prop · GY03158 · 2011-06-30 00:00:00 — skyndsamt och i enlighet med regler om förunder- sökning i brottmål. Det saknas skäl att ändra gällande ordning där det är åklagare som utreder frågan om det finns förutsättningar för ett överlämnande till ett annat nordiskt land. Det föreslås att utredningen ska bedrivas med tillämpning av regler om förundersökning i brottmål om annat inte anges. Liksom i arresteringsorderlagen föreslås vidare att det förs in en särskild erinran om åklagarens skyldighet att utreda förutsättningarna för lagföring i när den nordiska arresteringsordern avser en person som inte har fyllt . dessa fall vara en utgångspunkt att lagföringen sker i . , Hovrätten för och har ansett att förslaget bör kompletteras med en tidsfrist för när åklagaren ska lämna in sin framställning till rätten. Någon sådan tidsfrist föreskrivs inte i arresteringsorderlagen (se 4 kap. 3 §). Vid lagens införande gjordes bedömningen att det var tillräckligt med ett allmänt skyndsamhetskrav samt en erinran om att åklagaren ska beakta den tidsfrist som kan komma att gälla för tingsrätten. Det angavs emellertid att frågan fick tas upp i senare lagstiftningsärende om det skulle visa sig att ett behov av en mer preciserad tidsfrist förelåg (prop. 2003/04:7 s. 127). Såvitt känt föreligger emellertid inte några problem med nuvarande ordning och inget tyder således på ett sådan behov. Mot denna bakgrund anser regeringen att det får anses tillräckligt med ett allmänt skyndsamhetskrav för åklagarens utredning. Emellertid bör det, på samma sätt som gäller enligt arresteringsorderlagen, uttryckligen föreskrivas att åklagaren, i de fall frågan om överlämnande ska prövas av domstol, vid sin utredning ska beakta den tidsfrist som gäller för tingsrättens prövning (se vidare avsnitt 6.4.7). Enligt konventionen ska den eftersökte ha rätt till juridiskt biträde och tolkning i enlighet med den nationella lagstiftningen i den verkställande staten (artikel 9.2). I föreskrivs en rätt till tolkning endast vid förfaranden inför rätten. Samma rättighet tillämpas dock utan någon uttrycklig bestämmelse även under förundersökningen (Fitger, Kommentaren till , Del 1, s. 5:12). I denna fråga behövs således inte någon annan reglering än den allmänna hänvisningen till att bestämmelserna om förundersökning i brottmål ska tillämpas. Vad avser den eftersöktes rätt till offentlig försvarare är förhållandet delvis ett annat. regler är i det avseendet huvud- sakligen utformade med utgångspunkt i att det är fråga om att utreda ett brott och om att bestämma en lämplig påföljd. I ärenden som inleds med anledning av en nordisk arresteringsorder avser utredningen i stället förutsättningarna för ett överlämnande. Det kan följaktligen finnas situationer när regler i denna del passar mindre väl. Således föreslås att en offentlig försvarare i ärenden om överlämnande till ett annat nordiskt land ska förordnas om den eftersökte själv begär det, är eller i annat fall bedöms vara i behov av en offentlig försvarare. På samma sätt som enligt 14 § nordiska utlämningslagen föreslås att kostnaden för en offentlig försvarare ska stanna på staten om det inte finns särskilda skäl för att den eftersökte ska vara återbetalningsskyldig. Som och Hovrätten för påtalat skiljer sig denna ordning från arresteringsorderlagen. I den lagen infördes inget krav på återbetalningsskyldighet, då det angavs att en sådan reglering i praktiken skulle bli verkningslös i fall då personen inte återsänds till efter avslutad lagföring (prop. 2003/04:7 s. 113). Inom har en återbetalningsskyldighet, som anges ovan, emellertid gällt och de skäl som anfördes i ovan nämnda proposition gör sig inte lika starkt gällande för nordiska förhållanden. Enligt regeringens mening saknas därmed skäl att ändra gällande ordning. Regeringens förslag: Den eftersökte ska tillfrågas om han eller hon samtycker till överlämnande samt om han eller hon medger att i den utfärdande staten lagföras eller straffas för en gärning som har begåtts före överlämnandet men som inte omfattas av den nordiska arresteringsordern. Ett samtycke till överlämnande får återkallas fram till dess beslut i överlämnandefrågan har meddelats. Ett medgivande till utvidgat överlämnande får återkallas fram till dess ett beslut om överlämnande har verkställts. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. promemorian föreslogs dock att det i lag skulle regleras att samtycke och medgivande ska lämnas inför åklagare. Remissinstanserna: har anfört att ett system med krav på att samtycke ska lämnas inför åklagare är oflexibelt och vållar Samtycke bör på samma sätt som när det gäller en europeisk arresteringsorder kunna lämnas till polis. myndigheten har förespråkat en möjlighet att delegera upptagande av samtycke till polis, alternativt att det av författningsregleringen framgår att samtycket kan lämnas skriftligen eller per telefon så att de korta tidsfristerna kan hållas. har å sin sida betonat vikten av att ett lämnande av samtycke omfattas av gedigna säker- hetsgarantier och att ett självklart krav bl.a. är att samtycket lämnas till åklagare i närvaro av en offentlig försvarare. Skälen för regeringens förslag: Konventionens bestämmelser om samtycke till överlämnande får för den eftersökte till följd att denne avsäger sig sin ovillkorliga rätt att bli hörd (artikel 12) samt att beslut om överlämnande ska fattas senast efter att samtycket lämnades (artikel 14.2). Ett samtycke får med andra ord långtgående konsekvenser för den eftersökte och för handläggningen av överlämnandeärendet. Även ett avstående från specialitetsprincipen kan under vissa förhållanden få betydande konsekvenser för den enskilde (se avsnitt Därför innehåller konventionen ett antal regler som syftar till att skydda den enskilde då samtycke lämnas. Den eftersökte ska således ha rätt till juridiskt biträde och förhållandena ska vara sådana att det framgår att samtycket lämnats frivilligt och i fullt medvetande om dess följder (artikel 11.2). Samtycket ska protokollföras (artikel 11.3) och kan återkallas i enlighet med den verkställande statens nationella rätt (artikel Samtycke till utlämning enligt den nordiska utlämningslagen lämnas enligt 10 § till åklagare. Av utlämningsförordningen framgår att samtycket lämnas skriftligen enligt fastställt formulär (12 §). anges bl.a. att den som ska utlämnas ska underrättas om innebörden av samtycket och att ovan nämnda formulär som huvudregel ska vara översatt till det språk den som ska utlämnas normalt använder (5 b § tredje stycket). Nuvarande regler om hanteringen av samtycke till utlämning är i överensstämmelse med konventionens reglering (beträffande rätten till offentlig försvarare och tolk, se avsnitt 6.4.3). En ny reglering bör dock även omfatta medgivande till att lagföras för en gärning som har begåtts före överlämnandet men som inte omfattas av den nordiska arresteringsordern. I promemorian föreslogs att gällande bestämmelse om att samtycke ska lämnas till åklagare skulle införas oförändrad i den nya lagen. och har haft synpunkter på förslaget i denna del och i första hand anfört att samtycke, på samma sätt som i förordningen (2003:1179) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder, bör kunna lämnas inför polis. Regeringen delar bedömningen i så måtto att det är rimligt att regleringen av inför vem samtycke ska avlämnas bör vara densamma i europeiska och nordiska arresteringsordersammanhang, inte minst mot bakgrund av att såväl arresteringsorderrambeslutet som konventionen föreskriver att samtycke ska lämnas inför den verkställande rättsliga myndigheten. I det hänseendet har fått kritik i rådets utvärderingsrapport (Den praktiska tillämpningen av den europeiska arresteringsordern och motsvarande förfaranden för överlämnande mellan medlems- staterna, dok. 9927/2/08, COPEN 102). En rekommendation har lämnats om att bör ändra sin reglering så att samtycke till