prop · GY03152 · 2011-06-07 00:00:00 — I många fall utgörs råvaran av biomassa, som definieras i paragrafen. Som framgår av definitionen utgörs biomassan i många fall av produkter från skogs- eller jordbruk. Biomassan kan också utgöras av avfall och restprodukter från skogs- och jordbruk men också från olika industrisektorer. Det andra steget utgörs av förädlingsprocessen, där biomassan genom olika industriella processer förädlas till biobränslen. Det tredje steget utgörs av användandet av biobränslet. Det är aktörerna inom detta steg som är rapporteringsskyldiga. Antingen är det den som använder bränslet eller den som levererar bränslet till användaren. Även om det är leverantören som är rapporteringsskyldig ingår själva användningen i hans produktionskedja. Av andra stycket i definitionen framgår att vad gäller biobränslen som framställs av avfall eller vissa restprodukter ingår bara en del av produk- tionsprocessen i produktionskedjan, nämligen den del som börjar med omhändertagandet av avfallet eller restprodukten. Skälet är följande. Avfall och de aktuella restprodukterna kvarstår efter användning och produktion av helt andra produkter än sådana som odlas inom skogs- och lantbruk. Avfall kan exempelvis vara sopor som består av kasserade produkter av plast och plåt etc. Aktuella restprodukter kan vara restprodukter från industrisektorn. Direktivet ställer inga krav på hur sådana huvudprodukter, som har resulterat i avfall och aktuella rest- produkter, har framställts. I lagen beaktas därför bara den del av produk- tionsprocessen som börjar med att man tar hand om avfallet eller rest- produkterna för att framställa biobränslen av dem. 1 § För att biodrivmedel eller flytande biobränslen ska anses som hållbara ska användningen av dessa bränslen medföra en minskning av utsläppen av växthusgaser med i förhållande till utsläppen om fossila bränslen i stället hade använts. Den minskning som ska ske avser de utsläpp som uppstår under produktionskedjan. För att biodrivmedel och flytande biobränslen ska anses som hållbara ska användningen av dessa bränslen medföra en minskning av utsläppen av växthusgaser med i förhållande till utsläppen om fossila bränslen i stället hade använts. För att biodrivmedel och flytande biobränslen som har produ- Prop. 2010/11:152 cerats i anläggningar som togs i drift eller senare ska anses som hållbara ska användningen av dessa bränslen medföra en minskning av utsläppen av växt- husgaser med i förhållande till utsläppen om fossila bränslen i stället hade använts. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela ytterligare föreskrifter om hur minskningen av utsläppen av växthusgaser ska beräknas. En smärre ändring har gjorts i första stycket andra meningen. Där behandlas den minskning av utsläpp av växthusgaser som ska ske under en viss process. Den beskrivning av begreppet produktionskedja som angetts i meningen har ersatts med ordet produktionskedja, eftersom detta begrepp nu definieras i lagen. I paragrafen anges att användningen av biobränslen måste, för att biobränslena ska anses som hållbara, medföra en minskning av utsläppen av växthusgaser med vissa angivna procentsatser. Närmare bestämmelser om hur dessa minskningar ska beräknas finns i artikel 19 i direktiv /28/EG. Dessa bestämmelser har genomförts genom föreskrifter meddelade av (STEMFS 2011:1). Bestämmelserna i artikel 19 är tämligen omfattande och komplicerade. Det kan därför med ganska stor sannolikhet antas att Europeiska kommissionen kommer att utfärda meddelanden om hur dessa bestämmelser närmare ska förstås. Även om sådana meddelanden inte är bindande för medlemsstaterna kan det vara av intresse, särskilt av harmoniseringsskäl inom EU, att genomföra sådana meddelanden i nationell rätt. Därför bemyndigas regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer, i fjärde stycket, att meddela ytterligare föreskrifter om hur minskningen av utsläppen av växthusgaser ska beräknas. 