prop · GY03158 · 2011-06-30 00:00:00 — Enligt punkten 3 får ett överlämnande inte beviljas om det för samma gärning redan har meddelats en dom mot den eftersökte i en nordisk stat eller en medlemsstat i EU och straffet då det är fråga om en fällande dom som har vunnit laga kraft antingen har avtjänats, är under verkställighet eller kan verkställas enligt lagstiftningen i domslandet. En tidigare frikännande dom avseende samma gärning utgör således hinder mot överlämnande. Vid fällande dom saknas betydelse vilket straff som har dömts ut. Även villkorliga straff hindrar alltså ett överlämnande. Åklagaren bör, inför prövningen av om hinder föreligger enligt denna punkt, göra en kontroll mot det . Det föreligger däremot inte någon skyldighet att i övrigt självmant göra efterforskningar. En invändning från den eftersökte själv om tidigare lagföring måste dock i de allra flesta fall utredas. Frågan har behandlats i avsnitt 6.3.5. I punkten 4 föreskrivs att även domar meddelade i stater utanför och EU i vissa situationer utgör hinder mot ett överlämnande. De domar som avses är sådana som hade utgjort hinder mot utlämning enligt 10 § tredje eller fjärde stycket utlämningslagen, om den bestämmelsen hade varit tillämplig. Bestämmelsen korresponderar med 2 kap. 5 a § , på så sätt att när hinder enligt den senare bestämmelsen föreligger mot att åtala någon för en gärning på grund av en meddelad dom för samma gärning föreligger även hinder mot utlämning för gärningen. I övrigt hänvisas till kommentaren till föregående punkt. Denna fråga har behandlats i avsnitt 6.3.5. Enligt punkten 5 utgör i meddelad åtalsunderlåtelse för samma gärning som den nordiska arresteringsordern avser hinder mot överlämnande. De beslut som omfattas är främst åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 7 § . Åtalsunderlåtelse kan dock även beslutas med stöd av 16 och 17 §§ lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Den utredande åklagaren bör undersöka om det finns förutsättningar för att återkalla en meddelad åtalsunderlåtelse enligt främst 20 kap. 7 b § och därmed undanröja hindret mot överlämnande. Frågan har behandlats i avsnitt 6.3.6. I punkten 6, som har behandlats i avsnitt 6.3.7, anges att ett överlämnande inte får beviljas om förundersökning har inletts eller åtal har väckts i för samma gärning som den nordiska arresteringsordern avser och förundersökningsledaren eller den åklagare . 2010/11:158 som handlägger ärendet efter att åtal har väckts i det svenska ärendet motsätter sig ett överlämnande. Avslag enligt denna punkt förutsätter således att det antingen redan har inletts en förundersökning eller finns ett väckt åtal när den nordiska arresteringsordern inkommer eller att ett sådant förfarande inleds under utredningen av överlämnandefrågan men innan beslut om överlämnande har meddelats. Det är den åklagare som utreder överlämnandeärendet som ska inhämta uppgift om förundersökningsledarens inställning till överlämnandet. Om denne inte motsätter sig ett överlämnande och övriga förutsättningar är uppfyllda kan ett överlämnande alltså beviljas. Det finns inget krav på att den svenska förundersökningen eller åtalet måste vara nedlagt innan rätten fattar beslut om överlämnande. kan det finnas skäl att avvakta med ett sådant beslut till dess beslut har meddelats i överlämnandefrågan. Rätten ska således inte göra någon egen prövning av om lagföringen bäst äger rum i denna prövning görs av förundersöknings- ledaren eller, om åtal har väckts, av den åklagare som handlägger det svenska ärendet. Vid prövningen bör särskilt beaktas om det i finns de bästa möjligheterna att uppnå ett riktigt avgörande och om eventuella målsägandes möjligheter att få frågor om skadestånd prövade tillgodoses. I normalfallet torde det inte innebära några problem för förundersökningsledaren att komma överens med sin kollega i den utfärdande staten om var lagföringen bäst äger rum och vem som ska lägga ned sin förundersökning eller sitt åtal. Om den som eftersöks