överlämnande och avstående från specialitetsprincipens skydd endast kan ges inför en rättslig myndighet, med vilket torde avses åklagare eller domstol. Regeringen avser att återkomma med en reglering i förordningsform av denna fråga. Regeringen kommer i det sammanhanget att göra närmare överväganden i fråga om vilken eller vilka myndigheter som ska vara behöriga att uppta ett samtycke eller medgivande såväl enligt den nordiska som den europeiska arresteringsorderordningen. Den nordiska utlämningslagen innehåller inga regler om återkallelse av samtycke eller medgivande till avsteg från specialitetsprincipen. I arresteringsorderlagen föreskrivs att en återkallelse av samtycke ska beaktas fram till dess beslut om överlämnande har fattats samt att en återkallelse av medgivande till lagföring för andra brott ska beaktas om den görs innan överlämnandebeslutet har verkställts (4 kap. 9 § andra stycket). Vid införandet av denna bestämmelse anfördes att en återkallelse av ett samtycke till överlämnande kan förorsaka stora olägenheter i handläggningen och kan användas av den eftersökte t.ex. för att sabotera verkställigheten. Det ansågs därför att ett samtycke inte ska kunna återkallas efter att beslut om överlämnande har meddelats. Ett återtagande av medgivande till lagföring för andra brott får däremot ingen inverkan på överlämnandeförfarandet men kan ha stor betydelse för den som ska överlämnas. Det ansågs därför rimligt att ett återtagande av medgivande ska kunna ske fram till verkställighet av överlämnandebeslutet (prop. 2003/04:7 s. 112 f.). Som ovan konstaterats får såväl ett lämnat samtycke som ett medgivande långtgående konsekvenser för den enskilde. I det föregående har också föreslagits att beslut om överlämnande i de fall samtycke föreligger ska fattas av åklagare i stället för av domstol. Det bör därför tydligt regleras under vilka förutsättningar en återkallelse av ett sådant samtycke respektive medgivande ska beaktas. Den reglering som har valts i arresteringsorderlagen framstår i denna del som lämplig även för det nordiska samarbetet. Det föreslås således att samtycke och medgivande ska kunna återkallas inom samma tidsram som i ärenden Prop. 2010/11:158 avseende en europeisk arresteringsorder. När ett samtycke återkallas ska åklagare, på samma sätt som i en utredning där samtycke aldrig har lämnats, göra en framställning vid domstol för rättens vidare handläggning och beslut (se avsnitt 6.4.1). Regeringens förslag: Åklagaren ska anhålla den eftersökte om det inte saknas risk för att denne avviker eller på annat sätt undandrar sig ett överlämnande. Ett anhållande ska, oavsett flyktfara, även ske om det finns risk för att den eftersökte genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar utredningen av en gärning som omfattas av den nordiska arresteringsordern. Ett anhållande får dock inte ske om det kan antas att förutsättningar för ett överlämnande saknas. En eftersökt person som inte har fyllt får anhållas endast om det finns synnerliga skäl. När det bedöms tillräckligt ska andra mindre ingripande tvångsmedel användas i stället för anhållande. I fall som anges i 24 kap. 4 § får häktning i princip endast ske om det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnas. Om det finns skäl för anhållande får, i brådskande fall, en polisman eller en tjänsteman vid eller även utan ett anhållningsbeslut gripa den eftersökte. När ett anhållningsbeslut har meddelats och den eftersökte samtycker till överlämnande ska denne tillfrågas om han eller hon begär rättens prövning i tvångsmedelsfrågan. Om en sådan prövning begärs ska åklagaren göra en häktningsframställning hos rätten. Då ska samma regler om handläggning och rättens prövning av tvångsmedelsbeslut gälla som vid motsvarande åtgärd i en svensk förundersökning. Den tid inom vilken en häktningsframställning ska göras enligt 24 kap. 12 § ska emellertid räknas från det att den eftersökte begär rättens prövning eller