prop · GZ0315 · 2011-10-19 00:00:00 — I punkt 2 första stycket föreskrivs en skyldighet för den behöriga myndigheten att utse ett centralt kontaktkontor, som enligt andra stycket också kan utses att hantera kontakterna med kommissionen. Punkterna 3 och 4 anger möjligheter till delegering av behörig myndighetsuppgifter och punkterna 5 och 7 reglerar kommunikationen mellan olika kontor etc. och mellan medlemsstaterna. Det handlar här till största delen om krav på ett faktiskt handlande vid ett enda tillfälle, snarare än ett regelverk för den löpande hanteringen. har fullgjort den underrättelseskyldighet som föreskrivs i punkt 1 genom underrättelse till kommissionen . Föreskrifter om myndigheters organisation och uppgifter kan, med stöd av regeringens restkompetens, meddelas på lägre nivå än lag. Eftersom den nya lagen innehåller vissa bestämmelser avseende uppgifter bör det dock i lagen tas in en bestämmelse som upplyser om gränserna för den normgivningskompetens som har tagits i anspråk av . Eftersom den behöriga myndigheten, , är rikstäckande kan den reglering som blir aktuell vid ett utnyttjande av de delegeringsmöjligheter som föreskrivs i artikeln lämpligen ske genom interna föreskrifter som myndigheten utfärdar. Det kan dock övervägas att införa bestämmelser i förordningsform om att ska utse ett centralt kontaktkontor och om sådana underrättelser som föreskrivs i artikel 4. 6.2Kapitel II, Utbyte av upplysningar 6.2.1Artikel 5, Begäran om upplysningar Regeringens förslag: Det ska tas in bestämmelser i den nya lagen som i sak motsvarar bestämmelserna i artikel 5 om lämnande av upplysningar på begäran. Promemorians förslag: Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. I promemorian görs dock bedömningen att det inte behövs någon reglering i lag för att genomföra bestämmelsen i artikel 5.3, utan förslaget rör förordningstext. Remissinstanserna: föreslår ett tillägg i den föreslagna nya lagen för att förtydliga att den som anmodad myndighet ska gå till väga på samma sätt för att inhämta upplysningar som vid indrivning av liknande svenska fordringar. Ingen av de övriga remissinstanserna uttalar sig om förslaget till genomförande av artikel 5. Skälen för regeringens förslag: Artikel 5 i rådets direktiv innehåller bestämmelser om begäran om upplysningar och vilka begränsningar som gäller i fråga om skyldigheten att lämna upplysningar. I artikel 5.1 föreskrivs en allmän skyldighet att på begäran lämna alla upplysningar som kan förutses vara relevanta vid indrivningen och (andra stycket) genomföra de administrativa utredningar som krävs för att hämta in upplysningarna. I artikel 5.2 räknas ett antal undantag från denna skyldighet upp. Un- dantagen gäller upplysningar som den anmodade myndigheten inte skulle kunna inhämta för att driva in sina egna fordringar, som skulle avslöja affärs-, industri- eller yrkeshemligheter eller som, om de yppades, skulle skada säkerheten eller strida mot allmän ordning i den anmodade medlemsstaten. Bortsett från det först nämnda undantaget torde det sällan bli aktuellt att åberopa dessa skäl för att inte lämna upplysningar. Eftersom undantagen är av grundläggande betydelse när det gäller att ange omfattningen av skyldigheten att lämna upplysningar bör de emellertid tas in i den nya lagen. I artikel 5.3 föreskrivs att punkt 2 under inga omständigheter får tolkas så att den tillåter en medlemsstats anmodade myndighet att vägra att lämna upplysningar enbart på grund av att dessa innehas av en bank, annan finansiell institution, ombud, representant eller förvaltare, eller på grund av att upplysningarna rör ägarintressen i en person. Bestämmelsen överensstämmer med vad som gäller enligt femte punkten i artikel 26 i modellavtal. Några begränsningar i tillgången till information som skulle kunna föranleda en sådan otillåten vägran att lämna upplysningar som avses i artikel 5.3 finns inte i . Det får emellertid anses angeläget att göra tydligt att även