloppsgränsen, är den anmodade medlemsstaten inte längre skyldig att lämna bistånd. Om däremot fordran har drivits in delvis i den anmodade staten och det belopp som därefter återstår understiger beloppsgränsen påverkar detta inte skyldigheten att lämna bistånd. I andra stycket anges de begränsningar som gäller med avseende på försök att först driva in fordran i den sökande medlemsstaten m.m. Andra stycket b) motsvarar artikel 11.2 b) i direktivet, som är formulerad efter mönster av motsvarande bestämmelse i Europaråds- och OECD- konventionen om ömsesidig handräckning i skatteärenden. I tredje stycket klargörs att motsvarande begränsning gäller i fråga om skyldighet att lämna bistånd med indrivning av skatt här i landet. Med begäran avses i första stycket den ursprungliga begäran (se artikel 18.2 första stycket). Denna behöver inte vara en begäran om bistånd med indrivning utan kan t.ex. vara en begäran om upplysningar, som senare följs av en begäran om indrivning i fråga om samma fordran eller fordringar. Med förfallodag avses i förekommande fall den dag när hela betalningsfristen löper ut, om det i den sökande medlemsstaten har medgetts uppskov eller avbetalning (se artikel 18.2 tredje stycket). Se även avsnitt 6.4.2 och 6.4.9. I andra stycket anges den tidsgräns bortom vilken bistånd alltid kan vägras, oberoende av hur det har tagit att slutligt fastställa fordran och oberoende av eventuellt uppskov som kan ha medgetts i den sökande medlemsstaten. I paragrafen görs i upplysningssyfte en hänvisning till bestämmelserna i indrivningslagen och lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter (se beträffande den senare lagen det som sägs om gällande rätt i avsnitt 6.4.4). Syftet är att det klart ska framgå att dessa bestämmelser gäller vid indrivning här i landet av en annan medlemsstats fordran. På detta sätt genomförs direktivets krav på att indrivningen ska gå till på samma sätt som i fråga om en nationell fordran (artikel 13.1 första stycket i direktivet). Det klargörs också att det s.k. enhetliga dokumentet är exekutionstitel vid indrivning i av en annan medlemsstats fordran. Beträffande den justering som har gjorts i förhållande till lagrådsremissens förslag, se kommentaren till 21 §. I första stycket klargörs att ska försöka driva in kostnaderna för förfarandet i enlighet med sina egna nationella bestämmelser. Verkställighet äger rum enligt utsökningsbalken, vilket bl.a. innebär att bestämmelserna i balken och i förordningen (1992:1094) om avgifter vid blir tillämpliga. Kostnaderna kommer i samtliga fall att utgöras åtminstone av grundavgiften enligt den förordningen, som f.n. är . Därutöver kan det tillkomma även andra avgifter, t.ex. försäljningsavgift om egendom har utmätts. Även i fråga om företrädesordningen mellan kostnaderna och den sökande medlemsstatens fordran är det de nationella bestämmelserna i den anmodade medlemsstaten som ska tillämpas. Dessa bestämmelser torde i de flesta, om inte alla, medlemsstater ha den innebörden att kostnaderna har bästa rätt. Så är det under alla förhållanden i . Belopp som motsvarar kostnaderna ska inte överföras till den sökande myndigheten utan redovisas mot inkomsttitel på statsbudgeten på samma sätt som influtna avgifter i andra utsökningsmål. I andra stycket föreskrivs att ränta ska beräknas på en annan medlemsstats fordran enligt de regler som gäller för en svensk fordran av motsvarande slag. I praktiken innebär detta att det i de allra flesta fall är bestämmelserna i skatteförfarandelagen (2011:000) som ska tillämpas. Det gäller exempelvis praktiskt taget alla skatter och även tull. Av ordalydelsen följer att ränta ska beräknas på samma sätt även i den situation som avses i artikel 13.4 i direktivet, dvs. när uppskov med betalningen har medgivits. Tredje stycket motsvarar i sak direktivets bestämmelser om överföring av influtna belopp. Dessa innebär bl.a. det viktiga klargörandet att influten ränta tillfaller den sökande medlemsstaten, trots att den har beräknats enligt den anmodade medlemsstatens bestämmelser. Paragrafens disposition har ändrats i förhållande till lagrådsremissens förslag i enlighet med vad Lagrådet föreslagit. Se även avsnitt 6.4.4 och 6.4.11. Genom