prop · GY03128 · 2011-04-14 00:00:00 — Handels- kammare anser att det av lagen ska framgå att medlaren ska vara opartisk och utföra medlingen på ett effektivt och kompetent sätt. vid framför motsvarande synpunk- ter. Enligt Handelskammaren kommer risken för invändningar i prak- tiken att sakna betydelse eftersom samtliga parterna måste samtycka till att överenskommelsen blir verkställbar. Regeringen delar i och för sig Handelskammares upp- fattning att risken för invändningar i de fall en medlingsöverens- kommelse har ingåtts är liten. En sådan risk går däremot inte att bortse från i de fall medlingen misslyckas och en efterföljande domstolsprocess blir aktuell. Medlingsdirektivet förutsätter att medlemsstaterna säker- ställer att parterna inte ska riskera att tidsfrister eller preskriptionstider löper ut och att medlare inte ska behöva vittna i domstol. Om en part i efterhand med framgång hävdar att medlaren inte fullt ut levt upp till lagstadgade krav kan det innebära att dessa rättsverkningar inte kan göras gällande. Att uppställa krav på medlaren framstår som vanskligt, inte minst med tanke på att rättsverkningarna måste gälla även i förhållande till utländska parter och för medlingar som bedrivits i ett annat land under andra förutsättningar. Regeringen anser därför att det i lag inte bör ställas några särskilda krav på medlaren. En annan sak är att såväl den som ger en medlare ett uppdrag och de parter som frivilligt ger sig in i en medling som den som ska utföra ett medlingsuppdrag normalt måste eftersträva att medlingen leder fram till ett snabbt och positivt resultat för parterna, vilket i praktiken förutsätter att medlaren är opartisk, effektiv och kompetent. Det får därför anses ligga i sakens natur att medlings- uppdraget ska utföras på ett sådant sätt även om det inte uttryckligen är reglerat. Det finns vidare anledning att definiera medlingsöverenskommelse. För det första bör en överenskommelse vara skriftlig (jfr artikel 6.1). Vidare bör det tydligt framgå att endast en sådan medlingsöverenskommelse som är resultatet av den medling som definieras ovan omfattas samt att det resultat i form av en förpliktelse som uppnås måste avse parterna i överenskommelsen. Detta bör framgå av den nya lagen. 7.4Avtal om medling som processhinder Regeringens bedömning: Ett avtal om att lösa en tvist genom medling bör inte utgöra rättegångshinder eller hinder mot skilje- förfarande. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Endast en remissinstans uttalar sig särskilt i denna del. vid menar att det kan ifrågasättas om inte en medlingsöverenskommelse bör utgöra rättegångshinder. Skälen för regeringens bedömning: Medlingsdirektivet innehåller inte någon bestämmelse om verkan av ett avtal att hänskjuta en tvist till medling. I medlingsrekommendation anges däremot att staterna ska överväga i vilken utsträckning, om någon, ett avtal om att hänskjuta en tvist till medling ska inskränka parternas möjlighet att väcka talan. I UNCITRAL:s modellag finns vidare en bestämmelse om att en domstol eller skiljenämnd ska vara skyldig att beakta ett avtal mellan parter som enats om medling att inte inleda en process under en särskilt angiven tidsperiod eller innan en viss händelse inträffat. Att parter har möjlighet att träffa avtal om hur en eventuell framtida tvist i anledning av ett visst rättsförhållande ska lösas hänger samman med parternas avtalsfrihet på området. Eftersom parterna fritt kan komma överens om en lösning av en dispositiv tvist kan de också avtala om att lämna över tvistlösningen till någon utomstående. I allmänhet har dock ett sådant avtal inte någon processuell verkan och utgör därmed inte hinder mot att inleda rättegång angående tvisten. Enligt en grund- läggande princip i svensk rättsordning anses nämligen processuella över- enskommelser som innebär att en part avsäger sig rätten till domstols- prövning som regel vara ogiltiga, om inte annat särskilt föreskrivs (NJA II 1943 s. 611 