i detta sammanhang lever upp till vad som utgör en del av den internationellt accepterade standarden för informationsutbyte på skatteområdet. En bestämmelse om detta bör därför tas in i den nya lagen. Vad beträffar det tillägg i 7 § i den nya lagen som föreslår gör regeringen bedömningen att det framgår tillräckligt tydligt redan med den formulering som bestämmelsen har i promemorians lagförslag att ska gå till väga på samma sätt som vid indrivning av liknande svenska fordringar. Det bör också framhållas att detta inte får förstås så att myndigheten med anledning av en begäran om upplysningar ska göra en regelrätt tillgångsundersökning enligt utsökningsbalkens bestämmelser eller gäldenärsutredning enligt lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Vad det kan bli fråga om är i stället att sammanställa den information som myndigheten själv förfogar över eller som den utan Prop. 2011/12:15 svårighet kan få fram ur olika databaser och liknande. avgränsningen i detta hänseende, se även författningskommentaren till 7 § i den nya lagen. I artikel 5.4 föreskrivs att den anmodade myndigheten ska underrätta den sökande myndigheten om skälen till att den inte efterkommer en begäran om upplysningar. Bestämmelsen riktar sig bara till den anmodade myndigheten och kräver inte någon reglering i form av lag. Vissa bestämmelser om ansökningar i allmänhet och bestämmelser om bl.a. återkoppling på begäran om upplysningar avses tas in i kommissionens tillämpningsförordning. 6.2.2Artikel 6, Utbyte av upplysningar utan föregående begäran Regeringens förslag: En bestämmelse ska tas in i den nya lagen om att upplysningar om återbetalning av annan skatt än mervärdesskatt får lämnas till en annan medlemsstat om den som återbetalningen avser är etablerad eller har hemvist i den medlemsstaten. Vidare ska bestämmelserna i lagen om behandling av uppgifter i verksamhet om ändamålen med behandlingen och utsöknings- och indrivningsdatabasens innehåll kompletteras med bestämmelser om uppgifter som behövs i verksamhet för fullgörande av ett åliggande som följer av ett för bindande internationellt åtagande. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås dock inte något uttryckligt undantag för återbetalning av mervärdesskatt, och inte heller några ändringar i lagen (2001:184) om behandling av uppgifter i verksamhet. Ett förslag till ändring i den lagen har beretts under hand med Datainspektionen. Remissinstanserna: avstyrker förslaget att verket ska vara skyldigt att underrätta om förestående återbetalningar till personer i en annan medlemsstat, även när personerna inte är gäldenärer hos . Enligt verket är det uteslutet att lämna underrättelserna manuellt. Man skulle därför tvingas utveckla teknikstöd för detta vilket skulle medföra inte obetydliga kostnader. För att kunna ta ett sådant stöd i drift skulle verket dessutom tvingas prioritera bort andra angelägna tekniska utvecklingsinsatser. föreslår att det uttryckligen ska anges att återbetalningar av mervärdesskatt är undantagna. Enligt bör det vidare övervägas om förslaget föranleder en komplettering av bestämmelserna i lagen om behandling av uppgifter i verksamhet. Skälen för regeringens förslag Lämnande av upplysningar utan föregående begäran Artikeln ger en möjlighet, men inte någon skyldighet, att utan föregående begäran lämna upplysning om en förestående återbetalning av skatt eller avgift till den behöriga myndigheten i den medlemsstat där mottagaren av betalningen är etablerad eller har hemvist. Mervärdesskatt har uteslutits från artikelns tillämpningsområde. Detta hänger samman med det nya förfarandet för återbetalning av mervärdesskatt (direktiv /9/EG), som bl.a. innebär att ansökan ska göras till etableringslandets skatteförvaltning. Denna får därigenom automatiskt kännedom om att en återbetalning kan förväntas, och från vilken medlemsstat, och kan agera utifrån denna kännedom. Det uttryckliga undantag beträffande återbetalning