prop · GY0383 · 2011-03-16 00:00:00 — Vissa av dessa bestämmelser kan tillämpas även beträffande kulturföremål som förts ut olagligt från en EES-stat. I 6 kap. 5 § kulturminneslagen hänvisas till 15 kap. rättegångs- balken och i samband härmed anges att termen bättre rätt i 15 kap. i sammanhanget ska avse rätten att få egendom återlämnad. Bestämmelsen innebär att en säkerhetsåtgärd kan begäras oberoende av om en talan har väckts här i landet med stöd av 6 kap. kulturminneslagen. En bestämmelse motsvarande den i 6 kap. 5 § bör därmed tas in i det föreslagna 7 kap. kulturminneslagen. Beträffande stulna kulturföremål kan bl.a. bestämmelserna om kvarstad och beslag i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål Den stat i vilken en stöld ägt rum kan med stöd av dessa regler Prop. 2010/11:83 begära att svenska staten genomför vissa åtgärder för att säkra föremålet. Inom ramen för en brottmålsprocess kan vidare en person som blivit frånhänd ett föremål genom ett brottsligt förfarande återfå egendomen enligt reglerna om återställandebeslag i 27 kap. 1 § . Ett sådant beslut kan närmast liknas vid ett beslut om särskild handräckning. Frågan om rätten till egendomen blir emellertid inte rättskraftigt avgjord genom ett sådant beslut. Regeringens förslag: Om ett kulturföremål som förts ut olagligt har återlämnats, ska äganderätten till föremålet bestämmas enligt den återkrävande statens lag. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna Promemorians förslag överrensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna Skälen för regeringens förslag: I 6 kap. 17 § kulturminneslagen finns en lagvalsregel som tillämpas när fråga är om återlämnande av ett kulturföremål som olagligt förts bort från en EES-stat. Av bestämmelsen framgår att sedan kulturföremålet återlämnats ska äganderätten till föremålet bestämmas enligt den återkrävande statens lag. Situationen när ett kulturföremål enligt konventionen olagligt förts ut från en konventionsstat är snarlik och det får anses ligga ett värde i att ägande- rättsfrågan i de båda fallen behandlas på likartat sätt, dvs. oavsett om återlämnandet ska ske enligt 6 kap. eller det föreslagna 7 kap. kulturminneslagen. Konventionen saknar lagvalsregler. Mot den bakgrunden står en bestämmelse motsvarande den i 6 kap. 17 § kulturminneslagen inte i strid med konventionen. En sådan bestämmelse reglerar inte heller direkt vilket lands lag som ska tillämpas för att avgöra vem äganderätten till ett stulet kulturföremål tillkommer, utan anvisar endast att denna fråga får avgöras med stöd av den återkrävande statens nationella rättsordning vilken alltså också omfattar den statens internationellt privaträttsliga regler. En återkrävande stats rätt att få ett föremål som förts ut olagligt återlämnat är inte beroende av innehavarens rätt till föremålet. Sedan föremålet återlämnats torde, under alla förhållanden, frågor om äganderätten till föremålet normalt avgöras enligt den återkrävande statens rättsordning. När det gäller stulna kulturföremål kan en domstol eller annan behörig myndighet som prövar ett mål mellan två enskilda eller mellan en enskild och en stat behöva ta ställning till vilket lands lag som ska tillämpas. Mot bakgrund av att konventionen inte innehåller någon särskild lagvalsregel avgörs, om inget annat särskilt anges, denna lagvalsfråga med stöd av de internationellt privaträttsliga regler som gäller enligt domstolslandets Prop. 2010/11:83 nationella rättsordning. Eftersom en tvist som rör ett stulet kulturföremål i första hand torde aktualisera frågor om bättre rätt till föremålet och därmed sakrättsliga frågeställningar som alltså främst anknyter till äganderätten eller vilka andra rättigheter en person har till föremålet är det troligt att den s.k. lex rei sitae regeln vanligen kommer att tillämpas på lagvalsfrågan