bestämmelserna i denna paragraf genomförs indrivningsdirektivets reglering av den situationen att en fordran helt eller delvis bestrids som handläggningen av ett ärende om biträde med indrivning pågår (artikel 14). Här liksom i 12 § har förutsatts att orden bestridd respektive tvistig, som används i direktivet, lämpligen kan uttryckas på det sättet att fordran är föremål för om- eller överprövning. I första stycket slås huvudregeln fast, dvs. att verkställigheten ska skjutas upp i fråga om den tvistiga delen av fordran. I andra stycket regleras möjligheten att låta verkställigheten fortgå om det är möjligt enligt båda de berörda medlemsstaternas lagstiftning. För detta krävs dock en motiverad begäran av den sökande myndigheten. Med tanke på att verkställigheten här i landet av svenska skattefordringar normalt fortgår utan hinder av om- eller överprövning torde det inte finnas skäl att ställa kraven på motivering från en sökande myndighet i en annan medlemsstat särskilt högt. Som anges i tredje stycket kan det vidare bli aktuellt att skjuta upp indrivningsåtgärderna om ett förfarande för ömsesidig överenskommelse i en beskattningsfråga har påkallats av behöriga myndigheter i någondera av medlemsstaterna. I fjärde stycket klargörs att , om verkställigheten skjuts upp, får begära att ska väcka talan om betalningssäkring för att säkerställa indrivningen. Detta gäller om den sökande myndigheten begär det, men också om själv gör bedömningen att det finns förutsättningar för betalningssäkring. Ytterst sett ankommer det dock på att göra bedömningen om talan ska väckas eller inte, dvs. om förutsättningarna för betalningssäkring enligt bestämmelserna i skatteförfarandelagen (2011:000) är uppfyllda. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Se även avsnitt 6.4.5. Genom paragrafen klargörs att fortsatt indrivning i den anmodade medlemsstaten av en tvistig svensk fordran sker på den svenska myndighetens risk. Det innebär att om gäldenären har framgång med sitt överklagande är det som svarar för återbetalning av eventuella belopp som redan har överförts till , liksom även betalning av eventuell ersättning som gäldenären kan ha rätt till enligt lagstiftningen i den anmodade medlemsstaten. Se även avsnitt 6.4.5. Paragrafen återger i sak det som föreskrivs i artikel 19 i direktivet om preskription samt om uppskjutande och förlängning av denna. I första stycket genomförs såvitt gäller indrivning i av en annan medlemsstats fordran artikel 19.1 indrivningsdirektivet, som föreskriver att det är den sökande medlemsstatens lagstiftning som gäller i frågor om preskription. Med frågor om preskription avses här i första hand preskriptionstidens längd. Bestämmelserna om detta skiljer sig åt mellan medlemsstaterna och preskriptionstiden kan vara såväl kortare som längre än vad som följer av svenska bestämmelser. Någon bestämmelse i svensk lag om preskriptionstiden som tar sikte på den situationen att det är en svensk fordran som drivs in i en annan medlemsstat har inte ansetts behövas. Det ankommer då på den andra medlemsstaten att iaktta svenska bestämmelser om preskriptionstidens längd. Preskriptionstidpunkten ska anges i ansökan, vilket kommer att följa av de formulär som kommissionen fastställer. Beträffande bl.a. placeringen av bestämmelsen, se avsnitt 6.4.10. I andra och tredje styckena regleras verkningarna av åtgärder som medför uppskjutande eller förlängning av preskriptionstiden. Innebörden av dessa bestämmelser är, enkelt uttryckt, att åtgärder som vid indrivning i en annan medlemsstat av en svensk fordran vidtas i den andra medlemsstaten, och som har sådan verkan som har sagts i den medlemsstaten, ska ha motsvarande verkan här. Om åtgärderna inte har verkan att skjuta upp eller förlänga preskriptionen enligt bestämmelserna i den andra medlemsstaten, men väl enligt svenska bestämmelser, ska åtgärderna med avseende på denna verkan anses ha vidtagits här. I fjärde stycket klargörs att det förhållandet att bistånd med indrivning har begärts i en annan medlemsstat inte utgör något hinder mot att den sökande medlemsstatens myndigheter vidtar åtgärder för att skjuta upp eller förlängs preskriptionen. Den åtgärd som i praktiken kan