prop · GY03128 · 2011-04-14 00:00:00 — Är det fråga om en uppgift som har lämnats i en förtroendesituation och inte vid myndighetsutövning bör dock rätten att meddela och offent- liggöra uppgifter normalt vara utesluten. Det kan också finnas större anledning att överväga undantag från rätten att meddela och offentliggöra uppgifter i fråga om sekretessbestämmelser utan skaderekvisit (jfr prop. 2009/10:56 s. 26 f.). Mot den bakgrunden föreslås i promemorian att tystnadsplikten ska ha företräde framför rätten att meddela och offentlig- göra uppgifter. Några remissinstanser, och , framför motsatt uppfattning. Enligt regeringens uppfattning har promemorians förslag fog för sig. Sekre- tessen syftar till att skydda förtrolig information och den föreslagna sekretessbestämmelsen saknar skaderekvisit. I likhet med vad som gäller för uppgifter som en part lämnar till medlare i arbetstvister, bör därför Prop. 2010/11:128 den tystnadsplikt som följer av den föreslagna nya sekretessbestämmel- sen ha företräde framför rätten att meddela och offentliggöra uppgifter. 7.7.5Tystnadsplikt och åberopandeförbud för parterna Regeringens bedömning: Det bör inte införas bestämmelser om tystnadsplikt eller åberopandeförbud för parterna. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans ifrågasätter bedömningen. Skälen för regeringens bedömning UNCITRAL:s modellag och rekommendation innehåller en allmän bestämmelse om konfidentialitet som även träffar parterna. finns mot denna bakgrund anledning att överväga om det finns behov av att säkerställa att parterna inte för vidare uppgifter som framförts under Någon motsvarande lagfäst tystnadsplikt för parter i en dom- stolsprocess finns inte. En part som får ta del av sekretessbelagda uppgifter om motparten exempelvis vid en domstolsförhandling som hålls inom stängda dörrar har ingen skyldighet att hålla dessa uppgifter hemliga, såvida inte rätten förordnar om yppandeförbud enligt 5 kap. 4 § Inte heller vid andra utomrättsliga förfaranden finns någon lag- reglerad tystnadsplikt för parterna. När det gäller skiljeförfarande har uttalat att parterna är bundna av tystnadsplikt endast om de har träffat avtal om det (NJA 2000 s. 538). Det är vid medling framför allt fråga om parts egna uppgifter till medlaren som han eller hon inte vill ska komma till motpartens kännedom. Parten bör själv kunna avgöra om han eller hon vill åberopa dessa förhållanden efter avslutad Några andra uppgifter av betydelse finns sällan och behovet av en lagstadgad tystnadsplikt för parterna kan därför ifrågasättas. Regeringen konstaterar att det självklart inte går att utesluta att part även för motparten avslöjar känsliga uppgifter i syfte att föra medlingen Om parterna i ett enskilt fall skulle ha ett särskilt behov av att säkerställa att uppgifter inte förs vidare har de möjlighet att träffa ett avtal om ömsesidig tystnadsplikt. En sådan lösning stämmer väl överens med utgångspunkten att enskilda parter i förhållande till varandra själva bör få disponera över offentlighet och sekretess rörande sina mellan- havanden (jfr Fahlbeck, Företagshemligheter, konkurrensklausuler och yttrandefrihet, 1992, s. 55). Medlaren bör i medlingsförfarandets inled- ningsskede förvissa sig om att parterna är införstådda med förut- sättningarna för förfarandet. Han eller hon bör då kunna uppmärksamma parterna på vad som gäller i fråga om tystnadsplikt så att parterna kan träffa ett sådant avtal om de önskar det. Ett sådant avtal har i sig inga rättsverkningar i den utsträckning det inte rör företagshemligheter (SOU 1995:65 s. 182 f. med hänvisningar), eftersom det straffrättsliga skyddet är begränsat till sådana hemligheter. Det kan dock lösas genom att parterna tar in en skadeståndsklausul i avtalet. Sådana avtal förekommer i olika medlingsinstituts regler. Med hänsyn till det anförda och då Prop. 2010/11:128 medlingsdirektivet inte uppställer något krav på tystnadsplikt, delar regeringen promemorians