enligt svensk rätt. Enligt denna regel tillämpas lagen i det land där ett föremål var beläget för den händelse vars sakrättsliga följder ska bedömas. Detta innebär t.ex. att svenska regler kan komma att tillämpas för att avgöra vem äganderätten tillkommer när ett stulet eller på annat sätt olagligt åtkommet föremål förts till och överlåts här. Regeringens förslag: Som huvudregel ska rättegångskostnaderna i mål om kulturföremål som förts ut olagligt fördelas på samma sätt som i tvistemål i allmänhet, dvs. att den part som förlorar målet får betala rättegångskostnaderna. Om motparten inte insett eller bort inse att föremålet förts ut olagligt, ska emellertid den återkrävande staten svara för rättegångskostnaderna. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna Promemorians förslag överrensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: påpekar att den föreslagna bestämmelsen om rättegångskostnader i mål om återlämnande av kulturföremål som förts ut olagligt skiljer sig från 46 § lagen om betalningsföreläggande och handräckning. Enligt sistnämnda bestäm- melse ska som huvudregel svaranden stå för kostnaderna om utslag meddelas. Skälen för regeringens förslag: I konventionen anges inte vem som ska stå för de kostnader som kan uppkomma när en domstol eller annan behörig myndighet prövar ett mål om återlämnande av ett kulturföremål som förts ut olagligt. Såsom framgår av avsnitt 7.6 omfattas inte rättegångskostnader av sådana kostnader för återlämnande som enligt artikel 6.4 i konventionen ska betalas av den återkrävande staten vid återförandet av ett kulturföremål som förts ut olagligt. Huvudregeln i svensk rätt när det gäller fördelningen av rättegångskostnader är att den part som förlorar målet ska svara för kostnaderna (18 kap. 1 § ). Det bör som regel gälla även i mål om återlämnande av kulturföremål enligt det föreslagna 7 kap. kulturminneslagen. Det är rimligt att den som själv fört ut föremålet från den återkrävande staten eller känt till utförseln får stå för rättegångs- kostnaderna. Om den enskilde däremot inte har haft skäl att misstänka att föremålet förts ut olagligt, bör han eller hon inte drabbas av ansvaret för rättegångskostnader i tingsrätten. Om den återkrävande staten i ett sådant fall överklagar en dom, bör den återkrävande staten stå för rättegångs- kostnaderna i högre instans. Skulle det vara den enskilde som överklagar . 2010/11:83 underinstansens dom bör vanliga regler om fördelningen av rättegångs- kostnader gälla, vilket betyder att den enskilde får betala rättegångs- kostnaderna i högre instans om överklagandet avslås. Bestämmelser av denna innebörd finns i 6 kap. 15 § kulturminneslagen, som behandlar den snarlika situationen att ett kulturföremål enligt 6 kap. olagligt har förts ut från en EES-stat. En motsvarande bestämmelse bör tas in i det nya 7 kap. kulturminneslagen. Inte heller i fråga om stulna kulturföremål anges i konventionen vem som ska stå för de kostnader som kan uppkomma när en domstol eller annan behörig myndighet prövar ett mål. Vid tillämpning av godtros- förvärvslagen gäller de vanliga reglerna om rättegångskostnader i . Det saknas skäl att i fråga om rättegångskostnaderna behandla mål om stulna kulturföremål annorlunda än mål om andra stulna föremål som prövas enligt godtrosförvärvslagen. Några särregler föreslås därför inte vad gäller rättegångskostnader i mål som avser åter- lämnande av stulna kulturföremål. 