prop · GY03158 · 2011-06-30 00:00:00 — Mot den givna bakgrunden föreslås att frihetsberövanden som har ägt rum utom riket i anledning av en svensk begäran om överlämnande för straffverkställighet, såväl med tillämpning av förordningen om överlämnande till enligt en europeisk arresteringsorder som den förordning som kommer att utfärdas om överlämnande till enligt en nordisk arresteringsorder, ska tillgodoräknas den dömde vid beräkning av strafftid i . Avräkning föreslås vara obligatorisk enligt lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. samt enligt lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård. Uppgifter om frihetsberövandets längd ska lämnas av den stat där frihetsberövandet ägt rum. Detta bör, som Kriminalvården påpekat, regleras i förordning. Ansvaret för att uppgifterna är korrekta ska således åligga den verkställande staten. Regeringens förslag: När överförande enligt lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. eller utlämning enligt lagen (1970:375) om utlämning till , , eller för verkställighet av beslut om vård eller behandling har ägt rum och det därefter uppkommer fråga om åtal eller straff för brott begånget före överförandet alternativt utlämningen eller om vidareöverlämnande eller vidareutlämning, ska handläggningen i princip ske på samma sätt som enligt den föreslagna lagen om överlämnande från enligt en nordisk arresteringsorder. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte haft något att invända mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Överförande av dömda personer till övriga nordiska länder äger, som ovan nämnts, i huvudsak rum med den nordiska verkställighetslagen som grund. Med stöd av lagen (1970:375) om utlämning till , , eller för verkställighet av beslut om vård eller behandling kan utlämning ske för verkställighet av en nordisk myndighets beslut om omhändertagande för vård eller behandling (sammantagna benämns dessa nedan de nordiska verkställighetslagarna). Dessa lagar motsvaras av liknande regleringar i de övriga nordiska länderna. Båda lagarna innehåller hänvisningar till 7 och 18 §§ nordiska utlämningslagen, vilket bl.a. innebär att en person som har överförts alternativt utlämnats enligt någon av lagarna endast i vissa situationer efter regeringens medgivande kan åtalas eller straffas i den mottagande nordiska staten för ett brott begånget före överlämnandet eller vidareutlämnas till en annan stat. Som framgått föreslås att den nordiska utlämningslagen ska upphävas och ersättas av en ny lag om överlämnande från enligt en nordisk arresteringsorder, baserad på konventionen. Konventionen innehåller inte samma begränsningar som gäller enligt den nordiska utlämningslagen för utvidgad utlämning och vidareutlämning (se avsnitt 4.1.10). Vidare kommer beslut om överlämnande och därmed sammanhängande frågor i den nya lagen inte längre att fattas av regeringen utan av åklagare och domstolar. Vid framtagande av konventionen synes den effekt upphävandet av de harmoniserade nordiska utlämningslagarna skulle få på de aktuella nordiska verkställighetslagarna inte särskilt ha behandlats. Det framstår dock av systematiska skäl som lämpligt att frågor som kan uppstå om åtal eller straff för brott begånget före överförandet alternativt utlämningen samt om vidareutlämning och vidareöverlämnande enligt verkställighetslagarna framöver ska lösas på det sätt som föreskrivs i konventionen och handläggas på samma sätt som föreskrivs i den nya lagen. Det föreslås därför att villkoren för när en annan nordisk stat ska kunna vidta någon av dessa åtgärder ska utformas så att de i tillämpliga delar överensstämmer med konventionens artikel 23 och 24 samt att förfarandet för tillstånd till åtgärderna ska vara i linje med när sådant tillstånd begärs i ett ärende om överlämnande enligt en nordisk Såvitt avser en framställning om tillstånd till åtal eller Prop. 2010/11:158 straff för brott begånget före överförandet alternativt utlämningen följer dock av det förhållandet att åklagaren i den andra staten inte gör sin framställning med stöd av artikel 23 i konventionen, att det i dessa fall ankommer på den svenska åklagaren att, utöver att kontrollera om gärningen i sin helhet har begåtts i eller en åtalsunderlåtelse har meddelats, även pröva om någon av konventionens obligatoriska avslagsgrunder hade hindrat ett överlämnande. Föreligger ett sådant hinder kan tillstånd till åtgärden inte ges. Regeringens bedömning: De merkostnader som förslagen innebär kan finansieras inom befintliga anslagsramar. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte framfört några invändningar mot har delat bedömningen att den nya ärendekategorin, sedd för sig, bör kunna finansieras med befintliga resurser. Dock bör, enligt , beaktas att flera mindre resurskrävande reformer tillsammans kan medföra att ett resurstillskott är nödvändigt. Hovrätten för har anfört att de nya ärendena visserligen inte kan förväntas bli många men att det ändå är väsentligt att notera att varje tillkommande arbetsuppgift innebär en ytterligare belastning på redan arbetstyngda domstolar. har anfört att det bör finnas ett system för att följa upp och mäta effektiviteten av de verktyg som används vid överlämnande. Skälen för regeringens bedömning: Förslagen i denna proposition innebär att en ny ordning för överlämnande på grund av brott inom införs. Antalet nordiska utlämnings- och överlämnandeärenden från har uppgått till mellan ca 50 och 70 , varav totalt elva ärenden har avgjorts av regeringen. har å sin sida begärt utlämning från de övriga nordiska länderna i runt tio ärenden . Det har således rört sig om ett begränsat antal ärenden och det finns heller inget som talar för en ökad ärendemängd. Genom de regler som föreslås tillförs domstolarna en ny ärendekategori som kräver förhandlingar för prövning, förutom i tvångsmedelsfrågor, också i själva saken. Den kostnadsökning detta för med sig kan emellertid, mot bakgrund av den begränsade mängd ärenden som är aktuell, inte förväntas bli större än att den bör kunna finansieras inom befintlig anslagsram. I anledning av påpekandena från och Hovrätten för vill regeringen även betona att domstolarnas hantering av de nordiska överlämnandeärendena föreslås ske enligt regler som i allt väsentligt är välkända för domstolarna genom och arresteringsorderlagens reglering. Något behov av mer omfattande utbildningsinsatser eller dylikt torde därmed inte föreligga. För innebär förslaget å ena sidan att myndigheten . 2010/11:158 avlastas bl.a. sina nuvarande arbetsuppgifter avseende beslutsfattande i situationer då samtycke till överlämnande inte föreligger. Å andra sidan föreslås att åklagarna i dessa fall ska göra framställning om över- lämnande till rätten samt närvara vid förhandling i överlämnandefrågan. Sammantaget förväntas de nya förfarandereglerna leda till en mindre kostnadsökning. Ökningen torde dock vara så marginell att den bör kunna finansieras inom befintlig anslagsram. Kostnaderna för offentlig försvarare förväntas inte påverkas av förslaget. I övrigt innebär förslaget att regeringen avlastas de ärenden som gäller utlämning till nordiska stater, vilket medför en mindre kostnadsbesparing för . har anfört att det bör finnas ett system för att följa upp och mäta effektiviteten av de verktyg som används vid överlämnande. Som framgått ovan har regeringen tagit bl.a. den utvärdering av arresteringsorderrambeslutet som ägt rum inom rådet i beaktande vid utformningen av förslagen (se t.ex. avsnitt 6.4.7). 