f., Fitger, , s. 49:8 och , Från statlig till privat rättskipning reflektioner över frågan om av- sägelse av rätten till domstolsprövning, till Hans Ragnemalm, 2005, s. 347 f.). Det innebär att även om det är möjligt för en part att avtala om medling, det alltid är möjligt att ångra sig och välja domstols- prövning. Skiljeförfarandet utgör ett exempel på ett lagstadgat undantag från denna princip (4 § lagen [1999:116] om skiljeförfarande och 10 kap. 17 a § RB). I promemorian görs bedömningen att ett avtal om medling inte bör utgöra rättegångshinder. vid pekar på att ett avtal i förhand om medling blir allt vanligare och att det kan finnas förutsättningar för en framgångsrik medling även om en av parterna har ångrat sig. Regeringen konstaterar att skiljeförfarandet i många sammanhang anses jämställt med domstolsförfarandet. Skiljeförfarandet innebär liksom domstolsförfarandet en opartisk prövning av tvisten utifrån gällande rätt som mynnar ut i ett bindande avgörande som har rättskraft. Det är därför naturligt att ett avtal om skiljeförfarande utgör rättegångshinder. Medling syftar visserligen också till att lösa parternas konflikt, men det är en helt annan typ av förfarande som bygger på parternas medverkan och som inte innefattar samma rättssäkerhets- garantier. Ångrar en part att han eller hon träffat avtal om medling bör förutsättningarna för en framgångsrik medling i allmänhet vara små. Även andra omständigheter kan ha inträffat i tiden efter avtalet som gör att det bedöms lönlöst att medla. Parterna förlorar i allmänhet då bara tid och pengar på att engagera sig i ett medlingsförfarande. Regeringen instämmer därför i den bedömning som görs i promemorian, nämligen att ett avtal om att parter ska lösa sin tvist genom medling inte bör utgöra rättegångshinder eller hinder mot skiljeförfarande. Regeringens förslag: En förlikning i domstol efter särskild medling ska göras verkställbar på samma sätt som , dvs. genom att rätten stadfäster den genom dom. En förlikning som ingåtts efter medling i hyres- och arrendenämnd ska kunna stadfästas på samma sätt som gäller för förlikningar i dom- stol. Ett stadfästelsebeslut ska kunna överklagas. Allmän domstol ska vara behörig myndighet att pröva verkställ- barhet av andra medlingsöverenskommelser. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian tas inte ställning till frågan om överklagande av hyres- och arrendenämnds beslut att stadfästa en förlikning efter medling. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslagen eller invänder inte mot dem. Företagarna är positivt inställda till för- slaget om verkställbarhetsförklaring av medlingsöverenskommelse och menar att förslaget bör öka medlingens attraktionskraft betydligt. i välkomnar att det införs en möjlighet att stadfästa förlikningar i nämnden men efterlyser ett klargörande av om nämnderna fortsättningsvis ska ta ansvar för att förlikningar t.ex. inte innehåller moment som står i strid med tvingande lag eller som kan anses oetiska eller som annars står i strid med god sed. Även i är positiv till förslaget om stadfästelsebeslut i nämnden men påpekar att förslaget bör kompletteras med en över- klagandebestämmelse. Västsvenska anser att det inte bör krävas en särskild verkställbarhetsförklaring av en medlingsöverenskommelse som ingåtts inför medlare som är utsedda erkända medlingsinstitut. är av uppfattningen att verkställbarhetsprövningen lika väl skulle kunna anförtros Krono- fogdemyndigheten. Skälen för regeringens förslag Enligt gällande rätt kan en frivillig överenskommelse mellan tvistande parter endast verkställas om den har träffats i ett pågående tvistemål eller i ett skiljeförfarande (17 kap. 6 § RB och 3 kap. UB). Därmed är det domstolen som prövar verkställbarheten av förlikningen. En förlikning efter medling som ingåtts i hyres- och arrendenämnd är däremot inte verkställbar. Det är inte heller en överenskommelse som tillkommit genom privat medling. När det gäller domar, inbegripet