bli aktuell beträffande en svensk fordran är att ansöka hos förvaltningsrätten om förlängning. Jämfört med lagrådsremissens förslag har ett par smärre språkliga justeringar gjorts i enlighet med vad Lagrådet föreslagit. Se även avsnitt 6.4.10. Bestämmelserna i 19 och 20 §§ återger i sak huvuddelen av det som föreskrivs i artikel 23 i direktivet om utlämnande av uppgifter och dokument. Ett undantag är artikel 23.1 första stycket, som innebär att erhållna upplysningar ska ha samma sekretesskydd som liknande upplysningar enligt lagstiftningen i den mottagande staten. Detta gäller redan enligt nuvarande bestämmelser, eftersom upplysningarna tillförs ett mål eller ärende om verkställighet, vilket innebär att bestämmelserna i 34 kap. offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) om sekretess i mål och ärenden om utsökning och indrivning blir tillämpliga. Huvudregeln i artikel 23.1 andra stycket är att uppgifterna får användas för indrivning av fordringar som omfattas av direktivet och av lagstadgade socialavgifter. En föreskrift om detta har tagits in i första stycket. I artikel 23.3 föreskrivs den utvidgningen i fråga om användningen av upplysningarna att den medlemsstat som tillhandahåller upplysningarna ska tillåta att de används för andra ändamål i den medlemsstat som tar emot dem, om de får användas för liknande ändamål i den medlemsstat som tillhandahåller upplysningarna. Bestämmelsen är utformad på samma sätt som motsvarande bestämmelser i om administrativt samarbete på mervärdesskattens område respektive punktskatteområdet, liksom i det nya direktivet om administrativt samarbete i fråga om beskattning. Den är något mera långtgående än vad som förekommer i andra instrument såtillvida att den medlemsstat som tillhandahåller upplysningarna i den angivna situationen inte har någon valfrihet utan under de angivna förutsättningarna måste tillåta användningen. Att upplysningar som har tagit emot får användas för andra ändamål bara under vissa förutsättningar anges i andra stycket första och andra meningarna. Formuleringen att den myndighet som tillhandahåller upplysningarna tillåter användningen får anses innefatta såväl att myndigheten tillåter användningen därför att den är tvungen till det som att den i annat fall tillåter användningen. I artikel 23.6 föreskrivs att upplysningarna oavsett form får åberopas eller användas som bevisning av alla myndigheter i den mottagande medlemsstaten, på samma grund som upplysningar som har erhållits i den medlemsstaten. I är fri bevisprövning i domstol en väl etablerad princip. I förtydligande syfte har Lagrådet föreslagit en bestämmelse som till sin innebörd motsvarar artikel 23.6 i direktivet. Regeringen har gett bestämmelsen, som tagits in i andra stycket tredje meningen, en något annorlunda utformning än vad Lagrådet föreslagit. Det som sägs i tredje meningen avser tillstånd enligt såväl första som andra meningen. I tredje stycket föreskrivs att en svensk myndighet ska följa de villkor som gäller för användningen av upplysningarna enligt denna paragraf, oavsett vad som annars är föreskrivet i lag eller annan författning. Bestämmelsen påverkar inte i sig allmänhetens rätt att med stöd av offentlighetsprincipen ta del av allmänna handlingar. Innebörden av bestämmelsen är alltså att en annan svensk myndighet inte får utnyttja upplysningar som inhämtats från en annan medlemsstat i sin verksamhet på annat sätt än som framgår av 19 §. Detta får till följd att sekretessbrytande regler i praktiken bara torde bli aktuella att utnyttja när en myndighet har rätt att ta del av uppgifter för sådana ändamål. Se även författningskommentaren avseende 9 kap. 2 § offentlighets- och sekretesslagen. Lagrådet har föreslagit en annan utformning av stycket och därvid bl.a. använt sig av begreppet myndighetsutövning. Enligt regeringens uppfattning skulle i detta ligga en begränsning som inte torde ha varit åsyftad. Regeringen har mot den bakgrunden valt att behålla den utformning som stycket har i lagrådsremissen. Se även avsnitt 6.5.3. Bestämmelsen i första stycket är en pendang till bestämmelsen i 19 § andra stycket första meningen och klargör att motsvarande skyldighet att under vissa förutsättningar