10Sveriges talan om återlämnande av kulturföremål Regeringens bedömning: bör i förordning ges en uttrycklig och exklusiv behörighet att utomlands föra svenska statens talan i frågor om återlämnande av sådana kulturföremål som avses i 6 kap. och det föreslagna 7 kap. kulturminneslagen, om föremålen olagligt förts ut ur . Utredningens förslag: Frågan om behörigheten att utomlands föra svenska statens talan om återlämnande av sådana kulturföremål som omfattas av konventionen ska övervägas ytterligare. Remissinstanserna: anser att verket inom sitt verksamhetsområde borde företräda staten vid domstol. Riksantikvarie- ämbetet instämmer i utredningens bedömning att frågan behöver övervägas ytterligare. anser att det borde vara den egna myndigheten som för statens talan. Vidare bedömer Riksantikvarie- ämbetet att processerna blir kostsamma och att kostnaderna vid ett svenskt tillträde till konventionen torde öka. I ett sådant fall behövs utökade anslag, enligt . instämmer i bedömningen att frågan behöver utredas ytterligare och uttalar att om en tillståndsmyndighet får processbehörighet att föra statens talan i utländsk domstol medför det ökad arbetsbelastning för Att föra talan vid utländsk domstol kräver juridisk specialistkunskap och kan innebära höga processkostnader för tillstånds- myndigheten, varvid ökade ekonomiska anslag är nödvändiga. museet uttalar vidare att konventionen blir verkningslös om inte ansvarfördelningen mellan och tillstånds- myndigheterna löses på ett tydligt sätt. ICOM och Samp instämmer i bedömningen att frågan behöver utredas ytterligare och anser att även möjligheten att ge en fristående part, som knyter relevant expertis till sig, Prop. 2010/11:83 behörigheten att föra svenska statens talan bör övervägas. med anser att ökade kostnader för de enskilda tillståndsmyndigheterna kan befaras som en följd av kravet att föra talan i främmande domstol. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: godtar att utses att föra statens talan och anför att har en samordnande roll bland kulturarvsinstitutionerna angående utförsel- Statens museer för världskultur tillstyrker förslaget. Skälen för regeringens bedömning: Tillfällena då behöver väcka talan om återlämnande av kulturföremål i en konventionsstat torde bli relativt få. har ännu aldrig väckt talan om återlämnande av ett olagligt bortfört kulturföremål med stöd av direktivet. Inte heller har någon annan EES-stat väckt talan i om återlämnande enligt 6 kap. kulturminneslagen bestämmelserna funnits. De omständigheterna att talan måste väckas skyndsamt för att det ska finnas en reell möjlighet att få tillbaka ett kulturföremål samt att endast ett fåtal processer kan bedömas bli aktuella, talar för att anförtro ett organ uppgiften att föra statens talan i utlandet. har ett brett ansvarsområde omfattande frågor om kulturmiljön och kulturarvet (jfr 1 § och 2 § 2 förordningen [2007:1184] med instruktion för ) och ämbetet är väl lämpat för uppgiften att föra statens talan i de aktuella frågorna. Trots att med stöd av 27 § myndighetsförordningen (2007:515) har behörighet att föra statens talan vid domstol inom sitt verksamhetsområde, anser regeringen att det finns ett värde i att ha en uttrycklig bestämmelse i förordning som tydligt pekar ut att ska agera för svenska statens räkning i fråga om återlämnande av kulturföremål som förts ut olagligt från en EES-stat eller från en konventionsstat utanför EES. En sådan bestämmelse innebär att behörighet i dessa frågor blir exklusiv, dvs. att ingen annan myndighet kan föra talan i de aktuella frågorna. En bestämmelse i lag eller annan förordning gäller nämligen före bestämmelserna i myndighetsförordningen (1 § andra stycket myndighetsförordningen). Att ges behörighet att föra statens talan om återlämnande av de aktuella kulturföremålen innebär en behörighet att företräda staten såväl i domstol som i ett skiljeförfarande. Det hindrar emellertid inte att en privatperson eller annan ägare för egen räkning kan väcka talan i utlandet om återlämnande av ett stulet kulturföremål. 