stadfästa förlikningar, i internationella förfaranden prövas frågor om verkställbarhet av domstol genom ett s.k. exekvaturförfarande (se särskilt Rådets förordning [EG] 44/2001 av , I-förordningen), se vidare avsnitt 7.5.9. Enligt medlingsdirektivet ska medlemsstaterna säkerställa att det är möjligt för parterna att begära att innehållet i en skriftlig medlings- överenskommelse görs verkställbart (artikel 6.1). Innehållet i en sådan överenskommelse får göras verkställbart av en domstol eller annan behörig myndighet genom en dom eller ett beslut eller en officiell handling i enlighet med lagstiftningen i den medlemsstat där begäran görs (artikel 6.2). Förlikningar efter medling i domstol samt hyres- och arrendenämnd När det gäller överenskommelser som ingåtts inom ramen för en dom- stolsprocess finns det ingen anledning att ändra den nuvarande ordningen. Domstolen är insatt i tvisten. Det skulle innebära en onödig omgång att låta någon annan avgöra verkställbarhetsfrågan. En betydande del av handläggningen vid hyres- och arrendenämnderna syftar till att få parterna att komma överens. Det framstår som en brist att nämnderna, när en förlikning träffas, inte kan stadfästa denna. Hyres- och arrendenämnderna bör därför ges möjlighet att genom beslut stadfästa de överenskommelser som träffas i ärenden vid nämnderna. i påpekar att sådana beslut bör kunna överklagas. Regeringen delar den uppfattningen. En motsvarande möjlighet att överklaga finns för stadfästelsedomar i domstol. Regler om stadfästelse och överklagande bör införas i lagen (1973:188) om arrende- nämnder och hyresnämnder. i ifrågasätter i detta sammanhang om inte nämnden inför beslut om stadfästelse bör ha något ansvar för att förlikningar t.ex. inte står i strid med tvingande lag eller innehåller moment som kan anses vara oetiska. Regeringen konstaterar att den möjlighet att stadfästa förlikningar som föreslås för nämnderna avser dispositiva tvister, dvs. sådana som parterna på egen hand kan komma överens om. Den prövning nämnden ska göra bör motsvara den som sker i domstol vid stadfästelse av förlikning i tvistemål. Verkställbarhet av andra medlingsöverenskommelser När det gäller medlingsöverenskommelser som ingåtts inom ramen för eller Västsvenska In- dustri- och har behovet av verk- ställbarhet lösts på så sätt att medlaren utses till skiljeman och överens- kommelsen tas in i en stadfästelsedom. Västsvenska anser att medlingsöverenskommelser som ingåtts inför medlare som utsetts av erkända medlingsinstitut bör vara verkställ- bara utan särskild förklaring. Regeringen delar inte den uppfattningen. Att skiljemän getts behörighet att meddela en dom som är verkställbar förklaras av att rättskipningen i vissa fall sker där i stället för i domstol. Skiljeförfarandet är reglerat i lag med bl.a. möjlighet att klandra domar och göra invändning om jäv. Motsvarande gäller inte för Direktivet föreskriver vidare att verkställbarhetsförklaring ska meddelas av domstol eller annan behörig myndighet. För medling krävs därför att det skapas en ordning som innebär att en myndighet ges i uppdrag att göra skriftliga medlingsöverenskommelser verkställbara. Det behöver också tillskapas ett förfarande för verkställbarhet av de utländs- ka medlingsöverenskommelser som ska kunna förklaras verkställbara i . Det finns i domstol en etablerad ordning för att stadfästa förlikningar. Det framstår därför som en i sig lämplig lösning att det även i dessa fall är domstol som prövar frågan om verkställbarhet. Det finns dock en strävan att renodla domstolarnas uppgifter. Om prövningen ska läggas på annan myndighet än domstol ligger det närmast till hands att anförtro uppgiften, något som uppger sig inte ha något emot. Krono- fogdemyndigheten har redan till uppgift att pröva om det finns förut- sättningar att erkänna och verkställa bl.a. utländska bötesstraff enligt lagen (2009:1427) om erkännande och verkställighet av bötesstraff inom Europeiska unionen. är också den myndighet