av mervärdesskatt som föreslår kan visserligen inte anses helt nödvändigt, eftersom det rör sig om en fakultativ bestämmelse. Det bidrar emellertid onekligen till tydligheten i regleringen att undantaget anges uttryckligen. Ett tillägg bör därför göras i enlighet med vad föreslår. Utbyte av upplysningar om förestående återbetalningar kan ses som ett utflöde av kravet på likabehandling mellan egna fordringar och andra medlemsstaters. Flertalet medlemsstater torde ha regelverk och rutiner, om än med varierande räckvidd, för att göra det möjligt för de egna myndigheterna att ta belopp som ska återbetalas i anspråk. Det ursprungliga förslaget från kommissionen gick i konsekvens med detta ut på ett obligatoriskt utbyte av upplysningar. Den fakultativa bestämmelse som till slut togs in i direktivet torde ha praktisk betydelse främst på det sättet att den minskar risken för att medlemsstaternas myndigheter ska utsättas för kritik, skadeståndskrav och liknande om upplysningar lämnas. En förutsättning för det är naturligtvis att bestämmelsen genomförs i medlemsstaterna. En bestämmelse om underrättelse enligt artikel 6 i direktivet bör mot den bakgrunden tas in i den nya lagen. I praktiken kan bestämmelsen inte väntas leda till något mera omfattande utbyte av upplysningar i ett kort eller medellångt perspektiv, bl.a. av det skälet att många medlemsstater saknar de tekniska och organisatoriska förutsättningarna för att upplysningar ska kunna lämnas på ett enkelt sätt. I får möjligheterna däremot anses vara relativt goda att kunna få till stånd ett väl fungerande lämnande av upplysningar av detta slag. Även om man inte kan räkna med att det kommer att lämnas upplysningar i motsvarande utsträckning från något större antal andra medlemsstater, får det ses som ett svenskt intresse att ligga väl framme på det här området. Eftersom mottagarna av återbetalningarna inte nödvändigtvis är registrerade som gäldenärer i är det inte säkert att de omfattas av dagens rutiner för underrättelse från till . För att avsedd effekt ska uppnås krävs det alltså att det skapas sådana rutiner att underrättar om en förestående återbetalning även i andra fall än när den återbetalningsberättigade är registrerad som gäldenär hos Kronofogdemyndig- heten, förutsatt att han eller hon är etablerad eller har hemvist i en annan medlemsstat. Regeringen har förståelse för de synpunkter som framför och avser att återkomma till frågan om det bör införas en underrättelseskyldighet av det slag som föreslagits i promemorian eller inte, hur den i så fall närmare ska utformas och när den ska träda i kraft, i samband med utarbetandet av den reglering i förordningsform som krävs för genomförandet av direktivet. Redan nu kan emellertid sägas att för att en sådan skyldighet inte ska orsaka oproportionellt merarbete för berörda myndigheter bör den begränsas till att gälla återbetalningar av betydande belopp. Bestämmelserna om behandling av uppgifter Regeringen delar uppfattning att det bör övervägas om förslaget föranleder en komplettering av bestämmelserna i lagen om behandling av uppgifter i verksamhet. I bestämmelserna om ändamål med behandlingen och databasens innehåll i exempelvis lagen (2001:181) om behandling av uppgifter i beskattningsverksamhet anges bl.a. behandling av uppgifter för tillhandahållande av information som behövs hos verket för fullgörande av ett åliggande som följer av ett för bindande internationellt åtagande (1 kap. 4 § första stycket 7 och 2 kap. 3 § andra stycket). Beträffande den förstnämnda bestämmelsen anfördes i propositionen att det som ett särskilt ändamål borde anges fullgörande av ett åliggande som följer av ett för bindande internationellt åtagande. Det var en följd av den ökade internationaliseringen och då främst skyldighet att till EU redovisa information inom bl.a. punktskatte- och mervärdesskatteområdet (prop. 2000/01:33 s. 124). Beträffande den senare bestämmelsen anfördes att det för att täcka