2 § För att biodrivmedel eller flytande biobränslen ska anses som hållbara får inte dessa bränslen produceras av råvaror från mark som eller senare utgjordes av någon av följande typer av områden, oavsett om marken fortfarande har denna beskaffenhet eller ej: a)naturskog eller annan trädbevuxen mark med inhemska arter, där det inte finns några klart synliga tecken på mänsklig verksamhet och där de ekologiska processerna inte störts i betydande utsträck- ning, b)med stor biologisk mångfald som i avsaknad av mänsklig verksamhet förblir och som bibehåller den naturliga artsammansättningen och sina ekologiska särdrag och processer, c)med stor biologisk mångfald som i avsaknad av mänsklig verksamhet skulle upphöra att vara och som är rik på arter och inte skadad, eller d)områden som i lag eller genom beslut av en myndighet har utsetts till naturskyddsområden. Första stycket gäller dock inte a)om det inom ett område som anges under första stycket c är nödvändigt att samla in råvaror för att bevara markens status som och dessa råvaror används för att producera biodrivmedel och flytande biobränslen, eller b)om produktion av råvaror till biodrivmedel och flytande biobränslen inte påverkar de syften som gäller för ett sådant område som anges under första stycket d. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela ytterligare föreskrifter om kriterier och geografisk räckvidd för de områden som anges i första stycket ac. I paragrafen anges att biobränslen, för att anses som hållbara, inte får produceras av råvaror från vissa angivna typer av marker. Föreskrifterna bygger på bestämmelserna i artikel 17.3 i direktiv /28/EG. Det kan förutses att Europeiska kommissionen kommer att utfärda meddelanden med närmare föreskrifter om hur dessa områden ska bestämmas. Även om sådana meddelanden inte är bindande för medlemsstaterna kan det vara av intresse, särskilt av harmoniseringsskäl inom EU, att genomföra sådana meddelanden i nationell rätt. Därför bemyndigas regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer, i tredje stycket, att meddela ytterligare föreskrifter om kriterier och geografisk räckvidd för de områden som anges i första stycket ac. 3 § För att biodrivmedel eller flytande biobränslen ska anses som hållbara får inte dessa bränslen produceras av råvaror från mark inom områden som eller senare har utsetts till skyddsområden för att skydda sällsynta, hotade eller utrotnings- hotade ekosystem eller arter, som är erkända i internationella avtal eller som ingår i förteckningar som har utarbetats av mellanstatliga organisationer eller av . Detta gäller oavsett om marken fortfarande har denna beskaffenhet eller ej. Första stycket gäller dock inte om produktion av råvaror till biodrivmedel och flytande biobränslen inte påverkar de syften som gäller för ett sådant område som anges i första stycket. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela ytterligare föreskrifter om kriterier och geografisk räckvidd för de områden som anges i första stycket. Även i denna paragraf anges att biobränslen, för att anses som hållbara, inte får produceras av råvaror från vissa angivna typer av marker, som också nämns i artikel 17.3 i direktiv /28/EG. Av samma skäl som angetts i kommentaren till 2 § bemyndigas rege- ringen eller den myndighet som regeringen bestämmer, i tredje stycket, att meddela ytterligare föreskrifter om kriterier och geografisk räckvidd för de områden som anges i första stycket. 4 § För att biodrivmedel eller flytande biobränslen ska anses som hållbara får inte dessa bränslen produceras av råvaror från mark som utgjordes av någon av följande naturtyper, men som inte längre gör det när råvarorna skördas eller avverkas: a)våtmarker, varmed avses mark som eller en betydande del av året är täckt eller mättat av vatten, b)kontinuerligt beskogade områden, varmed avses markområden som omfattar mer än ett hektar med träd som är högre än och ett krontak som täcker av ytan eller med befintliga träd som kan uppnå dessa värden, eller c)markområden som omfattar mer än ett hektar med träd som är högre än och ett krontak som täcker mellan av ytan eller med befintliga träd som kan uppnå dessa värden. Första stycket gäller dock inte om ändrad markanvändning inom ett område som anges under c medför att kraven i 1 § uppfylls. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela ytterligare föreskrifter om kriterier och geografisk räckvidd för de områden som anges i första stycket. I paragrafen anges att biobränslen, för att anses som hållbara, inte får produceras av råvaror från vissa angivna typer av marker. Föreskrifterna bygger på bestämmelserna i artikel 17.4 i direktiv /28/EG. Av samma skäl som angetts i kommentaren till 2 § bemyndigas rege- ringen eller den myndighet som regeringen bestämmer, i tredje stycket, att meddela ytterligare föreskrifter om kriterier och geografisk räckvidd för de områden som anges i första stycket. 5 § För att biodrivmedel eller flytande biobränslen ska anses som hållbara får inte dessa bränslen produceras av råvaror från mark som var torvmark, såvida det inte visas att odling och skörd eller avverkning av råvaran inte medför dränering av tidigare odikad mark. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela ytterligare föreskrifter om kriterier och geografisk räckvidd för de områden som avses. I paragrafen anges att biobränslen, för att anses som hållbara, inte får produceras av råvaror från vissa torvmarker. Föreskrifterna bygger på bestämmelserna i artikel 17.5 i direktiv /28/EG. Av samma skäl som angetts i kommentaren till 2 § bemyndigas rege- ringen eller den myndighet som regeringen bestämmer, i andra stycket, att meddela ytterligare föreskrifter om kriterier och geografisk räckvidd för de områden som anges i första stycket. 1 § Rapporteringsskyldig är den som a)enligt 4 kap. lagen (1994:1776) om skatt på energi är skattskyldig för bränsle som helt eller delvis utgörs av biodrivmedel eller flytande biobränsle, eller b)i yrkesmässig verksamhet använder flytande biobränsle som varken utgör eller ingår i bränsle som är skattepliktigt enligt lagen om skatt på energi. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om undantag från rapporteringsskyldigheten enligt första stycket. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar närmare föreskrifter om rapporteringsskyldigheten. Den nuvarande 3 kap. 1 § föreslås uppdelad på flera paragrafer, 3 kap. 11 e §§. Den nya 1 § motsvarar den nuvarande 1 § första stycket, som anger vilka som är rapporteringsskyldiga enligt lagen. Rapporteringsskyldigheten anges nu på ett annat sätt därigenom att skyldigheten till sin huvuddel anknyts till skattskyldigheten enligt lagen (1994:1776) om skatt på energi (LSE). Skattskyldigheten i sig leder dock inte till rapporteringsskyldighet enligt den aktuella lagen (hållbarhetslagen, HBL). Rapporteringsskyldighet gäller bara i den utsträckning som den skattskyldige är skattskyldig för sådana bränslen som helt eller delvis är biodrivmedel eller flytande biobränslen (biobränslen) enligt definitionen i 1 kap. 2 § i HBL. Begreppet helt eller delvis kommenteras närmare nedan. Första stycket Punkten a Skatteplikt gäller enligt LSE för en rad uppräknade energiprodukter och även samtliga andra produkter som säljs eller förbrukas som motor- bränsle samt kolväten som säljs eller förbrukas som bränsle för uppvärmning. Skattereglerna är anpassade till rådets direktiv /96/EG av om en omstrukturering av gemenskapsramen för beskattning av energiprodukter och elektricitet, (EUT L 283, 31.10.2003, s. 51, Celex 32003L0096), det så kallade energiskattedirektivet. Skatte- lättnader gäller för vissa bränslen eller användningsområden. Enligt 1 kap. 2 § LSE ska energiskatt betalas för vissa bränslen som anges i 2 kap. 1, 1 a, 3 och 4 §§ och koldioxidskatt betalas för vissa bränslen som anges i 2 kap. 1, 3 och 4 §§. Denna skatteplikt leder dock inte automatiskt till rapporteringsskyldighet enligt punkten