medge användning för andra ändamål gäller för del, dvs. för när den tillhandahåller upplysningar. Den omfattande regleringen i andra stycket av vidarebefordran av uppgifter till en tredje medlemsstat går tillbaka på krav från vissa av medlemsstaterna på starka garantier för ett tillfredsställande dataskydd för uppgifterna och som kommer till uttryck i artikel 23.4. Den praktiska betydelsen av den möjlighet som föreskrivs här att vägra tillåta vidarebefordran kan dock förmodas vara begränsad, eftersom en tredje medlemsstat kan begära uppgifterna direkt från den medlemsstat som de härrör från. I enlighet med vad Lagrådet föreslagit har hänvisningen, i andra stycket i lagrådsremissens förslag, till direktivets bestämmelser och förfarande ersatts med en hänvisning till de villkor som gäller enligt denna lag. Se även avsnitt 6.5.3. I första stycket anges att beslut enligt den nya lagen inte får överklagas. Detsamma gäller enligt LÖHS i fråga om handräckning som grundar sig på andra instrument. I de fall där är anmodad myndighet gäller i fråga om överklagande av verkställighetsåtgärder som vidtas här i landet bestämmelserna i utsökningsbalken. Verkställighetsåtgärder som vidtas i en annan medlemsstat på grund av det enhetliga dokument som har upprättat överklagas i den andra medlemsstaten enligt dess lagstiftning (se artikel 14.2). Lagrådet har föreslagit att det i första stycket i förtydligande syfte ska föras in en erinran om att bestämmelserna om överklagande i de författningar som nämns i 14 § gäller i fråga om beslut enligt dessa författningar. Omnämnandet i 14 § av vissa författningar är av upplysningskaraktär. I förhållande till lagrådsremissens förslag har en smärre justering gjorts i den paragrafen för att göra detta tydligare. Mot den bakgrunden är enligt regeringens mening ett sådant förtydligande i förevarande paragraf som Lagrådet föreslagit inte nödvändigt. Första stycket har därför fått behålla den lydelse det har i lagrådsremissen. Förbudet mot överklagande träffar bl.a. upprättande av det enhetliga dokumentet när myndigheten begär bistånd med indrivning i en annan medlemsstat. Upprättandet av dokumentet nämns inte särskilt i lagen. Det avses i stället regleras i kommissionens tillämpningsförordning, som har direkt verkan i medlemsstaterna. Upprättandet av det enhetliga dokumentet får trots det ses som ett beslut enligt den nya lagen. I andra stycket föreskrivs att eventuella felaktigheter i det enhetliga dokument som avses i artikel 12 i direktivet ska rättas. En uttrycklig bestämmelse om detta har ansetts vara befogad med tanke på de verkningar som det enhetliga dokumentet har för den enskilde. Bestämmelsen är utformad efter förebild av rättelsebestämmelsen i och rådets förordning (EG) nr 805/2004 av om införande av en europeisk exekutionstitel för obestridda fordringar. Se även avsnitt 6.4.5. Bestämmelsen är en s.k. upplysningsbestämmelse. Något bemyndigande har inte ansetts behövligt, då de frågor som kan komma att regleras i förordningsform eller genom myndighetsföreskrifter har bedömts falla inom regeringens restkompetens eller avse ren verkställighet av lag. Enligt artikel 28.1 andra stycket ska medlemsstaterna tillämpa de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet fr.o.m. . Lagen ska därför träda i kraft . Som redan framgått (se avsnitt 5) torde placeringen av bestämmelserna om genomförande av det nuvarande indrivningsdirektivet i lagen (1969:200) om uttagande av utländsk tull, annan skatt, avgift eller pålaga närmast ha historiska orsaker och förklaras av att direktivet från början bara var tillämpligt på tull och jordbruksavgifter, och inom kommissionen hänfördes till tullområdet. Bortsett från de direktivtexter som tagits in i bilagor till den lagen (det ursprungliga direktivet, 2001 års ändringsdirektiv och kommissionens numera upphävda tillämpnings- direktiv) är det materiella innehållet i lagen av mycket liten omfattning. Den begränsning i fråga om tillämpningen av LÖHS m.m. som föreskrivs i 3 § har tagits in i 2 § LÖHS. Lagen kan därmed upphävas. I lagrådsremissen föreslogs en särskild lag om upphävande av 1969 års I enlighet med vad Lagrådet föreslagit har en bestämmelse om upphävandet