bedömning att det inte bör införas någon lagfäst tystnadsplikt för parterna i ett medlingsförfarande. Ett annat sätt att stärka medlingens konfidentialitet är att införa ett förbud för en part att i en senare behandling av saken, utan motpartens sam- tycke, åberopa medgivanden och andra uppgifter som motparten har lämnat under medlingsförfarandet. Syftet med ett sådant åberopande- förbud är att säkerställa att det som har sagts under medlingen inte förs fram i processen. Enligt regeringens mening rimmar ett sådant förbud illa med den för svensk processrätt grundläggande principen att rätten efter en samvets- grann prövning av allt som förekommit ska avgöra vad som i målet är bevisat (35 kap. 1 § RB). Det framstår mot den bakgrunden som mycket tveksamt att för denna situation införa ett åberopandeförbud. Om uppgifter som hänför sig till ett tidigare medlingsförfarande förs in i processen av en part får rätten i stället på sedvanligt sätt bedöma relevansen och bevisvärdet av uppgifterna. En uppgift t.ex. om att en part har lämnat ett visst förlikningsbud under ett medlingsförfarande kan inte annat än undantagsvis antas komma att tillmätas någon betydelse vid en materiell prövning av tvisten. Avsaknaden av ett åberopandeförbud bedöms därför inte försvaga parternas vilja att engagera sig i medling. Mot den angivna bakgrunden delar regeringen promemorians bedömning att det inte bör införas ett åberopandeförbud i fråga om vad som före- kommit under medlingen. Regeringens bedömning: bör ges i uppdrag att tillhandahålla information om medling som tvistlösningsform och om förekomsten av uppförandekoder för medlare. Verket bör dessutom tillhandahålla en förteckning över medlare. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En majoriteten av remissinstanserna, bl.a. , instämmer i promemorians bedömning. anser att bör få i uppdrag att aktivt arbeta med domstolarna, och de organisationer som erbjuder medling för att främja medling i med fokus på att öka kunskapen om fördelarna med medling, kvalitetskontroll och utbild- ning. Västsvenska anser att det bör införas en kvalitetssäkring av medlare och att de medlare och organisa- tioner som erbjuder medlingstjänster inte urskillningslöst bör ges plats i den information som förutsätts tillhandahålla. Skälen för regeringens bedömning: Direktivet innehåller ett antal bestämmelser som syftar till att säkerställa kvaliteten på medlings- verksamheten och att öka kunskapen om medling som tvistlösnings- metod. Medlemsstaterna ska uppmuntra medlare och organisationer som erbjuder medlingstjänster att utarbeta och ansluta sig till frivilliga uppförandekoder och andra effektiva mekanismer för kvalitetskontroll av medlingstjänster (artikel 4.1). Medlemsstaterna ska vidare uppmuntra till grundutbildning och fortbildning av medlare för att säkerställa att med- lingen utförs på ett effektivt, opartiskt och kompetent sätt i förhållande till parterna (artikel 4.2, jfr även beaktandesatserna 16 och 17). Med- lemsstaterna ska vidare uppmuntra att information om hur man kontaktar medlare och organisationer som erbjuder medlingstjänster finns tillgänglig för allmänheten, särskilt på Internet (artikel 9). En domstol där talan har väckts får, om det är lämpligt, uppmana parterna att använda medling eller att delta i ett informationsmöte om medling (artikel 5). Att det sker en ökad information om medling är positivt och bedöms bidra till ett ökat förtroende för medlingen som tvistlösningsmetod. För information om medling kommer den europeiska e-juridikportalen på Internet att vara en naturlig källa. Portalen innehåller information om bl.a. nationella rättsliga förfaranden. Syftet med portalen är att bl.a. förbättra medborgarnas tillgång till rättsväsendet. Även det europeiska privaträttsliga nätverket (EJN) tillhandahåller på sin hemsida information om nationell lagstiftning på privaträttens område och i synnerhet sådan som grundar sig på EU-rättsliga