a i den aktuella paragrafen. Sådan skyldighet gäller bara bränslen som utgör biodrivmedel eller flytande biobränslen enligt definitionerna i 1 kap. 2 § HBL. De bränslen som motsvarar dessa definitioner är skattepliktiga enligt två paragrafer i 2 kap. LSE. Den första paragrafen är 2 kap. 3 § LSE. Enligt den paragrafen före- ligger skatteplikt för andra energiprodukter än de som nämns i 2 kap. 1 § LSE om produkten är avsedd att förbrukas och säljs eller förbrukas som bränsle för uppvärmning eller som motorbränsle. Vad som avses med energiprodukter definieras i 1 kap. 3 § LSE. De energiprodukter som omfattas av skatteplikt enligt 2 kap. 3 § LSE är, såvitt nu är aktuellt, främst de som anges i punkterna 1 och 8 i 1 kap. 3 § LSE. Det rör sig om vegetabiliska och animaliska oljor och fetter samt fettsyrametylester () och E85. Dessa omfattas av definitionen av biodrivmedel eller flytande biobränslen i HBL. Den vanligaste vegeta- biliska oljan som används i är rapsolja. Av rapsolja framställs också rapsmetylester (), som utgör en form av FAME. RME och annan FAME är ett biodrivmedel enligt definitionen i HBL och också ett flytande biobränsle enligt samma lags definition. LSE för detta bränsle följer av punkten 8 i 1 kap. 3 §. Skatteplikt enligt paragrafen föreligger också för biogas, vilken huvudsakligen framställs genom rötning av olika typer av avfall. Även biogas är ett biodrivmedel enligt definitionen i HBL. Den andra paragrafen är 2 kap. 4 § 1 LSE. Enligt den paragrafen före- ligger skatteplikt för andra produkter än de som nämns i 2 kap. 1, 1 a och 3 §§ LSE om produkten är avsedd att förbrukas och säljs eller förbrukas som motorbränsle eller som tillsats till motorbränsle eller som medel för att öka motorbränslets volym. Paragrafen avser alltså produkter som inte definieras som energiprodukter enligt 1 kap. 3 § LSE. Den viktigaste produkten som omfattas av bestämmelsen är etanol, som även omfattas av definitionen av biodrivmedel enligt HBL. Bränslen består ofta av olika komponenter. En del av dessa bestånds- delar kan ha framställts av biomassa och ska alltså, i den mån de omfattas av definitionen enligt HBL av biodrivmedel eller flytande biobränsle, omfattas av rapporteringsskyldighet enligt HBL. Detta åstad- koms genom uttrycket bränsle som helt eller delvis är biodrivmedel eller flytande biobränsle. Generell skattefrihet gäller enligt LSE för vegetabiliska och animaliska oljor och fetter (KN-nr 1507-1518), icke syntetisk metanol (KN-nr 2905 11 00) samt fettsyrametylestrar (FAME, KN-nr 3824 90 99) som uppvärmningsbränsle (se 7 kap. 3 § LSE). Även skattefrihet för biogas, såväl som uppvärmningsbränsle som motorbränsle, följer av regler i LSE (se 7 kap. 4 §). I fråga om andra biodrivmedel än biogas gäller skattebefrielse enligt de dispensbeslut som regeringen fattat med stöd av 2 kap. 12 § LSE. Gällande dispensbeslut avser främst etanol och FAME och ger skattebefrielse när skattskyldigheten för bränslet inträder . Regeringen beslutade lagrådsremissen Komplette- rande förfaranderegler för vissa biobränslen, vari förslag lämnades om ändringar av reglerna i 7 kap. 3 och 4 §§ LSE så att avdragsrätten i dessa fall villkoras av att bränslet omfattas av ett hållbarhetsbesked. Motsvarande avses gälla för dispensbeslutens del. I den mån avdrag görs för skatt på biodrivmedel eller flytande biobränslen med stöd av någon annan bestämmelse i LSE, gäller inte enligt skattelagstiftningen krav på hållbarhet utan avdrag får göras för samtliga angivna bränslen, oavsett om de är att anse som hållbara eller ej. Detta är t.ex. fallet med bränslen som förbrukas för framställning av skattepliktig elektrisk kraft, se 6 a kap. 1 § 7 LSE. Genom en koppling i första stycket a i den aktuella paragrafen till att rapporteringsskyldighet gäller den som är skattskyldig enligt 4 kap. LSE uppnås dock att rapporteringsskyldighet även gäller i dessa fall. Beträffande frågan vem som är skattskyldig enligt LSE och därmed också