in uppgifter som behandlas av andra skäl än beskattning på grund av att gentemot exempelvis EU är förpliktigat att hantera viss information angavs att behandling får ske av uppgifter som behövs för fullgörande av ett för bindande internationellt åtagande (prop. s. 129 f). I fråga om verksamhet föreslogs inte någon sådan reglering. I verksamhet har mängden mål och ärenden om verkställighet i gränsöverskridande situationer ökat avsevärt . Det hänger samman med den ökade internationaliseringen i allmänhet, men också med att tillämpningsområdet för indrivningsdirektivet har utvidgats till att omfatta även direkt skatt. Dessutom har det tillkommit flera EU-rättsakter på det privaträttsliga området som syftar till att underlätta verkställighet över gränserna. Till stor del omfattas de uppgifter som förfogar över i gränsöverskridande fall av den nuvarande regleringen, eftersom de rör en person som är registrerad som gäldenär hos myndigheten. Vid tillämpning av bestämmelserna i artiklarna 5 och 6 om utbyte av upplysningar behöver emellertid så inte vara fallet. Uppgifter kan därför komma att behandlas som endast behövs för att fullgöra det internationella åtagandet. Enligt regeringens mening bör det nu införas en reglering i lagen om behandling av uppgifter i verksamhet motsvarande den som finns i lagen om behandling av uppgifter i beskattningsverksamhet. 6.2.3Artikel 7, Närvaro vid myndigheter och medverkan i administrativa utredningar Regeringens förslag: En bestämmelse ska tas in i den nya lagen om möjlighet för att medge att företrädare för den sökande myndigheten får närvara på och vid de utredningar som myndigheten utför i målet. Regeringens bedömning: Det bör inte införas någon möjlighet att, på det sätt som avses i artikel 7.2, låta en besökande tjänsteman höra enskilda personer eller granska handlingar. Promemorians förslag och bedömning: I promemorian föreslås en bestämmelse som är inriktad på närvaro såväl i som på en annan medlemsstats territorium. I övrigt överensstämmer promemorians förslag och bedömning med regeringens. Remissinstanserna: påpekar att vid de domstolsförhandlingar som det kan bli fråga om är det verket, inte , som företräder borgenären. Ingen av de övriga remissinstanserna uttalar sig om förslaget till genomförande av artikel 7. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Artikel 7.1 ger de behöriga myndigheterna möjlighet att komma överens om att tjänstemän som bemyndigats av den sökande myndigheten ska få närvara på de kontor där förvaltningsmyndigheter i den anmodade medlemsstaten utför sina arbetsuppgifter (artikel 7.1 a), närvara vid administrativa utredningar som utförs på den anmodade medlemsstatens territorium (artikel 7.1 b), och bistå de behöriga tjänstemännen i den anmodade medlemsstaten under domstolsförfaranden i den medlemsstaten (artikel 7.1 c). Bestämmelser om närvarorätt m.m. i bör tas in i den nya lagen. Det finns däremot inte något skäl att i svensk lag ta in bestämmelser om närvarorätt m.m. på en annan medlemsstats territorium. Med anledning av vad anför bör det framhållas att de personer som bemyndigas av den behöriga myndigheten inte behöver vara den myndighetens egna tjänstemän. Det finns inget som hindrar att bemyndigar en tjänsteman vid (eller någon annan svensk myndighet) att närvara eller bistå i enlighet med de föreslagna bestämmelserna, om det är mera lämpligt. Genom artikel 7.2 ges den anmodade medlemsstaten möjlighet att, om det är tillåtet enligt dess lagstiftning, låta tjänstemän från den begärande medlemsstaten höra enskilda personer och granska handlingar. Någon sådan möjlighet finns inte enligt svensk rätt. I 8 § andra stycket LÖHS föreskrivs att företrädare för en främmande stat inte får fatta beslut som rör utredningen i . Det innebär t.ex. att företrädaren inte kan bestämma att en viss enskild person ska höras. torde det inte utesluta att företrädaren, sedan en behörig svensk tjänste- man har beslutat att en