prop · GY0372 · 2011-03-01 00:00:00 — Medlemsstaterna ska vidare se till att varje enskild förpackning med komplett ammunition märks. Slutligen innebär bestämmelserna om märkning att om ett skjutvapen förs över från en statlig depå till permanent civilt bruk så ska medlemsstaterna se till att vapnet förses med en lämplig unik märkning, som gör det lätt att identifiera från vilket land överföringen skett. Artikel 4.3 behandlar kraven på tillstånd för vapenhandlare och innebär en viss skärpning. Ett tillstånd ska grundas på åtminstone en prövning av vapenhandlarens personliga och yrkesmässiga integritet och förmåga. I artikel 4.4 och 4.5 finns närmare bestämmelser om registrering. Medlemsstaterna ska bl.a. se till att vissa uppgifter om skjutvapen registreras och bevaras under . Enligt artikel 4 a, som saknar motsvarighet i vapendirektivets ursprungliga lydelse, får medlemsstaterna tillåta förvärv och innehav av skjutvapen bara för personer som har beviljats licens eller, när det gäller skjutvapen i kategorierna C eller D, för personer som har erhållit ett särskilt tillstånd för förvärv och innehav av sådana skjutvapen i enlighet med nationell lag. Artikel 4 b, som är ny, behandlar vapenmäklar- verksamhet. I artikel 5 skärps bestämmelserna om i vilka fall en medlemsstat får tillåta förvärv och innehav av skjutvapen. Förvärv och innehav ska endast vara tillåtet för personer som har giltiga skäl och som inte kan antas utgöra en fara för sig själva eller för allmän ordning och säkerhet. Den som inte har fyllt får som huvudregel inte förvärva och inneha skjutvapen. I artikel 6 andra stycket finns en bestämmelse om noggrann kontroll vid distanshandel med skjutvapen m.m. som saknar motsvarighet i vapendirektivets ursprungliga lydelse. Enligt artikel 7.4 får medlemsstaterna överväga att till personer som uppfyller kraven för tillstånd för skjutvapen utfärda flerårig licens för förvärv och innehav av alla skjutvapen som omfattas av tillstånd. Artikel 7.5 innehåller vissa övergångsbestämmelser. Artikel 11.3 behandlar vissa förfaranden för vapenhandlare som avser att föra över vapen till en vapenhandlare som är bosatt i en annan medlemsstat samt den efterföljande kontrollen. Artikel 12.2 reglerar tillstånd för innehav av skjutvapen under transitering och hänför sig till jägare eller tävlingsskyttar med europeiskt skjutvapenpass. Enligt artikel 13.3 ska kommissionen inrätta en kontaktgrupp för utbyte av upplysningar. Enligt artikel 13 a, som är ny, ska kommissionen biträdas av en kommitté. Artikel 16, som behandlar medlemsstaternas sanktionssystem för överträdelser, har ändrats. Enligt artikeln ska medlemsstaterna fastställa ett sanktionssystem för överträdelser av de nationella bestämmelser som antas i enlighet med direktivet och vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att dessa sanktioner tillämpas. Sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. I artikel 17 finns nya bestämmelser om kommissionens rapporterings- skyldighet till och rådet med anledning av direktivet. I direktivets bilaga 1 del III har i ett andra stycke lagts till bestämmelser som gäller kontroll av obrukbara skjutvapen. att medlemsstaterna ska låta en behörig myndighet kontrollera vidtagna Prop. 2010/11:72 åtgärder för att göra skjutvapen obrukbara. I artiklarna 24 i ändringsdirektivet finns bestämmelser om inför- livande, ikraftträdande och adressater. Medlemsstaterna ska sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nöd- vändiga för att följa ändringsdirektivet. 