9 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser Regeringens förslag: Den nya lagen och övriga lagändringar ska träda i kraft den dag regeringen bestämmer. ska lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och upphävas. Ett ärende om utlämning eller överlämnande till ett nordiskt land som har inletts innan den nya lagen har trätt i kraft ska handläggas enligt äldre bestämmelser. Detsamma gäller ärenden som har inletts enligt någon av de övriga lagar som föreslås ändrade, förutom vad avser förslaget om ändring i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. samt lagen om ändring i lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård. Har någon utlämnats eller överlämnats till , , eller innan den nya lagen har trätt i kraft och begärs efter ikraftträdandet tillstånd till åtgärder som motsvarar utvidgat överlämnande eller vidareöverlämnande, ska de nya bestämmelserna tillämpas. Till dess avtalet av mellan Europeiska unionen och och om förfarande för överlämnande mellan Europeiska unionens medlemsstater och och träder i kraft ska frågan om överlämnande till en medlemsstat i EU av en person som har överlämnats från till eller enligt en nordisk arresteringsorder prövas enligt lagen (1957:668) om utlämning för brott. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte haft några invändningar mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 29 ska konventionen träda i kraft efter att samtliga nordiska stater har förklarat sig bundna av den. I förhållande till och träder den dock i kraft först efter att det danska justitieministeriet har underrättat det danska utrikesministeriet och övriga staters justitie- ministerier att konventionen ska gälla i förhållande till och . Framställningar om utlämning som tas emot före ikraft- trädandet av konventionen ska handläggas enligt gällande utlämnings- ordning. Detsamma gäller ärenden som har inletts enligt någon av de övriga lagar som ändras. träder enligt artikel 38.4 i kraft i efter den dag då generalsekreteraren för Europeiska unionens råd har fastställt att alla formella krav på samtycke från parterna till avtalet har fullgjorts. För framställningar om utlämning som tas emot före avtalets ikraftträdande kommer även fortsättningsvis gällande utlämningsinstrument att vara i kraft. Framställningar som tas emot efter ikraftträdandet ska regleras av avtalet (artikel 35.1). Ikraftträdandet av såväl konventionen som är således beroende av samtliga avtalsparters ratificering respektive samtycke. Denna tidpunkt kan inte med säkerhet förutspås. Såvitt gäller konventionen kan dock, vilket framgått av redogörelsen i avsnitt 4.3, konstateras att övriga nordiska länder redan har inhämtat godkännande från sina respektive parlament. En samordning med resten av torde därmed kunna ske så snart den svenska har godkänt ett tillträde till konventionen, med följd att överenskommelsen kan träda i kraft därefter. Såvitt gäller lagen (2000:344) om Schengens informationssystem bör noteras att den föreslagna ändringen är avsedd att träda i kraft med övriga ändringar i lagen som redan avvaktar regeringens beslut om ikraftträdande (SFS 2010:380). Ikraftträdandetidpunkten för denna lagändring kan således bli en annan än för andra lagändringar som behandlas i den aktuella propositionen. De framställningar som inkommer till om utlämning eller överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder innan den nya lagen träder i kraft ska handläggas enligt nuvarande bestämmelser. Detsamma gäller ärenden som, för ikraftträdande, redan har inletts enligt någon av de övriga lagar som föreslås ändrade. Rätten att tillgodoräkna sig tid som frihetsberövad utom riket ska dock gälla efter ikraftträdandet. I något fall kan det uppstå en situation där en person har utlämnats eller överlämnats enligt gällande ordning och den utfärdande staten, efter att den nya lagen har trätt i kraft, återkommer med en begäran om att få lagföra även för andra brott än de brott utlämningen avsåg eller om att få vidareöverlämna personen. I dessa fall bör den nya lagen tillämpas för det ärendet (jfr punkten 3 i övergångsbestämmelserna till arresteringsorderlagen). Eftersom sådana ärenden inte ursprungligen har prövats enligt den nya lagen föreslås att utses att fatta beslut när det är fråga om att pröva en framställning om vidareöverlämnande till en EU-medlemsstat. Till