rapporteringsskyldig enligt HBL gäller följande. En av grundstenarna i de EU-gemensamma reglerna om förfarandet vid punktbeskattningen är det s.k. uppskovsförfarandet. Detta innebär att punktskattepliktiga varor kan cirkulera fritt utan gränskontroller inom EU och att beskattningskonsekvenserna skjuts upp tills vidare. För att komma i åtnjutande av detta förfarande måste en aktör vara godkänd som upplagshavare. Enligt 4 kap. 3 § LSE får som upplagshavare godkännas den som i en yrkesmässig verksamhet som bedrivs i avser att tillverka eller bearbeta bränslen eller i större omfattning hålla bränslen i lager. En förutsättning är dock att de i bestämmelsen uppställda kraven på skatteupplag och vandelsprövning uppfylls. En upplagshavares skatt- skyldighet framgår av 4 kap. 1 § 1 LSE. De bränslen som omfattas av uppskovsförfarandet framgår av 1 kap. 3 a § LSE. Uppskovsförfarandet omfattar de mer vanligt förekommande fossila drivmedlen, som bensin och dieselolja, men även vissa produkter som helt eller delvis framställts av biomassa. De senare är framför allt de som nämns i punkten 1 i nämnda paragraf. När den som i egenskap av godkänd upplagshavare tillverkar produkter, som omfattas av uppskovsförfarandet, i ett skatteupplag skjuts skyldigheten att betala skatt upp tills, i normalfallet, bränslet tas i anspråk i skatteupplaget eller tas ut från skatteupplaget och levereras till någon som inte är en upplagshavare. Skattskyldighetens inträde framgår av 5 kap. 1 § 1 LSE. I kommentaren till 1 kap. 2 § HBL finns en beskrivning av de tre stegen i produktionskedjan, som kort kan beskrivas som råvaruleveran- tören, förädlingsföretaget och bränsleföretaget, vilket senare framställer det slutliga bränslet för användning. som bränsleföretaget kan vara upplagshavare. Skattskyldighet inträder inte om en upplagshavare levererar bränsle till en annan upplagshavare. Det vanligaste är att förädlingsföretaget levererar exempelvis etanol till bränsleföretaget, vilket alltså inte utlöser skattskyldighet eftersom bränsleföretaget också är upplagshavare. Bränsleföretaget varken förbrukar eller levererar etanolen utan blandar denna med olika andra bränslen och framställer därmed det slutliga bränslet, som är det bränsle som kan förbrukas. Antingen förbrukar bränsleföretaget självt bränslet, vilket utlöser skatt- skyldighet eller också levereras det till någon annan, som inte är upplagshavare. Vanligtvis är i dessa fall den som tar emot leveransen den som senare faktiskt förbrukar bränslet, dvs. Som slut- förbrukare anses också tankställen. Den som yrkesmässigt tillverkar bränsle utanför ett skatteupplag blir skyldig att betala skatt i direkt anslutning till varje tillverkningstillfälle, vilket framgår av 4 kap. 1 § 7 LSE. Skattskyldighetens inträde framgår av 5 kap. 4 § LSE. De bestämmelserna kan till exempel gälla för en lantbrukare som, utan att vara godkänd som upplagshavare, tillverkar rapsolja för drivmedels- ändamål. För bränslen, som inte faller inom uppskovsförfarandet, tillämpas ett nationellt system med godkända lagerhållare. Förutsättningarna för att godkännas som lagerhållare framgår av 4 kap. 15 § LSE. Systemet med lagerhållare innebär att produkterna kan hanteras under skatteuppskov för tid före leverans till någon som inte är lagerhållare. När det gäller driv- medel, aktualiseras systemet med lagerhållare för bränslen som beskattas enligt 2 kap. 3 § LSE, dvs. andra energiprodukter än de som omfattas av 1 kap. 3 a § LSE, och enligt 2 kap. 4 § LSE. Det rör sig exempelvis om bränslen som etyltertiärbutyleter, förkortas ETBE. De administrativa reglerna för redovisning av energiskatt och koldioxidskatt på bränslen bygger huvudsakligen på en brutto- redovisning av skatten. Detta innebär att den skattskyldige dvs. normalfallet en upplagshavare eller lagerhållare i sin deklarationen för Prop. 2010/11:152 energiskatt och koldioxidskatt gör avdrag för skatt för bränslen som förbrukats på ett sätt som ger rätt till