6Den svenska vapenlagstiftningen i förhållande till FN:s vapenprotokoll och ändringsdirektivet Vapenlagen (1996:67) innehåller bestämmelser om enskildas och organisa- tioners m.fl. befattning med vapen och ammunition. I lagen regleras bl.a. frågor om tillstånd till innehav och införsel, förvaring, inlösen och registerföring. Lagen är inte tillämplig på skjutvapen som innehas av staten förutom när det gäller registerföringen. Regler om statliga skjut- vapen finns i stället i förordningen (1996:31) om statliga myndigheters skjutvapen m.m. Vapenlagen kompletteras av vapenförordningen (1996:70) och av föreskrifter och allmänna råd som utfärdats av . När det gäller tillverkning och utförsel av skjutvapen, utom slätborrade skjutvapen för jakt eller sportskytte, och ammunition till sådana vapen finns bestämmelser i lagen (1992:1300) om krigsmateriel och i förord- ningen (1992:1303) om krigsmateriel. Bestämmelser om utförsel (överföring) av skjutvapen och ammunition från till ett annat land inom EU finns i vapenförordningen. Tillverkning av slätborrade skjutvapen för jakt eller sportskytte och tillhörande ammunition är inte reglerad. Regler om hantering och import av ammunition finns även i lagen (2010:1011) om brandfarliga och explosiva varor. Vapenprotokollet och ändringsdirektivet omfattar i huvudsak bestämmel- ser som är ägnade att förbättra samarbetet och informationsutbytet mellan myndigheterna i staterna samt bestämmelser som ställer minimikrav på medlemsstaternas nationella lagstiftning när det gäller utförsel och införsel av skjutvapen, delar till skjutvapen och ammunition. Den största sakliga nyheten är kravet på märkning av skjutvapen och ammunition. Vapenprotokollet samt vapendirektivet och ändringsdirektivet anger de lägsta krav som staterna ska uppfylla. Det är alltså tillåtet för staterna att hålla en högre skyddsnivå i sin nationella vapenlagstiftning. Svensk vapen- lagstiftning kan sägas vara restriktiv och håller internationellt sett en hög skyddsnivå. Regeringens utgångspunkt är att den nivån ska bibehållas. Till stora delar uppfyller svensk vapenlagstiftning väl de krav på reglering som protokollet och direktiven ställer. Det finns dock ett antal bestämmelser i protokollet och ändringsdirektivet som saknar motsvarig- het i svensk rätt. I det följande redovisas de lagändringar som protokollet och ändrings- direktivet enligt regeringens bedömning bör föranleda. För en mer detaljerad genomgång av svensk rätts förhållande till protokollet och ändrings- direktivet hänvisas till promemorian. tillträde till FN:s vapenprotokoll Regeringens förslag: ska tillträda FN:s vapenprotokoll. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller lämnar det Skälen för regeringens förslag: inledde arbetet med konventionen mot gränsöverskridande organiserad brottslighet och de tre tilläggsprotokollen . har det blivit allt tydligare att internationellt samarbete är en nödvändig förut- sättning för att bekämpa den organiserade brottsligheten. Illegal spridning av vapen har i allt större utsträckning blivit ett inslag i organiserad brottslighet och terrorism. Illegala vapen förvärrar väpnade konflikter och orsakar onödigt mänskligt lidande samt bidrar till allvarliga kränkningar av mänskliga rättigheter och internationell humanitär rätt. Vidare motverkar förekomsten av illegala vapen en hållbar samhälls- utveckling i krisområden. Situationen i områden efter väpnade konflikter tydliggör denna utveckling. De flesta av dessa drabbade områden är även källor för olaglig vapenhandel. I har problemet förekommit bl.a. i . Det förekommer också att vapen genom förmedling från organiserade brottsliga sammanslutningar övergår i terroristorganisationers besittning (jfr FN:s handlingsprogram för att förebygga, motverka och avskaffa olaglig handel med eldhandvapen och lätta vapen [SALW]). Om inga åtgärder vidtas för att begränsa den illegala vapenhanteringen kan det förväntas att den, liksom därmed sammanhängande brottslighet, blir än mer utbredd. För att vända en sådan utveckling krävs ett effektivt internationellt samarbete med förebyggande åtgärder. Regeringen delar den mening som framförs i promemorian att vapenprotokollet kommer att kunna utgöra en gemensam plattform för ett sådant samarbete mellan länder och få stor betydelse för kampen mot spridningen av illegala vapen framöver. har deltagit aktivt i arbetet med att förhandla fram vapen- protokollet. har dock i avvaktan på att de ändringar i vapen- direktivet som protokollet föranleder förhandlas fram inom EU avstått från att tillträda protokollet. Arbetet med ändringarna i vapendirektivet, som bl.a. syftar till att möjliggöra för EU att tillträda protokollet, är nu avslutade genom att ändringsdirektivet har antagits. Det finns därför inte längre skäl för att vänta med att tillträda protokollet. Mot den angivna bakgrunden anser regeringen att ska tillträda FN:s vapenprotokoll. 