som ansvarar för den efterföljande verkställigheten. Dessutom ansvarar för verkställighet i fråga om de EU-instrument där det inte tillämpas något förfarande för verkställbarhet, t.ex. förord- ningen om en europeisk exekutionstitel för obestridda fordringar (och rådets förordning [EG] 805/2004 av ). Handläggningen av en begäran att förklara en medlingsöverens- kommelse verkställbar kommer framför allt att innefatta uppgiften att ta emot och kontrollera att medlingsöverenskommelsen kan verkställas i . När det gäller bedömningen av om medlingen varit sådan att den kan leda till verkställbara överenskommelser är det fråga om en avgränsad prövning. Eftersom parterna måste vara överens för att en verkställbarhetsförklaring ska kunna meddelas lär det sällan bli aktuellt med någon egentlig bevisvärdering. Det kan emellertid inte uteslutas att det, framför allt vad gäller utländska medlingar, kan vara svårt med gränsdragningen mellan vad som är en dispositiv respektive indispositiv tvist. Som bl.a. påpekar är det frågor som lämpar sig bäst för domstol. Dessutom kan det i vissa situationer vara svårt att avgöra om det varit fråga om en gränsöverskridande tvist (se närmare avsnitt 7.5.2). Dessa omständigheter talar för att förlägga prövningen till domstol, som redan har kompetens att pröva sådana frågor. Vidare framstår det enligt regeringens mening som ändamålsenligt att ordningen med verkställbarhetsförklaring utformas på ett sådant sätt att en medlingsöverenskommelse kan erkännas och verkställas i andra EU- stater med stöd av I-förordningen m.fl. instrument. En annan ordning skulle nämligen innebära dels att svenska medlingsöverens- kommelser berövas möjligheten till verkställighet i övriga EU, dels en minskad rörlighet av de gränsöverskridande medlingsöverenskommelser som omfattas av direktivet (se närmare avsnitt 7.5.7). Regeringen bedömer i likhet med vad som framgår av promemorian att prövningens karaktär och behovet av att på ett lämpligt sätt göra I-förordningen tillämplig på verkställbarhetsförklaringar, medför att domstol bör utpekas som behörig myndighet att pröva om en medlingsöverenskommelse ska göras verkställbar. Dispositiva tvister prövas i av allmän domstol, dvs. tingsrätt, Prop. 2010/11:128 hovrätt och . Inom ramen för en sådan handläggning kan domstolen, som nämns ovan, genom dom stadfästa en förlikning som träffats i målet. Även frågor om verkställighet av domar och förlikningar i dispositiva tvister avgörs efter överklagande av allmän domstol. Vid bedömningen av val av domstol framstår det som naturligt att anförtro handläggningen av ärenden om verkställbarhet av medlingsöverens- kommelser åt de allmänna domstolarna. Regeringens förslag: Möjligheten att få en medlingsöverens- kommelse förklarad verkställbar enligt den nya lagen ska omfatta överenskommelser som ingåtts i samt överenskommelser som ingåtts utomlands, om den dag medlingen inleddes parterna hade sin hemvist eller vanliga vistelseort i , eller en av parterna hade sin hemvist eller vanliga vistelseort i en annan medlemsstat inom EU än någon av de andra parterna och ingen av parterna hade sin hemvist eller vanliga vistelseort i . Medling ska anses inledd när parterna har enats om medling sedan en tvist har uppstått, skyldighet att delta i medling har uppkommit enligt lag eller annan författning, eller utländsk domstol har beslutat om medling eller uppmanat parterna att delta i medling. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot förslaget. hovrätt anser att bestämmelsen som anger vilka utländska medlings- överenskommelser som ska omfattas bör justeras något. Skälen för regeringens förslag Medlingsdirektivet reglerar gränsöverskridande tvister inom EU. Med detta avses tvister med anknytning till och en annan medlemsstat eller i vissa fall till två andra medlemsstater med undantag för . När det gäller möjligheten att göra medlingsöverenskommelser verkställ- bara måste den nya lagen därmed omfatta medling i sådana tvister. I direktivet definieras en tvist som gränsöverskridande om minst en part har sin hemvist eller vanliga vistelseort i en annan medlemsstat än den som en annan part har den dag då (a) parterna enas om att använda medling efter det att en tvist uppstått, (b) medling beslutas av domstol, (c) en skyldighet att använda medling uppkommer eller (d) en upp- maning av domstol att delta i medling riktas till parterna (artikel 2.1). Gemensamt för nu nämnda tidpunkter är att de kan sägas ge uttryck för när medlingen ska anses inledd. Det framstår som rimligt att lagens tillämplighet på medlingsöverens- kommelser som ingåtts i utlandet avgränsas utifrån de kriterier som uppställs i direktivet om när medling ska anses inledd och bestämmas av var parterna hade hemvist eller vanliga vistelseort . föreslår att en tvist bör vara gränsöverskridande om parterna har hemvist i olika medlemsstater och invänder mot promemorians mer krångliga formulering. Hovrättens förslag innebär dock att ingen part får ha hemvist i samma stat, vilket är problematiskt i de fall överens- kommelsen omfattar fler än två parter. I stället bör, som föreslås i prome- , en tvist vara gränsöverskridande om den dag medlingen inleddes någon av parterna hade sin hemvist eller vanliga vistelseort i en annan medlemsstat inom EU än någon av de andra parterna och ingen av parterna var hemmahörande i . Var en part har sin hemvist ska enligt direktivet fastställas i enlighet med artiklarna 59 och 60 i I-förordningen (artikel 2.3). Det innebär att frågan om en part har hemvist i en viss medlemsstat avgörs enligt den medlemsstatens lag. För juridiska personer finns en upp- räkning av vad som avses med den juridiska personens hemvist. Bestämmelserna i bör göras tillämpliga genom en hänvisning i den nya lagen. Direktivet förhåller sig positivt till att även inhemsk medling inkluderas (beaktandesats 8). I promemorian föreslås också att sådan medling ska kunna förklaras verkställbar. Ingen remissinstans invänder mot detta. Enligt regeringens uppfattning har medling många fördelar som tvist- lösningsmetod och bör uppmuntras. Det framstår mot den bakgrunden som rimligt att den reglering avseende medling som föranleds av direk- tivet kommer även inhemsk medling till godo. Någon nackdel med att låta medling i utan något gränsöverskridande inslag omfattas bedöms inte finnas. Tvärtom undviks vissa gränsdragningsproblem och bevissvårigheter med en sådan ordning. Med inhemsk medling bör i detta sammanhang avses medling som äger rum i oberoende av var parterna har sin hemvist. Väljer parterna att förlägga förfarandet till och ingå överenskommelse här finns det inte anledning att göra rättsverkningarna av sådan medling beroende av parternas hemvist. Regeringen instämmer i promemorians bedömning att det dessutom är rimligt att omfatta medling utomlands mellan personer hemmahörande i . Däremot får det anses för långtgående att innefatta medling utomlands mellan två personer hemmahörande utomlands som flyttat till för ansökan om verkställbarhet av överenskommelsen. Allmänt inom den internationella privat- och processrätten gäller att det i en stat måste finnas ett rättskipningsintresse för att det ska finnas domsrätt där. Det krävs alltså att saken har en tillräcklig anknytning till staten i fråga. Denna princip gäller också inom EU och kommer till uttryck i rättsakter och konventioner på området. I nu aktuella fall är det dock inte fråga om rättskipning. Fördelen med att inte begränsa tillämpningsområdet till utländska gränsöverskridande fall är att gräns- dragningsproblem och bevissvårigheter undviks på liknande sätt som görs gällande beträffande inhemsk svensk medling. Det kan dock konstateras att direktivet inte nämner denna möjlighet och att nationell behörighet för denna typ av prövning regelmässigt bygger på recipro- citet. I promemorian föreslås mot denna bakgrund att den svenska regleringen ska begränsas till att gälla medlingsöverenskommelser som ingåtts