i stället tagits in i anslutning till bestämmelsen om den nya Vid ikraftträdandet kommer det att finnas öppna ärenden där ansökan om bistånd i har gjorts med stöd av den nuvarande regleringen i För att inte ska behöva konvertera dessa ärenden till handläggning enligt det nya direktivet, i första hand genom att övergå till användning av det s.k. enhetliga dokumentet, ska äldre bestämmelser fortfarande gälla i ärenden som har påbörjats före ikraftträdandet. Ett ärende torde få anses ha påbörjats så snart en ansökan har kommit in till respektive skickats av denna till en behörig myndighet i en annan medlemsstat. förhållande till lagrådsremissen har den ändringen gjorts att övergångsbestämmelsen även gäller 2 § i den upphävda lagen. 10.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:314) om ömsesidig handräckning i skatteärenden Ändringen är föranledd av att lagen (1969:200) om uttagande av utländsk tull, annan skatt, avgift eller pålaga föreslås upphävas (se nedan under Ikraftträdande m.m.). Det som sägs i 3 § den lagen om tillämpning av lagen om ömsesidig handräckning i skatteärenden tas nu i stället in här. Lagen (1973:431) om utredning angående brott mot utländsk tullag har upphävts genom lagen (2000:1219) om internationellt tullsamarbete. Den lagen innehåller inte några bestämmelser om samarbete med indrivning och behöver därför inte nämnas här. Det anges vidare i förtydligande syfte att det som sägs i de angivna bestämmelserna i om i stället ska gälla i fall där ett avtal om tullsamarbete tillämpas. Bakgrunden är att dessa avtal utpekar tullmyndighet som behörig myndighet. Ändringen i 5 § är föranledd av att 12 § har upphävts i samband med inrättandet av det rikstäckande . I andra stycket har hänvisningen till rådets förordning (EG) nr 1798/2003 av om administrativt samarbete i fråga om mervärdesskatt ersatts med en hänvisning till den nya förordningen i ämnet, rådets förordning (EU) nr 904/2010 av om administrativt samarbete och kampen mot mervärdesskattebedrägeri, Prop. 2011/12:15 som ersätter den tidigare förordningen fr.o.m. . I det nya tredje stycket klargörs att bestämmelser om handräckning som avses i indrivningsdirektivet finns i lagen om bistånd med indrivning av skatter och avgifter inom Europeiska unionen. I praktiken är 21 § bara tillämplig på handräckning som avses i rådets direktiv /799/EEG, det s.k. handräckningsdirektivet. Detta kommer fr.o.m. att ersättas av rådets direktiv /16/EU av om administrativt samarbete i fråga om beskattning och om upphävande av direktiv /799/EEG. 10.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1982:188) om preskription av skattefordringar m.m. Huvuddelen av de fordringar som kan drivas in i en annan medlemsstat med stöd av indrivningsdirektivet omfattas av denna lag. Direktivets bestämmelser om uppskjutande och förlängning av preskriptionstiden har tagits in i 18 § lagen om bistånd med indrivning av skatter och avgifter inom Europeiska unionen. För tydlighetens skull görs här en hänvisning till den bestämmelsen. 10.4Förslaget till lag om ändring i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. I 7 a §, som är ny, har det för tydlighetens skull tagits in en erinran om att det finns särskilda bestämmelser om uppskov m.m. i lagen om bistånd med indrivning av skatter och avgifter inom Europeiska unionen. I 13 § 3 har en språklig felaktighet som uppkom vid införandet av lagen (2008:990) om företagshypotek rättats. Förslaget till lag om ändring i lagen (1997:484) om Ett tillägg har gjorts med hänvisning till den nya 4 a §. I första stycket har en redaktionell ändring gjorts. upphävts eftersom dröjsmålsavgift inte längre ska tas ut sedan fordran har överlämnats för indrivning. Av paragrafen, som är ny, framgår att dröjsmålsavgift inte ska beräknas för tiden efter det att beloppet överlämnats för indrivning. ränta beräknas på samma sätt som gäller i fråga om underhållsstöd enligt 19 kap 47 § socialförsäkringsbalken, dvs. efter en räntesats som bestäms för varje kalenderår med ledning av emissionsräntorna för statsskuldväxlar och statsobligationer . Detta innebär att det inte längre i fråga om något medelsslag ska ske någon löpande beräkning av dröjsmålsavgift hos .