8 Genomförande av FN:s vapenprotokoll och ändringsdirektivet I den fortsatta framställningen i propositionen används beteckningen protokollet på resolution 55/255, antagen av general- församlingen, tilläggsprotokoll mot olaglig tillverkning av och handel med skjutvapen, deras delar och komponenter och ammunition till Förenta Prop. 2010/11:72 nationernas konvention mot gränsöverskridande organiserad brottslighet och direktivet på vapendirektivet i konsoliderad form, dvs. rådets direktiv (91/477/EEG) av om kontroll av förvärv och innehav av vapen med de ändringar som gjorts genom och rådets direktiv (2008/51/EG) av om ändring av rådets direktiv /477/EEG om kontroll av förvärv och innehav av vapen. 8.1Mantel till skjutvapen jämställs med skjutvapen Regeringens förslag: Mantel till skjutvapen ska jämställas med skjut- vapen vid tillämpningen av vapenlagen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller lämnar det Skälen för regeringens förslag: I ingressen till protokollet anges att det är tillämpligt på skjutvapen samt delar och komponenter till skjut- vapen. Med delar och komponenter till skjutvapen avses enligt artikel 3 b i protokollet och artikel 1.1 a i direktivet varje komponent eller ersättnings- komponent som har utformats särskilt för ett skjutvapen och som är nödvändig för dess funktion, inbegripet pipa, stomme eller låda, glidskena (mantel) eller cylinder (trumma) och slutstycke samt varje anordning som formgivits eller anpassats för att dämpa det ljud som uppkommer då ett skjutvapen avfyras. Enligt 1 kap. 3 § f vapenlagen (1996:67) jämställs vissa vapendelar med skjutvapen vid tillämpningen av vapenlagen (tillståndspliktiga vapendelar). Detta gäller samtliga delar som omfattas av definitionen i protokollet och direktivet utom mantel. Bestämmelsen i 1 kap. 3 § f vapenlagen innebär att det, liksom för skjutvapen, krävs tillstånd för innehav, för att yrkesmässigt ta emot för reparation eller översyn och för handel samt in- och utförsel av sådana vapendelar (se 2 kap. 1 § vapenlagen och 6 § lagen [1992:1300] om krigsmateriel). I artikel 10.1 i protokollet åläggs staterna att införa eller behålla ett licens- eller tillståndsförfarande för införsel och utförsel av bl.a. delar och komponenter till skjutvapen. För att uppfylla protokollets krav enligt den angivna artikeln bör det i svensk rätt införas ett krav på tillstånd för införsel och utförsel av en mantel. Ett sätt att uppnå en sådan ordning är att, som föreslås i promemorian, låta mantel innefattas i den krets av vapendelar som enligt 1 kap. 3 § f vapenlagen jämställs med skjutvapen. Fördelen med en sådan reglering är, som också anför i sitt remissvar, att lagstiftningen blir mer konsekvent i det att samtliga delar som är nödvändiga för ett skjutvapens funktion blir tillståndspliktiga. Som skäl för att manteln ska jämställas med skjutvapen pekar på den likhet en mantel har med ett slutstycke genom sin fördämmande eller förreglerande funktion. En annan fördel med den föreslagna lösningen är att definitionen av vapendelar i vapenlagen i övrigt överensstämmer med såväl protokollet som direktivets definition. anser regeringen att mantel bör innefattas i kretsen av vapendelar som är Prop. 2010/11:72 att jämställa med skjutvapen enligt 1 kap. 3 § f vapenlagen. därav bör förordningen (1992:1303) om krigsmateriel ändras så att mantel till skjutvapen utgör krigsmateriel och därmed omfattas av krigs- materiellagstiftningens krav på tillstånd vid utförsel. En sådan ordning innebär att det kommer