11Riksantikvarieämbetets möjlighet att överklaga Regeringens förslag: möjlighet att överklaga domstolars och myndigheters beslut enligt kulturminneslagen begränsas till att avse beslut enligt 15 kap. i lagen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen instans har yttrat sig särskilt i denna fråga. Skälen för regeringens förslag: I 1 kap. 2 § kulturminneslagen ges rätt att överklaga beslut av domstol eller annan myndighet enligt lagen. Syftet är att på detta vis ska kunna fullgöra sin uppgift att ha överinseende över kultur- minnesvården i landet (prop. 1987/88:104 s. 33). inte något allmänt intresse för att bevaka i frågan om ett föremål enligt 6 kap. eller det föreslagna 7 kap. kulturminneslagen ska återbördas till den stat som det olagligt förts ut ifrån. klagande av en dom om ett återlämnande enligt 6 kap. kan också vara svårförenligt med roll som central myndighet enligt samma kapitel i kulturminneslagen. Det föreslagna 8 kap. bör inte ge upphov till några beslut. möjlighet att överklaga domstolars och myndigheters beslut bör därför begränsas till att avse beslut enligt 1 5 kap. kulturminneslagen. Regeringens förslag: De föreslagna lagändringarna ska träda i kraft den dag regeringen bestämmer. Detta ska ske när konventionen träder i kraft för del. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna Skälen för regeringens förslag: Konventionen träder i kraft för del i den sjätte månaden efter den dag då deponerat sitt anslutningsinstrument, jfr artikel 12.2 i konventionen. I och med att konventionen träder i kraft för del följer en skyldighet att tillämpa de regler som införlivar konventionens bestämmelser. De föreslagna lagändringarna bör därför träda i kraft den dag konventionen träder i kraft för del. Regeringens förslag: Den föreslagna bestämmelsen om längre tidsfrister för att kräva tillbaka ett stulet kulturföremål eller för att återfå det mot lösen tillämpas inte i fråga om sådana förvärv som har gjorts före ikraftträdandet. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 10.1 i konventionen blir bestämmelserna avseende stulna kulturföremål tillämpliga först då konventionen trätt i kraft för den stat i vilken återlämnande begärs. Den föreslagna bestämmelsen i 8 kap. 2 § kulturminneslagen om längre tidsfrister för att kräva tillbaka ett stulet kulturföremål eller för att återfå det mot lösen ska alltså inte ges retroaktiv verkan. Bestämmelsen i 6 kap. om att tvistemålen om återlämnande ska utgöra dispositiva tvistemål bör träda i kraft utan övergångsbestämmelser. Detta innebär att det inte blir en skillnad i hur tvister om återlämnande enligt 6 kap. respektive det föreslagna 7 kap. hanteras processuellt. Inte heller i övrigt krävs några övergångsbestämmelser med anledning av de föreslagna författningsändringarna. 13 Konsekvenser av förslagen Regeringens bedömning: Förslagen bedöms inte medföra några ökade kostnader. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i denna Skälen för regeringens bedömning: Tillträdet till konventionen och de föreslagna författningsändringarna torde innebära att incitamenten ökar för att beivra brott avseende kulturföremål. Antalet mål respektive ärenden om återlämnande enligt konventionen bedöms dock bli låga för domstolarna, och . Eventuella ökade kostnader bör därför kunna rymmas inom befintliga anslag. Regeringen bedömer att förslagen inte kommer att få några konsekvenser för små eller medelstora företags villkor, miljön eller för jämställdheten mellan kvinnor och män. 14.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. 1 kap. 2 § Ändringen behandlas i avsnitt 11. Den innebär att Riksantikvarie- ämbetets nuvarande befogenhet att överklaga beslut av domstol eller annan myndighet begränsas så att inte längre har möjlighet att överklaga beslut enligt 6 kap. Av kapitlets rubrik framgår att det endast är tillämpligt när den olagliga utförseln skett från en EES-stat. Syftet med ändringen är att markera skillnaden mot det nya 7 kap. 6 kap. 2 § Ändringen i första stycket innebär att hänvisningen till gemenskapsrätten aktualiseras (jfr avsnitt 4.3). Ändringen i andra stycket är en följd av att den nuvarande bilagan i stället benämns bilaga 1. 