dess har trätt i kraft föreslås vidare att en fråga om vidareöverlämnande till en medlemsstat i EU av en person som tidigare har utlämnats eller överlämnats från till eller Prop. 2010/11:158 fortsatt ska prövas enligt utlämningslagens bestämmelser (se avsnitt 10.1Förslaget till lag (0000:00) om överlämnande från enligt en nordisk arresteringsorder 1 kap. Allmänna bestämmelser 1 § Denna lag innehåller bestämmelser för genomförande av konventionen av om överlämnande mellan de nordiska staterna på grund av brott (nordisk arresteringsorder). Paragrafen klargör att lagen innehåller bestämmelser för genomförandet av konventionen. Härigenom tydliggörs också att lagens bestämmelser kan behöva tolkas med stöd av den bakomliggande konventionen (se avsnitt 6.2). 2 § Med en nordisk arresteringsorder avses ett rättsligt avgörande, utfärdat av en rättslig myndighet i en nordisk stat, som innebär en begäran om att en rättslig myndighet i en annan nordisk stat ska gripa och överlämna en eftersökt person för lagföring eller för verkställighet av en frihetsberövande påföljd. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.3.1, definierar en nordisk arresteringsorder. Den genomför artikel 1.1 i konventionen. Med begreppet rättsligt avgörande avses ett avgörande som motsvarar dom, häktnings- eller anhållningsbeslut. Samtliga nordiska stater ska i samband med ratifikationen av konventionen genom en förklaring ange vilken eller vilka rättsliga myndigheter som är behöriga att i respektive land utfärda en nordisk arresteringsorder. Denna förklaring kommer således att vara avgörande för bedömningen av om en nordisk arresteringsorder har utfärdats av rätt myndighet (se avsnitt 6.7.1). En nordisk arresteringsorder kan avse en begäran om överlämnande såväl för lagföring som för verkställighet av en redan utdömd påföljd. I det förra fallet gäller att den eftersökte ska vara misstänkt eller tilltalad för en gärning för vilken det i den utfärdande statens lagstiftning föreskrivs en frihetsberövande påföljd (se 2 kap. 2 §). I fråga om verkställighet gäller att den utdömda påföljden ska utgöra en frihetsberövande påföljd. 3 § Som en nordisk arresteringsorder betraktas, om den eftersökte befinner sig i , även en arresteringsorder som är utfärdad av en annan nordisk stat, antingen enligt rådets rambeslut /584/RIF av om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna1 , eller enligt avtalet av mellan Europeiska unionen och Republiken 1 EGT L 190, , s. 1 (Celex 32002F0584). och om förfarande för överlämnande mellan Prop. 2010/11:158 Europeiska unionens medlemsstater och och Norge1 . I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.3.1, klargörs vad som ska gälla när en annan nordisk stat har utfärdat en arresteringsorder antingen med stöd av arresteringsorderrambeslutet eller , och den eftersökte befinner sig i . Såvitt avser konventionen motsvaras bestämmelsen av artikel 1.2. Om en europeisk arresteringsorder har utfärdats av en rättslig myndighet i eller med stöd av arresteringsorder- rambeslutet eller av en rättslig myndighet i eller med stöd av och det sedermera blir känt för svenska myndigheter att den eftersökte befinner sig i , ska begäran anses utgöra en nordisk arresteringsorder och ärendet handläggas enligt denna lag. En sådan omvandling kräver ingen föregående formell procedur. Några särskilda kontakter med utfärdande stat behöver således inte tas i den frågan. 4 § Regeringen meddelar närmare föreskrifter om tillämpningen av denna lag. I fråga om överlämnande till finns särskilda bestämmelser. I paragrafen lämnas upplysning om att ytterligare bestämmelser som kompletterar lagen kommer att meddelas. Paragrafen, liksom Lagrådets synpunkt att en bestämmelse motsvarande den i första stycket är överflödig, har behandlats i avsnitt 6.2. I paragrafens första stycke lämnas en upplysning med innebörden att regeringen i förordning kommer att meddela verkställighetsföreskrifter till lagen. Vidare upplyses i andra stycket om att det finns särskilda bestämmelser om överlämnande till enligt en nordisk arresteringsorder. Sådana bestämmelser kommer att meddelas i förordningsform. 