skattebefrielse. Skattefriheten för såväl vegetabiliska och animaliska oljor och fetter m.m. som uppvärm- ningsbränsle samt för biogas åstadkoms genom avdrag i den skatt- skyldiges deklaration om han förbrukat eller sålt sådant bränsle (se 7 kap. 3 och 4 §§ LSE). Även skattebefrielse för bränsle som omfattas av dispensbeslut administreras på detta sätt (se 7 kap. 5 a § LSE). Alla biodrivmedel enligt definitionen av detta begrepp i 1 kap. 2 § HBL omfattas av skatteplikt enligt LSE. Detta är dock inte fallet för alla flytande biobränslen enligt definitionen i 1 kap. 2 § HBL. Den som yrkesmässigt använder sådana biobränslen måste därför rapportera dessa, vilket föreskrivs i denna punkt. De två biobränslen det i praktiken handlar om är råtallolja och tallbeckolja. Ändringen i andra stycket innebär att regeringen ges rätt att vidare- delegera normgivningskompetens. Ändringen i tredje stycket är av redaktionell art. 1 a § Den som är rapporteringsskyldig ska genom ett kontrollsystem säkerställa att de biodrivmedel och flytande biobränslen som ska rapporteras är att anse som hållbara. Den rapporteringsskyldige ska genom överenskommelser, direkt eller indirekt, med samtliga aktörer i hela produktionskedjan och genom stickprov hos dessa aktörer säkerställa att kravet i första stycket uppfylls. En rapporteringsskyldigs kontrollsystem ska granskas av en oberoende granskare. Granskaren ska kontrollera att kontrollsystemet är korrekt, tillförlitligt och skyddat mot bedrägerier. Granskningen ska också innehålla en utvärdering av den metod för stickprov som ska ingå i kontrollsystemet och stickprovens frekvens. Dessutom ska granskningen innehålla en utvärdering av de uppgifter som den rapporteringsskyldige har lämnat om sitt kontrollsystem. Den oberoende granskaren ska i ett intyg avge ett utlåtande om kontrollsystemet. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela ytterligare föreskrifter om kontrollsystem och granskning av sådana system. Första och andra styckena motsvarar delvis 3 kap. 1 § andra stycket i dess nuvarande lydelse. I den nuvarande lydelsen av bestämmelsen regleras innebörden av rapporteringsskyldigheten. Den rapporterings- skyldige ska dels rapportera mängden hållbart biodrivmedel och flytande biobränsle (biobränslen), som har levererats eller använts, dels visa att de levererade eller använda biobränslena är hållbara. Genom de föreslagna ändringarna delas dessa två uppgifter upp på flera paragrafer. I den aktuella paragrafen behandlas den rapporteringsskyldiges ansvar för att visa att de biobränslen som rapporteras är att anse som hållbara. Detta kommer i fortsättningen inte att ske i samband med att den rapporteringsskyldige rapporterar de mängder biobränslen som har levererats eller använts. I första stycket anges hur den rapporteringsskyldige ska säkerställa att levererade eller använda biobränslen är att anse som hållbara. Detta ska ske genom att den rapporteringsskyldige bygger upp ett kontrollsystem, som ska säkerställa att de biobränslen som levereras eller används är att anse som hållbara. Det framgår, i vart fall indirekt, av direktivet att ett kontrollsystem ska användas för att visa att hållbarhetskriterierna är uppfyllda. Enligt artikel 18.1 i direktivet ska medlemsstaterna kräva att de ekonomiska aktörerna, dvs. de rapporteringsskyldiga, visar att hållbar- hetskriterierna är uppfyllda. I artikel 18.3 beskrivs hur detta ska gå till. I sistnämnda artikels första stycke anges att de rapporteringsskyldiga ska tillhandahålla tillförlitlig information och att de på begäran ska göra de uppgifter som låg till grund för informationen tillgängliga för medlemsstaten. Det är detta som ligger till grund för skyldigheten att rapportera enligt den aktuella paragrafen. Vidare anges i artikel 18.3 första stycket i direktivet att de rapporte- ringsskyldiga ska se till att informationen genomgår en tillfredsställande oberoende granskning och att de tillhandahåller bevis på att detta har gjorts.