instrument. Det kan vidare antas att de medlingsaktörer som finns i anslutning till införlivandet av medlings- direktivet ser en ökad marknad för medling och därmed intensifierar sin marknadsföring. Redan nu tillhandahåller flera medlingsaktörer sådan information. Dessutom tillhandahåller föreningen forum för medling och konflikthantering information i nu aktuella hänseenden. Föreningens syfte är att vara en mötesplats för alla som arbetar med eller är intresserade av medling. Föreningen verkar bl.a. för att medling som konflikthanteringsmetod utvecklas och sprids i . Direktivets krav på att information om medlingstjänster finns tillgänglig bör kunna anses uppfyllt när det gäller privat medling. I promemorian föreslås att ges i uppdrag att informera om medling. har ingen invändning mot detta. anser att bör få i uppdrag att aktivt arbeta med domstolarna, och de organisationer som erbjuder medling för att främja medling i med fokus på att öka kunskapen om fördelarna med medling, kvalitetskontroll och utbild- ning. Västsvenska anser att det bör införas en kvalitetssäkring av medlare och att de medlare och organisa- tioner som erbjuder medlingstjänster inte urskillningslöst bör ges plats i den information som förutsätts tillhandahålla. Regeringen anser att åtgärder för att säkerställa kvaliteten i medlings- förfarandet är välkomna. Direktivet fokuserar på utomrättslig medling. Det är därför viktigt att i det avseendet inte helt förlita sig på domstolar och . I bedrivs det redan ett arbete i privata aktörers regi i syfte att säkerställa kvaliteten på medlingsförfarandet, t.ex. genom utbildning och medlingsregler. Det får förutsättas att medlings- aktörerna själva tar initiativ till de ytterligare informationsinsatser som kan anses erforderliga för att informera om förekommande uppförande- koder utan någon särskild åtgärd från det allmännas sida. dialog med domstolar och advokatsam- Prop. 2010/11:128 fund i syfte att främja medling på det sätt anför bör kunna ske utan åtgärder från regeringen. nämnda åtgärder kommer också sådan medling som domstol beslutar om tillgodo (särskild medling). För att sprida kunskap om att det finns en möjlighet att använda sig av medling inom ramen för ett tvistemål och därigenom förbättra förutsättningarna för att använda särskild medling, bör Dom- stolsverket ges i uppdrag att informera om medling. I syfte att ytterligare hjälpa parterna i deras val av medlare och att främja kvaliteten på medlingsverksamheten är det också lämpligt att i anslutning härtill informerar om förekomsten av uppförandekoder för medlare, främst den europeiska uppförandekoden. bör vidare ges i uppdrag att tillhandahålla en förteckning över medlare. En sådan förteckning bör kunna bidra till att öka användningen av särskild medling i domstol (se avsnitt 6.4). Informationen kan också vara till nytta för aktörerna och användarna av privat medling. Verket får inom ramen för det arbetet ta ställning hur en sådan förteckning bör utformas och struktureras. När det gäller möjligheten för domstolarna att uppmana parter att använda sig av medling (artikel 5) uppfyller vad som föreskrivs i direktivet genom regler i 42 kap. 6 och 17 §§ RB. Enligt den förra paragrafen syftar förberedelsen i ett tvistemål till att klarlägga bl.a. om det finns förutsättningar för förlikning eller annan samförståndslösning. I 42 kap. 17 § andra stycket RB anges de närmare förutsättningarna för när särskild medling kan komma i fråga i dispositiva tvistemål. Regeringens förslag: Den nya lagen om medling i vissa privaträtts- liga tvister liksom de föreslagna lagändringarna ska träda i kraft . De nya bestämmelserna om verkställbarhetsförklaring ska inte tillämpas på medlingsöverenskommelser som ingåtts före . Promemorians förslag: I promemorian föreslås att lagförslagen ska träda i kraft . Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt medlingsdirektivet ska med- lemsstaterna sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvän- diga för att införliva direktivet (artikel 12). De föreslagna bestämmelserna bör träda i kraft så fort som möjligt. Lag- förslagen bör därför träda i kraft . Av allmänna processrättsliga principer följer att nya processuella regler blir tillämpliga . Det innebär att nya regler ska tillämpas på varje processuell företeelse som inträffar efter det att regleringen trätt i kraft. De nya reglerna rubbar dock inte det processuella läge som redan har uppstått vid ikraftträdandet. Förfarandet för verkställbarhetsförklaring är ett helt nytt förfarande. 2010/11:128 parter som deltagit i medling före dagen för införlivande av direktivet () har gjort det med vetskap om och kanske t.o.m. förutsättningen att överenskommelsen inte kan förklaras verkställbar. Den medling som begärs verkställbar efter det att direktivet skulle ha införlivats kan däremot antas ha skett med direktivets krav i åtanke. Mot denna bakgrund bör förfarandet endast tillämpas på medlingsöverens- kommelser som ingåtts efter . En övergångsbestämmelse av denna innebörd bör därför införas. När det gäller bestämmelserna om medlingens inverkan på talefrister och preskriptionstider samt konfidentialitet framstår det som ändamåls- enligt att de gäller också för fordringar som uppkommit och medlingar som genomförts före ikraftträdandet. Några särskilda övergångsbestäm- melser behövs inte i dessa delar. 9 Ekonomiska och andra konsekvenser Regeringens bedömning: De föreslagna författningsbestämmelserna bedöms inte medföra några kostnadsökningar för det allmänna, enskilda eller företag. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser uttalar sig inte i denna anser att ytterligare resurser bör tillskjutas dom- stolarna. Utredningens bedömning är att en utökad användning av medling kan medföra kostnader för framför allt utbildning men att detta uppvägs av att mindre resurser behövs för handläggningen av mål. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot bedömningen. Skälen för regeringens bedömning Konsekvenser för det allmänna I propositionen föreslås åtgärder som syftar till en ökad användning av medling som tvistlösningsmetod. Att parterna frivilligt kommer överens är positivt. Det innebär att en domstolsprocess kan undvikas eller, om överenskommelsen ingås i ett pågående mål, bli mindre omfattande. Där- med minskar kostnaderna för domstolarna. I många fall kan också verk- ställighetsåtgärder undvikas eftersom fullgörelse sker frivilligt. Därmed minskar kostnaderna för exekutionsväsendet. Möjligheten att begära verkställbarhetsförklaring innebär emellertid att domstolarna tillförs en ny ärendetyp. För en ansökan om verkställbar- hetsförklaring ska en avgift tas ut. Det kan inte förutses hur många nya ärenden som kommer att behöva handläggas vid domstolarna. Med hänsyn till att medling bygger på att parterna ska komma överens bedöms behovet av att ansöka om verkställbarhetsförklaring vara litet. Dessutom måste parterna vara eniga om en ansökan om verkställ- På grund härav bedöms det inte vara fråga om annat än ett mindre antal ärenden. Handläggningen bedöms dessutom inte bli Prop. 2010/11:128 särskilt betungande, eftersom det främst är fråga om att pröva om de formella kraven är uppfyllda. Den ärendetillströmning som trots allt kan bli aktuell bedöms kunna kompenseras av den minskning av antalet tvistemål som bedöms bli följden av en ökad användning av medling. Sammantaget bedöms förslagen därför inte innebära några kostnads- ökningar för tingsrätterna. Tingsrättens avgöranden kommer att kunna överklagas till hovrätt. Eftersom parterna ska vara överens om en ansökan om verkställbarhets- förklaring kan antalet ärenden som överklagas förväntas bli försumbart. Mot den angivna bakgrunden gör regeringen bedömningen att hand- läggningen av ärendena om verkställbarhetsförklaring inte bör få några beaktansvärda ekonomiska konsekvenser för Domstolar. Verkställbarhetsförklaringarna kommer att resultera i nya