enligt en nordisk arresteringsorder är torde det i allmänhet finnas starka skäl för att lagföringen sker i . Enligt 3 kap. 3 § ska åklagaren i en sådan situation särskilt utreda om lagföringen kan ske i . Om en nordisk arresteringsorder avslås på denna grund för en viss gärning som överlämnande beviljas för andra gärningar, får åklagaren enligt 5 kap. 1 § besluta att verkställigheten av överlämnandet ska skjutas upp så att lagföring först kan ske i . Enligt punkten 7 får överlämnande inte beviljas för en gärning som i sin helhet är begången i och som inte motsvarar brott enligt svensk lag. Punkten har behandlats i avsnitt 6.3.8. 6 § När den som eftersöks för verkställighet av en frihetsberövande påföljd är svensk medborgare, får överlämnande inte beviljas om den eftersökte begär att påföljden ska verkställas i . Om den eftersökte vid tiden för gärningen stadigvarande har vistats i den utfärdande staten, gäller första stycket endast om det med hänsyn till den eftersöktes personliga förhållanden eller av någon annan anledning finns särskilda skäl till att verkställigheten sker i . Om den eftersökte är utländsk medborgare och vid tiden för gärningen stadigvarande har vistats i , får överlämnande inte beviljas om den eftersökte framställer en begäran som avses i första stycket och det med hänsyn till den eftersöktes personliga förhållanden eller av någon annan anledning finns särskilda skäl till att verkställigheten sker i . Paragrafen, som avser nordiska arresteringsordrar beträffande straff- Prop. 2010/11:158 verkställighet, har behandlats i avsnitt 6.3.9. Frågan om övertagande av straffverkställighet regleras i konventionens artikel 5.5. I paragrafens första stycke anges att en nordisk arresteringsorder inte får beviljas om den eftersökte är svensk medborgare och denne begär att få verkställa påföljden här. Överlämnande får dock enligt andra stycket beviljas även avseende en svensk medborgare som önskar verkställa straffet i , om denne vid tiden för gärningen stadigvarande har vistats i den utfärdande staten. En prövning ska då göras om det med hänsyn till den eftersöktes personliga förhållanden eller av någon annan anledning finns särskilda skäl för att verkställigheten sker här. Sådana särskilda skäl kan vara att den eftersökte inte längre har kvar någon anknytning till den utfärdande nordiska staten. Det bör även beaktas att ett överlämnande för avtjänande av ett mycket långt fängelsestraff i ett annat land kan vara att jämställa med landsförvisning, vilket inte är tillåtet enligt 2 kap. 7 § regerings- formen. Även för en person som inte är svensk medborgare men som vid tiden för gärningen stadigvarande har vistats i och som begär att verkställigheten ska ske här ska den nordiska arresteringsordern avslås, om det med hänsyn till den eftersöktes personliga förhållanden eller av någon annan anledning finns särskilda skäl till att verkställigheten sker här. Detta följer av tredje stycket. En prövning får då göras t.ex. av om det på grund av den dömdes starka anknytning till framstår som troligt att denne efter avslutad verkställighet kommer att stadigvarande vistas här. Även andra omständigheter kan ha betydelse. Vid bedömningen kan exempelvis styrkan i anknytningen till den utfärdande nordiska staten komma att spela in. Vid långa frihetsstraff kan även möjligheten till kontakter med anhöriga ha betydelse. Det ankommer på åklagaren att utreda om den eftersökte begär att verkställighet ska ske i . Den eftersökte bör i detta sammanhang informeras om innebörden av att verkställigheten sker i , exempelvis i fråga om villkorlig frigivning. En grundläggande förutsättning för att bestämmelsen ska bli tillämplig är att ingen annan avslagsgrund i detta kapitel är för handen. Det inledande förfarandet Begäran om överlämnande 1 § En nordisk arresteringsorder ska vara upprättad i enlighet med formuläret i bilagan till konventionen. Den ska vara skriven på svenska, danska, norska eller engelska eller vara åtföljd av en översättning till