i eller av personer hemmahörande i olika medlemsstater i EU. Ingen remissinstans riktar invändningar mot denna avgränsning. När det gäller medling i en annan medlemsstat i EU utan gränsöverskridande inslag, t.ex. medling i mellan två personer hemmahörande där, skulle ett tillämpningsområde som omfattar sådan medling kunna tänkas uppmuntra till s.k. forum shopping. skulle därmed kunna bli ett land dit parter vänder sig för att få sina medlings- överenskommelser verkställbara, oavsett om det finns utmätningsbar egendom eller annan anknytning till . I avsnitt 7.5.7 föreslås att medlingsöverenskommelser ska förklaras verkställbara genom domstols- beslut och att I-förordningen och underhållsförordningen (rådets förordning [EG] 4/2009 av ) blir tillämpliga. Detta innebär att en inhemsk medlingsöverenskommelse i en medlemsstat skulle kunna komma att verkställas i den staten efter att den förklarats verkställbar i , trots att den statens reglering inte skulle tillåta att en sådan överenskommelse förklarades verkställbar där. Av dessa skäl anser regeringen att medling i en annan medlemsstat i EU utan gränsöverskridande inslag inte bör omfattas av tillämpnings- området. Skulle det visa sig att alla eller flertalet medlemsstater tillåter verkställbarhet av sin interna medlingsöverenskommelse bör det dock kunna medföra förnyade överväganden i . Även i förhållande till , , och gör sig resonemanget ovan gällande. tillämpar nämligen genom avtal med EU I-förordningen och övriga stater tillämpar Lugano- konventionen. Det finns därför inte anledning att möjliggöra verkställ- barhet av medlingsöverenskommelser med koppling till dessa stater. När det gäller övrig utländsk medling, dvs. medling utanför EU och EFTA, kan intresset av verkställbarhet ifrågasättas. Det finns inte några regler om erkännande och verkställighet beträffande överenskommelser som är resultatet av sådan medling. Ett tillämpningsområde som omfattar sådana medlingsöverenskommelser skulle innebära att dessa skulle kunna verkställas i övriga EU via , vilket framstår som en tvivel- aktig ordning. Inte heller sådan medling bör därför omfattas av tillämp- ningsområdet. Regeringens förslag: En ansökan om verkställbarhetsförklaring ska ges in till den tingsrätt inom vars domkrets någon av parterna har sin hemvist. Reservforum för det fall det inte finns någon sådan behörig domstol ska vara . Promemorians förslag innebär att ansökan om verkställbarhetsför- ska ges in till den tingsrätt inom vars domkrets medlingsöverens- kommelsen har ingåtts. föreslås vara reservforum. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker för- slaget eller invänder inte mot det. och advokat- samfund anser att ansökan bör göras till en tingsrätt inom vars domkrets någon av parterna har sin hemvist. Även Hovrätten för och ifrågasätter om forumregeln är ändamålsenligt utformad. anser att det kan övervägas att förlägga reservforum till en domstol med erfarenhet av att vara sådant forum, förslagsvis . uppger sig inte ha någon erinran mot att vara reservforum. Skälen för regeringens förslag: När det gäller frågor om verkställ- barhet enligt I-förordningen och , som prövas genom ett s.k. exekvaturförfarande, är behörig domstol. Denna ordning innebär en avvikelse från uppgiftsfördelningen mellan instanserna och lämpligheten av den kan därför ifrågasättas. Tyngdpunkten i instansordningen ska ligga i tingsrätten medan hov- rättens främsta uppgift ska vara att överpröva tingsrättens avgöranden. Med hänsyn till uppgiftsfördelningen mellan instanserna bör prövningen av frågor om verkställbarhet av medlingsöverenskommelser förläggas till tingsrätt. Prövningen av verkställbarhetsförklaring av medlingsöverenskommel- ser kommer inte att ställa krav på särskild kompetens eller snabbhet. Att antalet ärenden kan bedömas bli relativt litet utgör inte i sig skäl för att koncentrera prövningen till ett fåtal tingsrätter. Samtliga tingsrätter bör därför vara behöriga att handlägga dessa.