1 § Den som eftersöks enligt en nordisk arresteringsorder ska, om personen anträffas i och inget annat sägs i denna lag eller följer av någon annan lag, överlämnas till den utfärdande staten. I bestämmelsen, som har behandlats i avsnitt 6.3.2, återspeglas att konventionen bygger på principen om ömsesidigt erkännande och därmed en principiell överlämnandeskyldighet. Denna princip stadgas i konventionens artikel 1.3. En förutsättning för att frågan om överlämnande från ska aktualiseras är att någon som eftersöks enligt en nordisk arresteringsorder anträffas i . Definitionen av en nordisk arresteringsorder framgår av 1 kap. 2 §. I 35 §§, se nedan, anges ett antal avslagsgrunder som, om de föreligger, innebär att ett överlämnande inte ska beviljas. 1 EUT L 292, 21.10.2006, s. 2 (Celex 22006A1021[01]). det finnas hinder om överlämnande skulle strida mot svensk grundlag. Detta följer av hänvisningen till annan lag i bestämmelsen. Om det föreligger ett sådant hinder mot överlämnande, och hindret inte kan upphävas, får inte heller tvångsmedel användas. 2 § Överlämnande får beviljas endast för en gärning för vilken det enligt den utfärdande statens lagstiftning är föreskrivet en frihetsberövande påföljd eller för vilken det har dömts ut en sådan påföljd. Om en nordisk arresteringsorder avser flera gärningar är det tillräckligt att det finns förutsättningar för överlämnande enligt första stycket för en av dem. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.3.2, anges de strafftrösklar som ska gälla för beviljande av en nordisk arresteringsorder samt vad som ska gälla för accessoriska gärningar. Paragrafen motsvarar konventionens artikel 2.12. Enligt första stycket gäller att en nordisk arresteringsorder endast kan utfärdas om gärningen, i lagföringsfallen, enligt den utfärdande statens lagstiftning kan leda till en frihetsberövande påföljd. Någon bedömning av om den aktuella gärningen i det enskilda fallet faktiskt kommer att leda till en sådan påföljd behöver alltså inte göras. För straffverkställighetsfallen gäller att det för gärningen ska ha dömts ut en frihetsberövande påföljd. Av andra stycket framgår att om den nordiska arresteringsordern omfattar flera gärningar är det tillräckligt att en av dessa är av sådant slag som anges i första stycket, s.k. accessoriskt överlämnande. T.ex. kan överlämnande för ett bötesbrott ske om den nordiska arresteringsordern även grundas på en gärning som kan leda till en frihetsberövande påföljd. 3 § Överlämnande får inte beviljas om en nordisk arresteringsorder, trots att den utfärdande myndigheten har getts tillfälle att komma in med komplettering, till form eller innehåll är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning av frågan om överlämnande. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.3.2 och 6.4.2, anges under vilka förutsättningar en ofullständig begäran ska avslås. Av bestämmelsen framgår att ett överlämnande inte får beviljas om den nordiska arresteringsordern är så ofullständig att den inte utan väsentlig olägenhet kan ligga till grund för en prövning av frågan om överlämnande. Av bestämmelsen framgår också att den utfärdande myndigheten, innan ett avslag kan bli aktuellt, ska beredas tillfälle att inkomma med en komplettering. Vad en nordisk arresteringsorder närmare ska innehålla framgår av 3 kap. 1 §. Ett avslag på grund av att den nordiska arresteringsordern är ofullständig utesluter inte att den utfärdande myndigheten återkommer med en ny och fullständig order. Att åklagaren kan avslå en ofullständig nordisk arresteringsorder framgår av 4 kap. 1 §. 