något av dessa språk och innehålla uppgifter om 1.den eftersöktes identitet och nationalitet, 2.namn, adress, telefonnummer, telefaxnummer och e-postadress till den utfärdande myndigheten, 3.en verkställbar dom, ett häktnings- eller anhållningsbeslut eller ett motsvarande verkställbart beslut för åtminstone ett av de brott som omfattas av den nordiska arresteringsordern, 4. den brottsliga gärningen, med angivande av tid och plats för denna, en Prop. 2010/11:158 beskrivning av omständigheterna kring gärningen samt den eftersöktes delaktighet i den, 6.straffskalan för gärningen eller, om den nordiska arresteringsordern avser verkställighet av en frihetsberövande påföljd, den påföljd som har dömts ut, och 7.om möjligt andra rättsliga konsekvenser av gärningen. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.4.2, anger hur en nordisk arresteringsorder ska vara utformad och vad den ska innehålla. Denna fråga regleras i konventionens artikel 7. Rätten att begära in kompletterande uppgifter framgår av artikel 13.2. Den nordiska arresteringsordern ska vara upprättad i enlighet med formuläret som är bilagt konventionen och innehålla all den information formuläret anger. Om den nordiska arresteringsordern avser flera brott är det tillräckligt att information om ett häktnings- eller anhållningsbeslut (i lagföringsfallen) eller en verkställbar dom (i straffverkställighetsfallen) bifogas för ett av dessa brott. En nordisk arresteringsorder ska vidare vara skriven på svenska, danska, norska eller engelska eller vara översatt till något av dessa språk. Om en nordisk arresteringsorder är ofullständig ska den utredande åklagaren kontakta utfärdande myndighet för en komplettering. Om den nordiska arresteringsordern även därefter anses så ofullständig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning i överlämnandefrågan ska åklagaren enligt 2 kap. 3 § och 4 kap. 1 § avslå arresteringsordern. När det gäller frågan om vad som ska anses utgöra väsentlig olägenhet hänvisas till kommentaren till 4 kap. 1 §. Även rätten kan, efter att ärendet överlämnats av åklagaren, av samma skäl med stöd av 2 kap. 3 § avslå en nordisk arresteringsorder. 2 § En nordisk arresteringsorder får skickas direkt till behörig åklagare på den ort där den eftersökte uppehåller sig. En nordisk arresteringsorder får översändas genom Schengens informations- system (SIS) eller genom ett annat system för eftersökning av personer som är misstänkta för brott. En efterlysning som är registrerad i SIS eller i ett annat system för eftersökning av personer och som gäller överlämnande till en nordisk stat ska jämställas med en nordisk arresteringsorder i avvaktan på att en sådan order översänds. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.4.2, anges hur en nordisk arresteringsorder ska översändas. I konventionen regleras den frågan i artikel 8. Av första stycket framgår att en nordisk arresteringsorder kan skickas direkt till behörig åklagare, om det är känt var i den eftersökte befinner sig. Åklagaren bör i dessa fall informera om att en nordisk arresteringsorder har inkommit. En nordisk arresteringsorder kan översändas per fax. Ett översändande via e-post bör som regel föregås av en kontakt mellan utfärdande och mottagande myndighet. Enligt andra stycket får en nordisk arresteringsorder även översändas genom en registrering i Schengens informationssystem (SIS). Registrering av en sådan efterlysning görs i första hand då den Prop. 2010/11:158 eftersöktes vistelseort är okänd, men det finns inget hinder mot att inleda förfarandet på detta sätt även när det är känt var den eftersökte befinner sig. Tredje stycket klargör att en efterlysning i vissa fall ska jämställas med en nordisk arresteringsorder. Detta gäller oavsett om det finns en nordisk arresteringsorder som ännu inte har översänts eller om en sådan ännu inte har utfärdats. Förutsättningen är enligt bestämmelsen dels att efterlysningen ska avse omhändertagande för överlämnande till en nordisk stat, dels att