återkallar sitt samtycke till överlämnande. För rättens beslut om häktning gäller samma förutsättningar som för anhållande. Ett beslut om anhållande eller häktning ska upphävas om ett fortsatt frihetsberövande skulle vara oskäligt med hänsyn antingen till den tid frihetsberövandet pågått eller den påföljd som utdömts eller som kan komma att utdömas vid en fällande dom. Det görs också en redaktionell ändring i motsvarande bestämmelse i lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har tillstyrkt eller inte haft något att invända mot förslaget. det ur rättssäkerhetssynpunkt alltid bör gälla ett krav på att en häktningsframställning lämnas till rätten , även i de fall det föreligger ett samtycke till överlämnande. Vidare har tingsrätten anfört att möjligheten att använda restriktioner uttryckligen bör framgå av lag. 2010/11:158 har anfört att den nordiska utlämningslagens reglering av s.k. provisoriskt anhållande bör överföras till den nya lagen. har anfört att det uttryckligen bör regleras att ingripande tjänstemän har rätt att vid fara i dröjsmål besluta om husrannsakan för att kunna genomföra ett gripande. Skälen för regeringens förslag Förutsättningar för frihetsberövanden m.m. Av konventionens artikel 10 följer bl.a. att den verkställande staten enligt sin nationella lagstiftning ska avgöra om en person som grips i anledning av en nordisk arresteringsorder ska vara fortsatt frihetsberövad. att den verkställande staten vidtar alla åtgärder som bedöms nödvändiga för att undvika att personen avviker. Som beskrivits i avsnitt 4.1.7 finns det i den nordiska utlämningslagen en möjlighet till s.k. provisoriskt anhållande enligt 17 §, medan 12 § reglerar tvångsmedelsanvändningen efter att en begäran om utlämning Tvångsmedel kan, enligt den senare bestämmelsen, användas till främjande av utredningen och för att säkerställa utlämning, vilket i princip anses motsvara reglering avseende kollusions- Det krävs vidare att den gärning som utlämnings- framställan omfattar utgör brott enligt svensk lag. I övrigt gäller, med ett par mindre undantag, de allmänna reglerna om tvångsmedel i brottmål På samma sätt som konstaterades vid införandet av arresterings- orderlagen krävs särskilda regler om förutsättningarna för frihets- berövanden i ärenden grundade på en nordisk arresteringsorder (se prop. 2003/04:7 s. 116). En allmän hänvisning till bestämmelser får, mot bakgrund av att någon självständig prövning av den eftersöktes skuld i dessa ärenden inte ska göras av de svenska myndigheterna, anses mindre lämplig. Det saknas också i dessa fall betydelse för beslutet om frihetsberövande om gärningen är straffbar i och vilket straff som i sådant fall kan följa enligt svensk lag. I praktiken frihetsberövas som regel den eftersökte såväl inför en utlämning inom som inför ett överlämnande enligt en europeisk När det är fråga om ett överlämnande finns i 4 kap. 5 § arresteringsorderlagen emellertid även en lagstadgad presumtion för att den eftersökte ska frihetsberövas. Vid bestämmelsens införande anfördes att det, för att det över huvud taget skulle vara möjligt att inom de relativt snäva tidsfristerna som gäller kunna genomföra en rättslig prövning av frågan om överlämnande och för att i händelse av bifall kunna verkställa beslutet inom de fristerna, krävs att den som begärs överlämnad inte håller sig undan eller avviker (a. prop. s. 116). I den nordiska konventionen är tidsfristerna ännu kortare än vad som gäller enligt arresteringsorderrambeslutet. Det finns således även för de nordiska ärendena, på motsvarande sätt, skäl för en presumtion för frihetsberövande av den eftersökte. Undantagen från denna presumtion bör lämpligen vara desamma som de som gäller enligt 4 kap. 5 § Således ska inget anhållande ske om det kan antas att förutsättningar för ett överlämnande saknas eller det saknas skäl att tro att den eftersökte kommer att avvika eller undandra sig ett överlämnande (flyktfara). Det ska alltså