att krävas tillstånd inte bara för införsel och utförsel av mantel till skjutvapen utan också för innehav, yrkesmässig reparationsverksamhet och handel med mantlar. Det finns i protokollet visserligen inget krav på tillstånds- eller licensförfarande för innehav, service eller reparationsverksamhet eller handel med vapendelar och komponenter, men det förhållandet utgör inte något hinder mot att i nationell lagstiftning införa strängare krav. Förslaget innebär att såväl vapenlagens som lagen (2000:1225) om straff för smuggling, smugglings- lagens, straffbestämmelser blir tillämpliga på mantlar, vilket enligt regeringens mening är lämpligt. 8.2Märkning av skjutvapen och ammunition 8.2.1Märkning av skjutvapen vid tillverkning Regeringens förslag: Den som tillverkar ett skjutvapen som är avsett att skjuta ut hagel, kulor eller andra projektiler med hjälp av ett antändbart drivämne ska förse vapnet med en unik märkning som omfattar tillverkarens namn, landet eller platsen för tillverkningen, serienummer och tillverkningsår (om inte detta framgår av serienumret). Detta gäller inte den som tillverkar ett skjutvapen av vapendelar som redan är märkta på föreskrivet sätt. Märkningen ska vara placerad på skjutvapnets 1.slutstycke eller trumma, 2.eldrör eller pipa, och 3.stomme, låda och mantel. Kravet på märkning ska också gälla den som tillverkar ett obrukbart vapen, om vapnet i brukbart skick skulle räknas som ett sådant skjutvapen som ska vara märkt. Den som tillverkar slutstycken, trummor, eldrör, pipor, stommar, lådor eller mantlar (lösa delar) ska förse vapendelarna med en sådan unik märkning som föreskrivs för ett skjutvapen. Detta gäller inte om till- verkaren ska infoga vapendelen i ett skjutvapen som ska märkas vid tillverkningen. Kravet på märkning ska också gälla för skjutvapen och vapendelar som tillverkas för staten. Promemorians förslag överensstämmer i stort med regeringens. Det innehåller dock inget förslag om vad som ska gälla vid tillverkning av ett skjutvapen med redan märkta lösa vapendelar eller vid tillverkning av lösa vapendelar som tillverkaren ska infoga i ett skjutvapen. Remissinstanserna tillstyrker att det införs bestämmelser om märkning eller har inga invändningar mot detta. Några remissinstanser har dock synpunkter på omfattningen av kravet på märkning. Skälen för regeringens förslag Märkning av skjutvapen regleras i artikel 8 i protokollet. Syftet med bestämmelserna är att parterna ska kunna identifiera och spåra varje skjutvapen. Enligt artikel 8.1 a ska parterna, vid tillverkningen av ett skjutvapen, kräva antingen en unik märkning som anger tillverkarens namn, land eller plats för tillverkningen och serienummer, eller en unik användarvänlig märkning med enkla geometriska symboler i kombination med en numerisk eller alfanumerisk kod, som möjliggör för alla stater att identifiera tillverkningslandet. Av artikel 3 d kan utläsas att med till- verkning avses att tillverka eller sätta samman skjutvapen, vapendelar eller ammunition. Enligt artikel 4.1 i direktivet ska medlemsstaterna se till att alla skjut- vapen eller delar till skjutvapen som släpps ut på marknaden antingen har märkts och registrerats i enlighet med direktivet eller gjorts obrukbara. En produkt släpps ut på marknaden när den görs tillgänglig, vilket anses ske när produkten förs vidare från tillverkningsledet i avsikt att distribueras eller användas på den gemensamma marknaden (se Europeiska kommissionens Riktlinjer för genomförandet av direktiv som grundar sig på den nya metoden och helhetsmetoden, Blå guiden). Den närmare regleringen av märkning av skjutvapen finns i artikel 4.2 i direktivet. För att kunna identifiera och spåra alla monterade skjutvapen ska medlemsstaterna kräva att varje vapen i samband med tillverkningen förses med viss märkning. Direktivet anger två alternativ för märkningens utförande. Det ena alternativet är att ge vapnet en unik märkning som innehåller tillverkarens namn, landet eller platsen för