den ska vara registrerad i SIS eller ett annat system för eftersökning av personer. En nordisk stat kan även begära att en eller flera nordiska stater efterlyser en eftersökt person enligt de egna nationella efterlysningsförfarandena. Om den eftersökte efter en efterlysning påträffas i ska en nordisk arresteringsorder skyndsamt sändas till behörig åklagare. Konsekvensen av att efterlysningen på detta sätt jämställs med en nordisk arresteringsorder är att ärendet i i vissa fall kan inledas trots att den utfärdande staten ännu inte har presenterat en nordisk arresteringsorder för svenska myndigheter. 3 § Om en nordisk arresteringsorder har skickats direkt till åklagaren eller det annars är känt att den eftersökte befinner sig på en viss plats i , ska åklagaren skyndsamt utreda om det finns förutsättningar för överlämnande från . Den tidsfrist som gäller för tingsrätten enligt 4 kap. 3 § andra stycket ska beaktas. När den som begärs överlämnad för lagföring är , ska det utredas om lagföringen kan ske i . Vid utredningen tillämpas bestämmelserna om förundersökning i brottmål, om inte annat sägs i denna lag. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.4.3, anges förutsättningarna för att en svensk åklagare ska inleda en utredning med anledning av en nordisk arresteringsorder samt vad som allmänt gäller för utredningen. Av första stycket, första meningen, framgår att åklagaren ska inleda en utredning dels om en nordisk arresteringsorder inkommer direkt till åklagaren, dels om ordern har registrerats i SIS eller något annat system för efterlysning av brottsmisstänkta personer enligt 2 § och det visar sig att den eftersökte befinner sig i . I det senare fallet torde den eftersökte i många fall ha gripits av polis eller tjänsteman vid Tullen eller . Utredningens syfte är främst att undersöka om det finns förutsättningar för ett överlämnande. I detta ingår bl.a. att utreda om den eftersökte samtycker till överlämnande eller avstår från specialitetsprincipens skydd. Utredningen ska, med hänsyn till de korta tidsfrister som gäller för beslut om överlämnande, bedrivas med skyndsamhet. När ett samtycke till överlämnande föreligger ska åklagaren meddela beslut . I de fall som ska avgöras av domstol måste åklagaren beakta de tidsfrister som gäller för rättens handläggning och göra framställningen i så god tid att rätten har möjlighet att hålla förhandling och meddela sitt beslut inom tidsfristerna (se vidare kommentaren till Prop. 2010/11:158 4 kap. 3 §). Av första styckets andra mening framgår att åklagaren, när det föreligger en begäran om överlämnande för lagföring och den eftersökte är , särskilt ska utreda om gärningen i stället kan lagföras i En förutsättning är naturligtvis att svensk jurisdiktion för I dessa fall kan det således bli aktuellt att i stället inleda en förundersökning i . Den nordiska arresteringsordern kan då avslås med stöd av 2 kap. 5 § 6 (se vidare kommentaren till denna Enligt andra stycket ska bestämmelserna om förundersökning i brottmål tillämpas om annat inte följer av lagen. Det är främst rättegångs- balkens regler som avses men även bestämmelser i förundersöknings- kungörelsen (1947:948) och lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare kan bli tillämpliga. Hänvisningen innebär bl.a. att frågan om användande av tvångsmedel för utredning av om förutsättningar för ett överlämnande föreligger följer reglering i den mån lagen inte innefattar några särskilda bestämmelser (se även 23 kap. 16 § 4 § En offentlig försvarare ska förordnas om den eftersökte begär det, är under eller i övrigt bedöms vara i behov av en försvarare. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.4.3, regleras den eftersöktes rätt till offentlig försvarare. Bestämmelsen motsvarar artikel 9.2 i En offentlig försvarare ska alltid förordnas om den eftersökte begär det Rätten kan även i andra fall förordna en försvarare om den eftersökte bedöms vara i behov av en sådan. 