finnas faktiska omständigheter som talar mot att flyktfara föreligger. Därutöver ska ett anhållande alltid ske när det föreligger kollusionsfara. Det har riktats viss kritik mot den lagtekniska utformningen av 4 kap. 5 § arresteringsorderlagen som varande delvis otydlig. En omformulering av bestämmelsen föreslås därför i enlighet med förslaget i den nya lagen om en nordisk arresteringsorder. Någon ändring i sak är dock inte avsedd. När det gäller personer som inte har fyllt bör presumtionen vara den motsatta jämfört med vuxna, dvs. att ett anhållande inte ska ske. En frihetsberövande åtgärd ska, på samma sätt som gäller enligt 23 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, kunna beslutas bara om det föreligger synnerliga skäl. För all tvångsmedelsanvändning gäller att tvångsmedlet får användas endast om syftet med åtgärden inte kan nås genom mindre ingripande åtgärder, den s.k. proportionalitetsprincipen. Liksom i en svensk förundersökning kan det under vissa förhållanden vara tillräckligt att den eftersökte i stället för att frihetsberövas meddelas reseförbud eller åläggs anmälningsskyldighet. En sådan åtgärd ska då ersätta ett beslut om anhållande. I fall som avses i 24 kap. 4 § , dvs. om det pga. exempelvis den misstänktes ålder eller hälsotillstånd kan befaras att en häktning skulle komma att medföra allvarligt men, får häktning bara ske om det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnas. Detta gäller dock inte om den eftersökte inte vill underkasta sig övervakning. På samma sätt som en polisman enligt regler har rätt att i brådskande fall gripa en person även utan ett anhållningsbeslut när skäl för ett anhållande föreligger (24 kap. 7 §) bör en polisman eller tjänsteman vid eller i motsvarande situation kunna gripa en person som eftersöks enligt en nordisk arresteringsorder. För att kunna företa husrannsakan för sökande av den som eftersöks för överlämnande krävs enligt arresteringsorderlagen att ett anhållnings- beslut har fattats (prop. 2003/04:7 s. 188). Detta följer av att reglerna om förundersökning, enligt hänvisningen i 4 kap. 3 § andra stycket den lagen, blir tillämpliga först sedan åklagaren beslutat inleda utredning. har ansett att det i den nordiska arresteringsorderlagen även uttryckligen bör regleras att ingripande tjänstemän har rätt att vid fara i dröjsmål besluta om husrannsakan för att snabbt kunna genomföra ett gripande. Några praktiska problem med nuvarande reglering har emellertid inte framkommit. Regeringen gör därför ingen annan bedömning än den som gjordes vid införandet av arresteringsorderlagen utan anser det alltjämt rimligt att personell husrannsakan för gripande ska kunna företas först sedan en utredning i anledning av en arresteringsorder har inletts och beslut om anhållande har fattats av åklagare. har anfört att den nordiska utlämningslagens reglering av s.k. provisoriskt anhållande bör överföras till den nya lagen. Regeringen anser emellertid att möjligheten att betrakta även en nationell efterlysning som en nordisk arresteringsorder, i avvaktan på att en sådan order översänds (se avsnitt 6.4.2), bör ge myndigheterna tillräckliga verktyg för ett snabbt agerande när detta behövs. En ordning med provisoriskt anhållande kommer också i konflikt med det nya systemets principiella tanke om att en nordisk arresteringsorder utgör en samtidig begäran om gripande och överlämnande och att det tidigare tvåstegsförfarandet därmed ersätts. När den eftersökte har gripits, anhållits eller blivit föremål för något annat tvångsmedel enligt vad som redovisats ovan, ska samma regler gälla som vid motsvarande åtgärd enligt en svensk förundersökning. Detta innebär bland annat att åklagaren senast på tredje dagen efter ett anhållningsbeslut ska göra en häktningsframställning till rätten (se dock undantaget nedan avseende samtyckesfallen). För rättens häktningsbeslut föreslås samma materiella förutsättningar gälla som för ett anhållningsbeslut. Ett