tillverkningen, serienumret och tillverknings- året (om inte detta framgår av serienumret). Medlemsstaterna kan i detta sammanhang välja att tillämpa bestämmelserna i konventionen av om ömsesidigt erkännande av kontrollstämplar på handeld- vapen (). Enligt punkten 7 i ingressen till ändrings- direktivet bör i största möjliga utsträckning användas som referensram för märkningssystemet i hela gemenskapen. Det andra alternativet är att förse vapnet med en annan form av unik och lätt- hanterlig märkning som består av en numerisk eller alfanumerisk kod, varigenom alla medlemsstater lätt kan identifiera tillverkningslandet. Märkningen ska vara anbringad på en väsentlig del av skjutvapnet som om den förstörs skulle göra skjutvapnet obrukbart. Med väsentlig del avses enligt artikel 1.1 b i direktivet slutstycket, patronläget och pipan till ett skjutvapen, vilka, som separata delar, tillhör samma kategori som det skjutvapen på vilket de är eller är tänkta att vara monterade. Inledningsvis kan noteras att begreppet skjutvapen i protokollet och direktivet inte har samma innebörd som enligt vapenlagen. I protokollet och direktivet omfattar begreppet skjutvapen endast vapen som avfyrar projektiler med hjälp av ett antändbart drivämne, medan det enligt 1 kap. 2 § vapenlagen även inbegriper vapen som avfyrar projektiler med hjälp av kolsyreladdningar, komprimerad luft eller andra liknande utskjut- ningsmedel. Begreppet skjutvapen enligt vapenlagen omfattar endast brukbara skjutvapen (även om vad som sägs om skjutvapen i vapenlagen enligt 1 kap. 3 § b i lagen också gäller för obrukbara vapen som i brukbart skick skulle räknas som skjutvapen). I motsats till detta omfattar begreppet skjutvapen enligt såväl protokollet som direktivet även Prop. 2010/11:72 obrukbara vapen som kan försättas i brukbart skick. När det här nedan talas om skjutvapen avses den innebörd begreppet har i protokollet och direktivet. Märkning av skjutvapen eller vapendelar Som framgått ovan tar protokollet, i fråga om var märkningen ska placeras, sikte på skjutvapen medan direktivet anger skjutvapen eller delar till skjutvapen. I svensk rätt jämställs tillståndspliktiga vapendelar med skjutvapen (se 1 kap. 3 § f vapenlagen). När det gäller frågan om bestämmelserna om märkning ska omfatta endast skjutvapen eller även delar till skjutvapen och var märkningen ska placeras gör regeringen följande bedömning. Inflödet av och därmed tillgången till illegala vapen är omfattande och utgör ett problem. Syftet med att införa bestämmelser om märkning är att kunna identifiera och spåra skjutvapen och därigenom minska spridningen av illegala vapen och motverka grov organiserad brottslighet. I likhet med vad framför, utgår regeringen från att regler om märkning kommer att förenkla polisens brottsutredande arbete. Frågan är då var på vapnet själva märkningen bör placeras. Ett skjut- vapen består av flera delar som är nödvändiga för dess funktion. Olika vapentyper har olika typer av nödvändiga delar. Om delarna byts ut kan möjligheten att spåra och identifiera skjutvapnet försvåras. Försvars- makten framhåller att säkerheten skulle förbättras om såväl vapen som vapendelar märks, eftersom samtliga vitala delar av ett vapen blir spårbara. Regeringen delar Försvarsmaktens uppfattning att märkningen därför bör placeras på de olika delar av vapnet som är nödvändiga för dess funktion. Ett ytterligare argument för att ett skjutvapens vitala delar ska märkas är, som nämnts ovan, att flera av delarna var för sig är tillståndspliktiga. är slutstycken, eldrör, pipor, stommar, lådor och trummor tillstånds- pliktiga. I avsnitt 8.1 föreslår regeringen att även manteln ska vara en tillståndspliktig del. Mot bakgrund av det anförda anser regeringen att ett skjutvapens märkning ska placeras på flera delar av vapnet med användning av samma unika märkning på delarna. Märkning bör ske av de tillstånds- pliktiga vitala delar som nämns ovan. Eftersom dessa vitala vapendelar är utbytbara och