6 kap. 3 § För tydlighets skull anges att definitionen av vad som menas med att ett kulturföremål olagligt förts bort är specifik för 6 kap. Motsvarande förtydligande föreslås i 7 kap. 3 § vid definitionen på vad som menas med att ett kulturföremål olagligt förts ut. Paragrafens innehåll föreslås också göras mer lättillgängligt genom uppdelning av texten i två punkter, på motsvarande sätt som föreslås i 7 kap. 3 §. I enlighet med Lagrådets förslag har formuleringen till skydd för nationella skatter i den första punkten ändrats till som har till syfte att skydda nationella skatter. Syftet är att formuleringarna i denna bestämmelse och i 7 kap. 3 § ska vara likartade. Ändringen är således redaktionell och någon ändring i sak är inte avsedd. 6 kap. 4 § Ändringarna i paragrafen är av redaktionell art och föranleds av att motsvarande bestämmelser föreslås i den nya 7 kap. 4 §. Avsikten med ändringarna är att paragrafer i 6 och 7 kap. som har motsvarande lydelse ska utformas på ett konsekvent sätt. Vidare har sista meningen i paragrafen utformats i enlighet med Lagrådets förslag, i syfte att göra regleringen tydligare. Någon ändring i sak är inte avsedd. 6 kap. 5 § Ändringarna i paragrafen är av redaktionell art och föranleds av att motsvarande bestämmelser föreslås i den nya 7 kap. 5 §. Avsikten med ändringarna är att paragrafer i 6 och 7 kap. som har motsvarande lydelse ska utformas på ett konsekvent sätt. Någon ändring i sak är inte avsedd. 6 kap. 6 § Av paragrafens första stycke framgår att den återkrävande staten har på sig, från det att den har fått kännedom om var föremålet finns och om vem som innehar det, för att väcka talan om återlämnande. Om föremålet överlåts till någon annan under den tiden förloras inte talerätten, utan den löper med från det att den återkrävande staten får kännedom om var föremålet finns och om vem som är den nya innehavaren. Ändringarna i paragrafen är av redaktionell art och föranleds av att motsvarande bestämmelser föreslås i den nya 7 kap. 6 §. Avsikten med ändringarna är att paragrafer i 6 och 7 kap. som har motsvarande lydelse ska utformas på ett konsekvent sätt. Tempusändringarna har gjorts på Lagrådets förslag och syftar till att göra paragrafen tydligare. Någon ändring i sak är inte avsedd. 6 kap. 7 § Bodelning har lagts till bland övriga fång i paragrafen i syfte att få en bättre överensstämmelse med direktivet. Ändringen behandlas i avsnitt 7.4. I paragrafen har också vissa redaktionella ändringar gjorts i syfte att modernisera språkbruket. Någon ändring i sak är inte avsedd. Till följd av att tvistemålen enligt 6 kap. blir dispositiva (jfr avsnitt 7.7 och 6 kap. 14 §), tas bestämmelsen i andra stycket om att ersättningen ska fastställas i målet om återlämnande bort. I ett dispositivt tvistemål krävs nämligen att part framställer ett yrkande om ersättning för att frågan ska prövas i målet. 6 kap. 14 § Paragrafen behandlas i avsnitt 7.7. Ändringen i första stycket innebär att tvister enligt kapitlet inte längre ska utgöra indispositiva tvistemål, utan dispositiva. Av det nya andra stycket framgår att i ett mål om återlämnande kan en innehavare av ett kulturföremål yrka ersättning utan att behöva ansöka om stämning. Innebörden av det nya tredje stycket är att deldom inte får meddelas. En innehavare som inte yrkat ersättning i ett mål om återlämnande som domstol dömt i, är oförhindrad att ge in en stämningsansökan och yrka ersättning. Tredje stycket utgör inte hinder för domstolen att pröva en sådan talan. Detta kommer till uttryck genom formuleringen i samma rättegång. De tidigare andra och tredje styckena har utan ändring flyttats till den nya 6 kap. 14 a §, se kommentaren till den paragrafen. 