viss person ska höras, själv kan få formulera frå- Prop. 2011/12:15 gor till denne. Dessa får dock närmast ses som förslag och det är den behöriga svenska tjänstemannen som ytterst har att besluta om en viss fråga ska ställas eller inte. Enligt regeringens mening finns det inte någon anledning att nu införa en möjlighet för företrädare för en annan medlemsstat att agera på egen hand i en utredning i , på det sätt som avses i artikel 7.2. Kraven enligt artikel 7.3 på en tillståndshandling riktar sig till den sökande myndigheten och dess tjänstemän och kräver inte någon reglering i form av lag. 6.3Kapitel III, Bistånd för delgivning av handlingar 6.3.1Artikel 8, Begäran om delgivning av vissa handlingar rörande fordringar Regeringens förslag: En bestämmelse ska tas in i den nya lagen om de villkor som gäller enligt artikel 8.2 för att få begära biträde med delgivning. Regeringens bedömning: Det behövs inte, utöver den i avsnitt 6.1.1 redovisade mer allmänna bestämmelsen om bistånd, någon bestämmelse som slår fast den grundläggande skyldigheten att lämna respektive möjligheten att begära bistånd för delgivning. Det bör inte tas in några bestämmelser i svensk rätt om det standardformulär som avses i artikel 8.1 andra stycket. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna uttalar sig om förslaget till genomförande av artikel 8. Skälen för regeringens förslag och bedömning: I artikel 8.1 första stycket finns den grundläggande bestämmelsen om medlemsstaternas skyldighet att bistå varandra med delgivning av handlingar. andra stycket anges minimikraven på innehållet i det standardformulär som ska åtfölja en begäran om delgivning. I artikel 8.2 föreskrivs vissa villkor för möjligheten att begära bistånd. En sådan begäran ska göras bara om den begärande myndigheten inte kan delge själv med användning av sina nationella förfaranden eller när det skulle medföra orimliga svårigheter. I artikel 8.3 anges vilken åter- rapportering som ska ske till den sökande myndigheten. Den grundläggande skyldigheten att lämna bistånd med delgivning i respektive begära sådant bistånd i en annan medlemsstat följer av den i avsnitt 6.1.1 föreslagna bestämmelsen, som omfattar alla former av bistånd som regleras i direktivet. Innehåll m.m. i det standardformulär som avses i artikel 8.1 andra stycket kommer att regleras i detalj genom att ett formulär tas in som bilaga till kommissionens tillämpningsförordning. inte införas några bestämmelser i svensk rätt för att genomföra artikel 8.1 Däremot bör en bestämmelse tas in i den nya lagen om det villkor som ställs upp i artikel 8.2. Det krav på återrapportering till den sökande myndigheten i ett delgivningsärende som föreskrivs i artikel 8.3 kräver inte någon reglering i form av lag. 6.3.2Artikel 9, Delgivningssätt Regeringens förslag: En bestämmelse ska tas in i den nya lagen om att delgivning på begäran av en annan medlemsstat sker enligt delgivningslagen. Det ska vidare tas in en bestämmelse om att får se till att delgivning sker med en person i en annan medlemsstat genom att handlingen skickas enligt 1618 §§ delgivningslagen. Regeringens bedömning: Det behövs inte någon reglering i svensk rätt för att genomföra bestämmelsen i artikel 9.2 första stycket om delgivning som genomförts av behörig myndighet i den sökande medlemsstaten. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: föreslår att det i den nya lagen uttryckligen ska föreskrivas att myndighetens delgivning med en person i en annan medlemsstat får ske genom rekommenderad försändelse. Ingen av de övriga remissinstanserna uttalar sig om förslaget till genomförande av artikel 9. Skälen för regeringens förslag och bedömning: I artikel 9.1 föreskrivs att delgivning ska ske enligt den anmodade medlemsstatens nationella lagstiftning, förordningar och administrativa praxis. I artikel 9.2 första stycket klargörs att detta inte ska påverka annan typ av delgivning som en behörig myndighet i den sökande