23 kap. 5 § anmäla till tingsrätten om behov av I 4 kap. 8 § regleras kostnaderna för en offentlig förvarare. 5 § Den eftersökte ska så snart det kan ske tillfrågas om han eller hon samtycker till överlämnande samt om han eller hon medger att i den utfärdande staten lagföras eller straffas för gärningar som har begåtts före överlämnandet men som inte omfattas av den nordiska arresteringsordern. upplysas om innebörden av att samtycke och medgivande lämnas. En återkallelse av ett samtycke ska beaktas om den görs innan beslut i fråga om överlämnande har meddelats. En återkallelse av ett medgivande ska beaktas om den görs innan beslutet om överlämnande har verkställts. I paragrafen föreskrivs hur samtycke till överlämnande och medgivande till avsteg från specialitetsprincipen kan lämnas samt under vilka förutsättningar dessa kan återkallas. Paragrafen har behandlats i avsnitt I konventionen regleras frågan om samtycke och medgivande i Enligt första stycket ska den eftersökte, så snart det kan ske, tillfrågas Prop. 2010/11:158 om han eller hon samtycker till att överlämnas. tillfrågas om medgivande lämnas till att i den utfärdande staten lagföras eller straffas även för andra gärningar som har begåtts före överlämnandet, men som inte omfattas av den nordiska arresterings- ordern. Ett samtycke till överlämnande får konsekvenser för handläggningen av ärendet. Beslut i överlämnandefrågan fattas i dessa fall som huvudregel efter det att samtycket lämnades (se 4 kap. 3 §). Det är mot denna bakgrund av stor vikt att den eftersökte har fullt klart för sig vad ett lämnat samtycke och medgivande får för konsekvenser. Enligt andra stycket kan ett samtycke återkallas fram till dess beslut i överlämnandefrågan har meddelats. Om samtycket återkallas ska åklagaren, på samma sätt som i en utredning där samtycke aldrig har lämnats, göra en framställning till tingsrätten. Ett medgivande till att avstå från specialitetsprincipens skydd kan återkallas till dess beslutet om överlämnande har verkställts. 6 § Åklagaren ska anhålla den eftersökte om det inte saknas risk för att denne avviker eller på annat sätt undandrar sig ett överlämnande. Ett anhållande ska även ske om det finns risk för att den eftersökte, genom att undanröja bevis eller på något annat sätt, försvårar utredningen av en gärning som omfattas av den nordiska arresteringsordern. Ett anhållande enligt första stycket får inte ske om det kan antas att förutsättningar för ett överlämnande saknas. Den som inte har fyllt får anhållas endast om det finns synnerliga skäl. Om det finns skäl för anhållande enligt förstatredje styckena men det är tillräckligt att den eftersökte meddelas ett reseförbud eller att det föreskrivs en anmälningsskyldighet, ska en sådan åtgärd beslutas i stället för anhållande. I fall som avses i 24 kap. 4 § ska övervakning ersätta ett anhållande. Om det finns skäl för anhållande enligt förstatredje styckena får en polisman eller en tjänsteman vid eller i brådskande fall, även utan ett anhållningsbeslut, gripa den eftersökte. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.4.5, regleras frihetsberövande av den som eftersöks enligt en nordisk arresteringsorder. frihetsberövande regleras i konventionens artikel 10. delvis utformats i enlighet med Lagrådets förslag. avstått från att följa Lagrådets förslag om att ersätta uttrycket saknas risk med är praktiskt taget uteslutet, då det av regeringen föreslagna (24 kap. 1 §). Av första stycket framgår att den eftersökte som huvudregel ska anhållas, antingen efter att han eller hon påträffats och gripits eller i sin Något beslut om anhållande ska dock inte meddelas om det saknas risk för att den eftersökte avviker eller på annat sätt undandrar sig Åklagaren måste i detta fall göra en bedömning av I motsats till vad huvudregeln gäller vid bedömningen av flyktfara vid häktning enligt krävs i dessa fall särskilda omständigheter som talar för att det inte föreligger någon flyktfara. Det kan vara den eftersöktes ålder, livssituation eller andra personliga förhållanden som gör