6 kap. 14 a § Dessa bestämmelser fanns tidigare i 6 kap. 14 § andra och tredje styckena. Bestämmelserna har utan ändring flyttats till en egen paragraf för att möjliggöra att 6 kap. 14 § och 7 kap. 8 § får samma utformning. 6 kap. 15 § Ändringarna i paragrafen är av redaktionell art och har gjorts med anledning av Lagrådets yttrande avseende 7 kap. 9 § och 8 kap. 1 §. Kapitlet är nytt och samlar de bestämmelser som behövs med anledning av konventionens bestämmelser om kulturföremål som olagligt förts ut. Kapitelrubriken har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. 7 kap. 1 § Paragrafen behandlas i avsnitten 7.2 och 7.3. Första stycket innehåller huvudregeln om att ett kulturföremål som olagligt förts ut ur en stat som tillträtt konventionen ska återlämnas till den staten, om den begär det. Återlämnande ska dock bara ske om den olagliga utförseln skett efter att konventionen trätt i kraft för del. Om den olagliga utförseln skett från en konventionsstat som är en EES-stat, förutsätts dessutom att föremålet inte omfattas av definitionen på kulturföremål i 6 kap. 2 § första stycket. I avsnitt 6.2 har föreslagits att bör anmäla att direktiv /7/EEG om återlämnande av kulturföremål som olagligen förts bort från en medlemsstats territorium även fortsättningsvis ska tillämpas i förhållande till andra EES-stater i de fall direktivet reglerar samma frågor som konventionen. När direktivets och konventionens tillämpnings- områden sammanfaller ska alltså 6 kap. tillämpas om fråga är om olaglig utförsel av ett kulturföremål från en EES-stat. Den situationen kan uppkomma att ett föremål, som utgör ett kulturföremål enligt konventionen och definitionen i 7 kap. 2 §, har förts ut olagligt ur en EES-stat. Om föremålet då inte omfattas av definitionen i 6 kap. 2 § första stycket, är bestämmelserna om återlämnande i 6 kap. inte tillämpliga. Tillämpningsområdena för direktivet och konventionen sammanfaller då inte, varför konventionens bestämmelser ska tillämpas. Det innebär att prövning av frågan om återlämnande ska ske enligt bestämmelserna i 7 kap. Den olagliga utförseln behöver inte ha skett efter att den återkrävande staten tillträtt konventionen för att ett återlämnande ska ske. Det är tillräckligt att den återkrävande staten har tillträtt konventionen när talan väcks. Den situationen kan alltså uppkomma att den återkrävande staten får tillbaka ett föremål som olagligt förts ut ur den staten innan konventionen trätt i kraft för den statens del. Om den olagliga utförseln skett innan konventionen trätt i kraft för del, kan det däremot inte bli aktuellt med ett återlämnande enligt bestämmelsen. Konventionen träder i kraft för del i den sjätte månaden efter den dag då deponerat sitt anslutnings- instrument hos depositarien, jfr artikel 12.2 i konventionen. Datumet då konventionen träder i kraft för kommer således att sammanfalla med datumet då de nu aktuella lagändringarna träder i kraft (jfr avsnitt 12.1). I andra stycket anges ett undantag från huvudregeln, nämligen att trots vad som sägs i första stycket ska återlämnande inte ske om föremålet har förts ut ur staten under upphovsmannens livstid eller från dennes död. Undantaget tillämpas oavsett vem det är som för ut föremålet ur landet. I andra stycket finns också ett undantag från undantaget. Innebörden är att återlämnande trots allt ska ske, om kulturföremålet tillverkats av en eller flera medlemmar av en stam eller ursprungsbefolkning för traditionellt eller rituellt bruk inom stammen eller befolkningen och den återkrävande statens talan syftar till att föremålet ska lämnas tillbaka till den stammen eller ursprungsbefolkningen. Under sådana förhållanden ska således föremålet återlämnas även om det förts ut ur konventions- staten under upphovsmannens livstid eller från dennes död.