medlemsstaten genomför i enlighet med den statens bestämmelser och i artikel 9.2 andra stycket att en behörig myndighet i den sökande medlemsstaten får delge direkt med rekommenderad post eller på elektronisk väg till en person som befinner sig på en annan medlemsstats territorium. Hur delgivning i olika situationer ska äga rum i framgår av bestämmelserna i delgivningslagen (2010:1932). I den nya lagen bör tas in en bestämmelse om att delgivning på begäran av en annan medlemsstat sker enligt delgivningslagen (jfr 13 § LÖHS). I 16 § delgivningslagen föreskrivs att vanlig delgivning sker genom att handlingen som ska delges skickas eller lämnas till delgivningsmottagaren. I 17 § föreskrivs bl.a. att endast myndighet vid vanlig delgivning får skicka handlingen på elektronisk väg. I 18 § föreskrivs att vanlig delgivning har skett när den eller de som är delgivningsmottagare har tagit emot handlingen. Om en postförsändelse har hämtats av bud, ska handlingen anses ha kommit delgivningsmottagaren till handa när försändelsen hämtats av budet. Det får även utan uttrycklig föreskrift anses klart att delgivning genom en annan medlemsstats myndigheter inte påverkar delgivning genom den egna medlemsstatens myndigheter. Den giltiga delgivning som har ägt rum först blir avgörande för exempelvis beräkning av tid för överklagande, om denna är knuten till delgivningen. Vad beträffar användningen av rekommenderad försändelse när Prop. 2011/12:15 delger med en person i en annan medlemsstat gör regeringen bedömningen att det genom hänvisningen till de paragrafer i delgivningslagen som reglerar vanlig delgivning framgår tillräckligt tydligt att rekommenderad försändelse får användas. Det bör därför inte göras något sådant tillägg till lagtexten som En bestämmelse om att delgivning i den anmodade medlemsstaten har samma verkan i den sökande medlemsstaten som en delgivning som har utförts där avses tas in i kommissionens tillämpningsförordning. 6.4Kapitel IV, Indrivning eller säkerhetsåtgärder 6.4.1Artikel 10, Begäran om indrivning Regeringens bedömning: Det krävs inte någon ytterligare reglering i lag för att genomföra bestämmelserna i artikel 10 om begäran om indrivning. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna uttalar sig om bedömningen vad gäller genomförande av artikel 10. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 10.1 regleras den grundläggande skyldigheten att lämna bistånd med indrivning av fordringar som får verkställas i den sökande medlemsstaten, och i artikel 10.2 skyldigheten för den sökande myndigheten att vidarebefordra relevanta upplysningar till den anmodade myndigheten. Den i avsnitt 6.1.1 föreslagna allmänna bestämmelsen om sådant bistånd som avses i direktivet omfattar alla formerna av bistånd, däribland indrivning. Skyldigheten enligt artikel 10.2 att vidarebefordra relevanta upplysningar till den anmodade myndigheten kräver inte någon reglering i form av lag. 6.4.2Artikel 11, Villkor för en begäran om indrivning Regeringens förslag: En bestämmelse ska tas in i den nya lagen som klargör att bistånd med indrivning med stöd av direktivet inte får göras för en fordran som är föremål för om- eller överprövning, såvida inte fordran är verkställbar utan hinder av detta och detsamma gäller i den anmodade medlemsstaten. Det ska också tas in bestämmelser om de villkor i övrigt som anges i artikel 11 i fråga om möjligheten att begära bistånd i en annan medlemsstat. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås dock inte något undantag för det fall fordringarna är verkställbara utan hinder av om- eller överprövning och samma sak gäller i den anmodade medlemsstaten. Remissinstanserna: och föreslår att bestämmelsen i den nya lagen om att indrivning inte får begäras för en överklagad fordran kompletteras med ett uttryckligt undantag för det fallet att fordringarna är verkställbara utan hinder av överklagande och samma sak gäller i den anmodade medlemsstaten.