att det saknas risk att denne avviker eller håller sig undan. Möjligheten att på denna grund avstå från att meddela beslut om tvångsmedel bör tillämpas restriktivt. Vidare framgår att ett anhållande ska ske även vid kollusionsfara. Regeln skiljer sig från vad som enligt huvudregeln gäller vid häktning enligt , där det anges att häktning får ske då kollusions- fara föreligger. Kollusionsfaran ska hänföra sig till brottsutredningen i den andra staten men själva kollusionen kan givetvis tänkas ske i . Att det föreligger en risk av nu angivet slag är en förutsättning för att restriktioner ska kunna beslutas enligt 6 kap. 1 § häkteslagen (2010:611) och 24 kap. 5 a § . Åklagaren kan ha anledning att ta kontakt med den utfärdande rättsliga myndigheten för att informera om det svenska regelsystemet och skaffa sig tillräckligt underlag för restriktionsfrågans bedömning. Enligt andra stycket får ett anhållande aldrig ske om det kan antas att förutsättningar för överlämnande saknas. Åklagaren måste här göra en förhandsbedömning av hur frågan om överlämnande kan komma att slutligt bedömas. Om det vid en sådan bedömning framstår som antagligt att den nordiska arresteringsordern kommer att avslås, får något anhållande inte ske. Exempelvis kan den eftersökte vara eller åtnjuta någon form av immunitet. En begäran om att få verkställa påföljden i , när den nordiska arresteringsordern avser överlämnande för straffverkställighet, gör däremot inte att det kan antas att förutsättningar för överlämnande saknas. Även om det bedöms som troligt att ett avslag kommer att ske på den grunden kan en sådan begäran återtas intill dess att rätten meddelar sitt beslut. Enligt tredje stycket är presumtionen för anhållande den omvända när den som eftersöks inte har fyllt . För att anhållande ska få ske krävs i dessa fall att det finns synnerliga skäl. Med synnerliga skäl avses detsamma som vid tillämpningen av 23 § lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Åklagaren ska enligt fjärde stycket besluta om reseförbud eller anmälningsskyldighet, om en sådan åtgärd är tillräcklig för att undanröja grunden för ett anhållande, dvs. en omständighet som enligt förstatredje styckena i och för sig ska medföra att anhållande sker. I fall som avses i 24 kap. 4 § gäller att övervakning ska ersätta ett anhållande. Den angivna bestämmelsen, som är tillkommen med avseende på omständigheter av främst humanitärt slag, avser sådana situationer där det på grund av den eftersöktes ålder, hälsotillstånd eller någon annan liknande omständighet kan befaras att häktning skulle komma att medföra allvarligt men för hans eller hennes hälsa eller för den eftersöktes nyfödda barn. Ett anhållande får i sådana fall ske endast om det är uppenbart att en betryggande övervakning inte kan anordnas. Av femte stycket framgår att en polisman eller en tjänsteman vid eller i brådskande fall får gripa den som eftersöks även utan ett anhållningsbeslut. Har ett sådant gripande skett ska åklagaren genast inleda en utredning enligt 3 §. För att kunna företa husrannsakan för sökande av den som eftersöks för överlämnande krävs Prop. 2010/11:158 att ett anhållningsbeslut har fattats. Detta följer av att hänvisningen till reglerna om förundersökning i 3 § andra stycket blir tillämpliga först sedan åklagaren beslutat inleda utredning. 7 § När någon har gripits, anhållits, meddelats reseförbud eller anmälningsskyldighet tillämpas samma regler som vid motsvarande åtgärd under en svensk förundersökning. För sådana tvångsmedel gäller dock de förutsättningar som anges i 6 §. Om den eftersökte har samtyckt till överlämnande, ska häktningsframställning göras endast om den eftersökte begär rättens prövning av ett beslut om anhållande. Den tid inom vilken häktningsframställning ska göras enligt 24 kap. 12 § ska räknas från det att den eftersökte begär rättens prövning eller återkallar sitt samtycke till överlämnande. För rättens beslut om häktning gäller de förutsättningar som enligt 6 § gäller för anhållande.