ärenden hos . kan det antas att det sker en i det närmaste motsvarande minskning av verkställighetsärenden avseende domar. Skillnaden bedöms bli obetydlig. Hanteringen av ärenden om verkställighet av medlingsöverenskommelser bedöms därför inte få några ekonomiska konsekvenser för . Övriga förslag bedöms inte medföra några kostnadskonsekvenser för berörda myndigheter. Konsekvenser för enskilda och företag Det huvudsakliga syftet med direktivet är att öka attraktionskraften för medling som alternativ tvistlösningsform och att öka användningen av densamma. Att förbättra möjligheterna för parter att på egen hand lösa tvister är som nämns ovan förenat med flera fördelar. Genom att införa en möjlighet att få en medlingsöverenskommelse förklarad verkställbar kan ett mer tidsödande och kostsamt domstols- eller skiljeförfarande undvikas och parterna kan snabbare lägga tvisten bakom sig. Genom att prövningen läggs på domstol möjliggörs verk- ställighet av överenskommelsen inom övriga EU, vilket gör det lättare för borgenärer att få betalt. Förfarandet är frivilligt och medför utöver ansökningsavgiften inga kostnader för företag eller enskilda. 10.1Förslaget till lag om medling i vissa privaträttsliga tvister 1 § Denna lag gäller medling i privaträttsliga tvister där förlikning om saken är tillåten. Lagen gäller dock inte sådan medling eller förlikningsverksamhet som sker i inom ramen för ett mål eller ärende hos domstol, annan myndighet eller skiljenämnd. Lagen gäller inte heller förlikningsverksamhet i utländsk domstol. Paragrafen anger lagens sakliga tillämpningsområde. Övervägandena finns i avsnitt 7.2. Paragrafen genomför delvis artikel 1 i medlings- direktivet. Av första stycket framgår att lagen är tillämplig på tvister på privaträttens område. Privaträttslig tvist är här ett autonomt begrepp. Den närmare innebörden av det begreppet bestäms alltså av . Det måste vidare vara fråga om en tvist där förlikning om saken är tillåten, dvs. en dispositiv tvist. I den mån det är fråga om en blandad tvist, dvs. en tvist med såväl dispositiva som indispositiva inslag, kan medling ske i den del som är dispositiv. Sådana tvister finns på t.ex. fastighetsrättens och konkurrensrättens område. Exempel på tvister som inte omfattas av lagens tillämpningsområde är tvister om vårdnad om barn och om barns boende. Däremot omfattas i huvudsak tvister om underhållsbidrag. De närmare gränserna mellan dispositiva och indispositiva tvister följer av den materiella rätten och regleras följaktligen inte inom ramen för de processuella bestämmelserna (jfr NJA II 1943 s. 210). När det gäller internationella tvister får det från fall till fall avgöras om motsvarande främmande tillämpliga lag är av sådant slag att förlikning inför svensk domstol skulle godtas. När det gäller statusfrågor, t.ex. frågor om vårdnad om barn, torde det svenska synsättet gälla även om tvisten saknar anknytning till . Gäller det däremot en ekonomisk-politisk reglering i en främmande stat saknas ofta anledning att låta svenska tvingande regler påverka bedömningen av om målet är dispositivt. Av andra stycket första meningen, som reglerar förhållanden i , framgår att medling och förlikningsverksamhet som bedrivs inom ramen för ett mål eller ärende hos domstol, annan myndighet eller skiljenämnd inte omfattas av lagens tillämpningsområde. Bestämmelser om sådan medling finns såvitt avser domstol i 42 kap. 17 § andra stycket och 50 kap. 11 § andra stycket RB och såvitt avser hyres- och arrendenämnd i 1 § 1 och 4 § 1 lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyres- nämnder. Bestämmelser om sådan förlikningsverksamhet i som undantas från lagens tillämpningsområde finns i 42 kap. 17 § första stycket och 50 kap 11 § första stycket RB, 12 § lagen om arrende- nämnder och hyresnämnder samt 11 § lagen (1976:839) om Statens va- nämnd. Lagen gäller inte heller för förlikning som träffas och kan stadfästas i skiljeförfarande enligt 27 § lagen (1999:116) om skilje- förfarande. Av andra meningen framgår att även utländsk domstols förlikningsverksamhet, dvs. den verksamhet som den för målet ansvarige domaren bedriver i syfte att få parterna att komma överens, undantas från lagens tillämpningsområde. 