meddelat tvångsmedelsbeslut ska kunna överklagas på samma sätt som vid en svensk förundersökning, dvs. till hovrätt och . Ett beslut om överlämnande föreslås dock kunna verkställas utan hinder av att ett tvångsmedelsbeslut i samma ärende har överklagats. För det fall ett fortsatt frihetsberövande skulle vara oskäligt med hänsyn till den tid det har pågått och den påföljd som har utdömts eller kan komma att utdömas om den eftersökte fälls för gärningen ska frihetsberövandet, enligt förslaget, upphävas. Detta kan exempelvis bli aktuellt om den nordiska arresteringsordern avser överlämnande för straffverkställighet och påföljden har hunnit avtjänas under ärendets handläggning. Det kan också vara fallet om en sådan arresteringsorder avser lagföring och det finns risk för att den påföljd som kan komma att dömas ut är kortare än den tid som frihetsberövandet pågått. Som redovisats i avsnitt 6.4.1 föreslås att åklagare, på samma sätt som gäller , ska besluta i överlämnandefrågan när den eftersökte har samtyckt till att överlämnas. Beslut ska i dessa fall meddelas senast efter att samtycket lämnades. I de flesta fall kommer samtycket sannolikt att lämnas i nära anslutning till anhållningsbeslutet och beslutet om överlämnande kommer då ofta att kunna meddelas innan fristen för häktningsframställan har gått ut. Detta behöver emellertid inte vara fallet utan samtycke kan också lämnas . Därutöver torde det i normalfallet dröja ytterligare någon eller efter överlämnandebeslutet innan detta verkställs. Det framstår i dessa situationer inte som ändamålsenligt att en häktningsframställan med automatik ska behöva tillställas rätten. Regeringen anser, till skillnad från , att det ur ett rättssäkerhetsperspektiv får anses fullt tillräckligt att den enskilde i dessa fall har rätt att kunna få ett tvångsmedelsbeslut prövat av rätten om det begärs. Det finns för den beskrivna situationen således goda skäl att behålla den konstruktion som finns i 17 § nordiska utlämningslagen, där beslut om tvångsmedel prövas av rätten endast om den som avses med beslutet begär det. Åklagaren ska då, om en begäran om prövning görs, lämna in en häktningsframställan till rätten. regler ska tillämpas på samma sätt som beskrivits ovan beträffande de fall där samtycke inte föreligger. Tidsfristen enligt 24 kap. 12 § Prop. 2010/11:158 föreslås emellertid i stället för att ta sin utgångspunkt i tidpunkten för anhållandet räknas från det att den eftersökte begär rättens prövning. För det fall ett lämnat samtycke återkallas föreslås på motsvarande sätt att tidpunkten för återkallandet tas till utgångspunkt för när en häktningsframställning ska lämnas in till rätten. Frågan om den anhållne kan åläggas restriktioner i ett ärende om utlämning eller överlämnande är inte särskilt reglerad i lag. Vid genomförandet av arresteringsorderrambeslutet gjordes bedömningen att det inte fanns anledning att i arresteringsorderlagen föra in några särregler beträffande häktningsrestriktioner (prop. 2003/04:7 s. 118 och 187). Det anfördes att det i ett inledande skede torde vara möjligt att med tillämpning av nuvarande bestämmelser, i avvaktan på ytterligare information, genast besluta om restriktioner om det finns omständigheter som ger vid handen att kollusionsfara föreligger. Vidare anfördes att åklagaren kan ha anledning att ta kontakt med den utfärdande myndigheten för att informera den om de svenska reglerna avseende restriktioner och skaffa sig tillräckligt underlag för en bedömning av restriktionsfrågan. har anfört att rätten att använda restriktioner bör framgå uttryckligen av lagtexten. Regeringen anser dock inte att det finns skäl att göra en annan bedömning vad avser behovet av en sådan reglering än den som gjordes vid införandet av arresteringsorderlagen. Regeringens förslag: Om en nordisk arresteringsorder innehåller en ansökan om beslag ska lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål tillämpas i den delen.