var för sig tillståndspliktiga, bör enligt regeringens mening även lösa sådana vapendelar, t.ex. ersättnings- och utbytesdelar, märkas vid tillverkningen. Det skulle annars vara möjligt att sätta ihop ett nytt vapen av helt omärkta vapendelar. Att märkningsskyldigheten åläggs redan tillverkarna av lösa vapendelar, och inte vapenhandlare, reparatörer eller annan som monterar lösa delar, ger bättre möjligheter att kontrollera flödet av vitala vapendelar. Det är tillverkning av skjutvapen även då någon ändrar eller bygger om ett skjutvapen. Det behövs därför en bestämmelse om att lösa vapendelar som redan är märkta på föreskrivet sätt vid sådan tillverkning inte ska märkas på nytt. Beträffande frågan hur märkningen ska utformas får, som nämnts ovan, medlemsstaterna välja att tillämpa bestämmelserna i . Det bör noteras att den nuvarande ordningen för märkning som före- skrivs av CIP inte uppfyller ändringsdirektivets krav på märkning och att det pågår ett arbete inom CIP med att anpassa ordningen efter kraven i direktivet. Mot denna bakgrund delar regeringen bedömningen i promemorian att det framstår som mindre lämpligt att använda sig av CIP:s nuvarande ordning. I stället bör märkningen utformas så att den innehåller de uppgifter som anges i artikel 8.1 a i protokollet och i artikel 4.2 a i direktivet. Detta innebär att märkningen ska vara unik och inne- hålla tillverkarens namn, landet eller platsen för tillverkningen, serienumret och tillverkningsåret, om inte tillverkningsåret framgår av serienumret. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att den som tillverkar ett skjutvapen som är avsett att skjuta ut hagel, kulor eller andra projektiler med hjälp av ett antändbart drivämne, ska förse vapnet med en unik märkning som omfattar tillverkarens namn, landet eller platsen för tillverkningen, serienummer och tillverkningsår, om inte tillverkningsåret framgår av serienumret. Märkningen ska placeras på i förekommande fall antingen slutstycket eller trumman, antingen eldröret eller pipan och på stommen, lådan och manteln. Kravet på märkning ska gälla även den som tillverkar ett obrukbart vapen, om vapnet i brukbart skick skulle utgöra ett sådant skjutvapen som anges ovan. Även lösa vapendelar ska märkas. Den som tillverkar slutstycken, trummor, eldrör, pipor, stommar, lådor eller mantlar ska förse delarna med en unik märkning, om inte tillverkaren ska infoga delarna i ett skjutvapen som ska märkas. Det bör noteras att skyldigheten att märka endast gäller vid tillverkning. Eventuella vapen och vapendelar som finns i en tillverkares lager då lagen träder i kraft omfattas alltså inte av kravet på tillverkningsmärkning. I förtydligande syfte föreslår regeringen en övergångsbestämmelse med innebörden att bestämmelserna ska tillämpas på tillverkning som avslutas efter att lagen trätt i kraft. Skjutvapen som tillverkas för staten Protokollets och direktivets tillämpningsområden omfattar inte skjut- vapen, vapendelar och ammunition som förvärvas eller innehas av staten (jfr artikel 4.2 i protokollet och artikel 2.2 i direktivet). Kravet på märkning gäller alltså inte sådan materiel. ifrågasätter mot denna bakgrund promemorians förslag att vapen, vapen- delar och ammunition som innehas av staten ska omfattas av bestämmel- serna om märkning. Försvarsmakten å sin sida anger att myndigheten redan i allt väsentligt uppfyller kravet på märkning av vapen, vapendelar och ammunition. Promemorians förslag innebär därför enligt Försvars- makten ingen eller ringa konsekvens för myndigheten. Protokollet och direktivet anger, som tidigare nämnts, de lägsta krav som staterna ska uppfylla och det är tillåtet för staterna att hålla en högre skyddsnivå. Som anförts i avsnitt 6 anser regeringen att den svenska vapenlagstiftningen även fortsättningsvis ska hålla en hög skyddsnivå internationellt sett. Regeringen delar därför den uppfattning som framförs i promemorian, att det är angeläget att samtliga skjutvapen och vapendelar,