4 § Överlämnande får inte beviljas om 1. det skulle strida mot den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna eller de tilläggsprotokoll till konventionen som gäller som lag här i landet, 2. det skulle strida mot bestämmelser om immunitet och privilegier, 3.det enligt 2 kap. 8 § andra stycket skulle strida mot ett villkor som har ställts upp vid utlämning eller överlämnande till , eller 4.den eftersökte enligt 4 kap. 6 eller 7 § ska överlämnas eller utlämnas till en annan stat eller till en tribunal eller internationell domstol. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.3.2, anges ett antal grundläggande hinder mot att bevilja överlämnande. I konventionen återfinns en erinran om i ingressen, bestämmelser om immunitet och privilegier i artikel 16, om tidigare uppställda villkor i artikel 17 samt om konkurrerande framställningar i artikel 15. Av punkten 1 framgår att ett överlämnande inte får beviljas om det skulle strida mot eller de tilläggsprotokoll till konventionen som gäller som lag här i landet. För att denna bestämmelse ska bli tillämplig krävs påtagliga omständigheter som gör att det i det aktuella fallet finns skäl att tro att ett överlämnande skulle strida mot bestämmelser (se NJA 2007 s. 168). Med den begränsade prövning som görs i ett ärende om överlämnande kan det inte bli fråga om någon omfattande utredning eller bevisföring i frågan. I punkten 2 anges att ett överlämnande inte får ske om det skulle strida mot bestämmelser om immunitet och privilegier. Enligt punkten 3 får ett överlämnande inte ske om det skulle strida mot ett villkor som avses i 2 kap. 8 § andra stycket som har uppställts vid föregående utlämning eller överlämnande av den eftersökte till . Om den eftersökte ska överlämnas till en annan stat än den som utfärdat den nordiska arresteringsordern, till en tribunal eller internationell domstol framgår av punkten 4 att den nordiska arresteringsordern ska avslås. Med tribunal avses en av de internationella tribunalerna för brott mot den humanitära rätten. Begreppet internationell domstol innefattar Specialdomstolen för och . Frågan om konkurrerande framställningar har behandlats i avsnitt 6.4.8. 5 § Överlämnande för viss gärning får inte beviljas om 1.gärningen har ägt rum innan den eftersökte fyllt , 2.gärningen omfattas av nåd eller annat beslut enligt 12 kap. 9 § regeringsformen, 3.gärningen har prövats genom lagakraftvunnen dom i en nordisk stat eller i en medlemsstat i Europeiska unionen och, vid fällande dom, påföljden har avtjänats eller är under verkställighet eller kan verkställas enligt lagstiftningen i domslandet, 4.gärningen har prövats genom lagakraftvunnen dom i en annan stat än som anges i 3 och om detta enligt 10 § tredje eller fjärde stycket lagen (1957:668) om utlämning för brott hade utgjort ett hinder mot utlämning av den eftersökte, 5.det enligt 20 kap. 7 § eller motsvarande bestämmelse i annan lag har meddelats beslut att inte åtala för gärningen, 6.förundersökning har inletts eller åtal väckts i för gärningen och förundersökningsledaren eller, när åtal har väckts, handläggande åklagare i det ärendet motsätter sig att lagföringen sker i den utfärdande staten, eller 7.gärningen i sin helhet har ägt rum i och inte motsvarar brott enligt svensk lag. I paragrafen redogörs för ett antal hinder som innebär att en nordisk arresteringsorder avseende en viss gärning inte får beviljas. Den genomför konventionens artikel 4 och 5.14. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Enligt punkten 1 får ett överlämnande inte beviljas om den eftersökte vid tiden för gärningen inte hade fyllt . Detta överensstämmer med den generella åldersgräns för straffmyndighet som gäller enligt 1 kap. 6 § . Frågan har behandlats i avsnitt 6.3.3. Av punkten 2 framgår att ett beslut enligt 12 kap. 9 § regeringsformen utgör hinder mot att bevilja överlämnande. Enligt den bestämmelsen får regeringen meddela såväl individuella nådebeslut som beslut om kollektiv amnesti samt besluta att vidare åtgärd för att utreda eller lagföra en brottslig gärning inte ska äga rum (abolition). Denna fråga har behandlats i avsnitt 6.3.4.