2 § Har en medlingsöverenskommelse ingåtts utomlands gäller 712 §§ endast om medlingen inleddes 1.samtliga parter hade sin hemvist eller vanliga vistelseort i , eller 2.en av parterna hade sin hemvist eller vanliga vistelseort i en annan medlems- stat i Europeiska unionen än någon av de andra parterna och ingen av parterna hade sin hemvist eller vanliga vistelseort i . Hemvist enligt första stycket fastställs i enlighet med artiklarna 59 och 60 i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område. Paragrafen reglerar vilka utländska medlingsöverenskommelser som kan förklaras verkställbara. Övervägandena finns i avsnitt 7.5.2. Paragrafen genomför delvis artiklarna 1 och 2 i medlingsdirektivet. Av första stycket framgår att bestämmelserna om verkställbarhets- förklaring enligt 712 §§ är tillämpliga på vissa utländska medlings- överenskommelser, närmare bestämt sådana där parterna har sin hemvist eller vanliga vistelseort i eller sådana där i vart fall två av parterna har sin hemvist eller vanliga vistelseort i olika medlemsstater inom EU. Ingen av dessa medlemsstater får dock vara . Det är parternas hemvist eller vanliga vistelseort medlingen inleddes som bestämmer tillämpningsområdet. När medling ska anses inledd regleras i 4 §. Det ankommer enligt 9 § första stycket 4 på sökan- den att visa att det varit fråga om en sådan utländsk medlings- överenskommelse som omfattas av tillämpningsområdet. Av andra stycket framgår att hemvist enligt första stycket definieras i artiklarna 59 och 60 i I-förordningen. Det innebär att frågan om en part som är en fysik person har hemvist i en viss medlemsstat avgörs enligt den medlemsstatens lag. För juridiska personer finns i förord- ningen en uppräkning av vad som avses med den juridiska personens hemvist. 3 § I denna lag avses med medling: ett strukturerat förfarande genom vilket två eller flera parter med hjälp av en tredje man (en medlare) frivilligt söker lösa en uppkommen tvist, medlingsöverenskommelse: en skriftlig överenskommelse som är resultatet av medling och som innefattar en förpliktelse för någon eller några av dem som ingått överenskommelsen. Paragrafen innehåller definitioner. Övervägandena finns i avsnitt 7.3. Paragrafen genomför delvis artikel 3 i medlingsdirektivet. Av paragrafen framgår att medling är ett strukturerat förfarande genom vilket två eller flera parter med hjälp av en medlare frivilligt försöker lösa en uppkommen tvist. Att medlingsförfarandet är strukturerat innebär som regel att det finns ett avtal om medling, en inledande fas där medlaren förklarar hur förfarandet går till, en fas för aktiv medling och en avslutande fas där det, om medlingen lett till en överenskommelse, klargörs vad parterna kommit överens om. Vilka krav på struktur som kan ställas får dock avgöras i det enskilda fallet med hänsyn till vilken typ av medling det rör sig om. Det finns ingenting som hindrar att parter- na tar hjälp av flera medlare. Att det ska vara fråga om en uppkommen tvist innebär bl.a. att sådana förhandlingar som syftar till att åstadkomma ett avtalsförhållande mellan parterna faller utanför tillämpningsområdet. Kravet på frivillighet innebär att medlaren inte får ha till uppgift att påtvinga parterna en lösning på deras tvist. Parterna måste alltså kunna välja att inte träffa en överenskommelse. Kravet på frivillighet utesluter inte att medlingen initierats eller beslutats av annan än parterna (jfr 4 §) eller att medlaren är förhindrad att lägga fram förslag på en lösning av Av definitionen följer att det är utan betydelse vad parterna väljer Prop. 2010/11:128 att kalla förfarandet. Det avgörande är att förfarandet syftar till en överenskommelse i parternas tvist.