prop · GY03105 · 2011-03-16 00:00:00 — används planen dock i princip uteslutande för att köpa upp livsmedel på marknaden, eftersom det på grund av reformerna inom gemenskapens jordbrukspolitik knappt finns några interventionslager. Planen är ett rent socialpolitiskt instrument för gemenskapen, som saknar rättslig grund (principen om tilldelade befogenheter). har intervenerat till stöd för och anfört följande. Förordning (EG) nr 983/2008 saknar rättslig grund. Förordningen respekterar inte villkoren i artikel 27.2 i förordning (EG) nr 1234/2007 om att marknadsuppköp endast får ske för att täcka en brist som uppstår under genomförandet av planen och att det bara får vara fråga om en tillfällig brist. Även om förordning (EG) nr 983/2008 har vissa positiva följder för jordbrukets funktion är detta av underordnad betydelse i förhållande till det väsentliga syftet som får sägas vara att hjälpa gemenskapens sämst ställda genom att på marknaden köpa upp livsmedel. Av detta följer att den ifrågasatta förordningen i huvudsak inte utgör en rättsakt om produktion och saluföring av jordbruksprodukter som omfattas av artikel 37 EG. Den bidrar i huvudsak inte till att förverkliga ett eller flera av de mål för den gemensamma jordbrukspolitiken som anges i artikel 33.1 EG. Med den nuvarande utformningen av planen enligt förordning (EG) nr 983/2008 finns nämligen inte längre någon anknytning till den gemensamma jordbrukspolitiken. Eftersom interventionslagren numera är och framöver kommer att vara begränsade och planen till är beroende av uppköp av produkter på marknaden har planen fått en i princip uteslutande socialpolitisk karaktär. Detta förstärks av att planens omfattning bestäms utifrån socialpolitiska bedömningar i medlemsstaterna i stället för av jordbrukspolitiska bedömningar. T-59/09 (EUD2009/119:2) mot Europeiska kommissionen Kommissionen har beslutat om utlämnande av handlingar som har överlämnats till kommissionen av tyska myndigheter i ett överträdelseärende. har yrkat att tribunalen ska ogiltigförklara kommissionens beslut med hänvisning till att beslutet strider mot artikel 4.5 i öppenhetsförordningen, jämförd med principen om lojalt samarbete mellan gemenskapen och medlemsstaterna enligt artikel 10 EG. menar att kommissionen saknar befogenhet att göra en egen omfattande prövning av grunderna för beslutet att neka tillgång till handlingar enligt artikel 4.14.3. Det ankommer på att avgöra huruvida någon av grunderna för att neka tillgång enligt artikel 4.14.3 föreligger. Kommissionen kan bara i undantagsfall ignorera ett beslut att neka medgivande, när de skäl som har åberopats av medlemsstaten inte uppfyller kriterierna. Skyddsintressen för internationella förbindelser och skyddsintresset för utredningar, inspektioner och revisioner utgör här grund för ett hemlighållande. Kommissionen har anfört att det numera framgår klart av praxis att en medlemsstat inte har vetorätt i fråga om handlingar som härrör från detta Kommissionen måste dock samråda med medlemsstaten för att gemensamt för att se att medlemsstatens motivering håller för någon av de materiella sekretessundantagen. har intervenerat till stöd för kommissionen och anfört att det åligger den institution som innehar handlingen att pröva frågan om Om inget av de materiella sekretessundantagen i artikel 4.1 4.3 i öppenhetsförordningen är tillämpligt ska kommissionen lämna ut handlingarna även om motsätter sig detta. T-436/09 (EUD2010/48:4) mot har överklagat () beslut att neka honom tillgång till bankens elektroniska databas med uppgifter om rekrytering av arbetssökanden och rörligheten hos anställda i ECB. har intervenerat till stöd för sökanden och anfört följande. Definitionen av handling i artikel 3 a) i ECB/2004/3 är vid och bör tolkas Hit hör inte bara uppgifter som på det traditionella sättet sparas i ett dokument i pappersform, utan också information som samlas i En annan tolkning saknar stöd i beslutstexten och skulle betyda att allmänheten skulle uteslutas från insyn i mängder av information som finns hos institutionen, på ett sätt som inte är förenligt med principen om största möjliga öppenhet. Om en institution kan få fram uppgifterna som efterfrågas genom en sökning i en databas eller liknande rutinbetonade åtgärder omfattas dessa av handlingsbegreppet och ska i vederbörlig ordning sekretessprövas av institutionen innan beslut om utlämnande fattas. T-180/10 (EUD2010/216:4) mot Europeiska har överklagat kommissionens beslut att neka organisationen tillgång till handlingar, bl.a. yttranden från kommissionens rättstjänst, angående två redan antagna direktiv som klassar nickel och vissa av dess beståndsdelar som hälsofarliga Kommissionen avslog ansökan med hänvisning sekretessen till skydd för rättslig rådgivning. Direktiven som rättstjänstyttrandena rör i är antagna genom kommittologiförfarande och beslutade av har intervenerat till stöd för sökanden och anfört följande. insynsintresse i lagstiftningsförfaranden som domstolen betonar i domen i målet Turco är tillämpligt även på processen när en rättsakt antas i ett så Det faktum att Lissabonfördraget har trätt i kraft sedan Turco avgjordes kan inte användas som argument för att begränsa domstolens uttalanden om betydelsen av öppenhet i samband med antagandet av rättsakter. Lissabonfördraget betonar än tydligare än tidigare betydelsen av öppenhet och insyn. medför att kommissionen under artikel 290 och 291 i EUF-fördraget kommer att ha möjlighet att anta fler rättsakter än tidigare är det ännu viktigare att samma möjligheter till insyn finns vid sådana förfaranden. Annars skulle effekten av Lissabon-fördraget ikraftträdande bli minskad öppenhet, deltagande och närhet till medborgarna. vilken beslutsprocedur som ska vara tillämplig i lagstiftningsärenden respektive förfaranden för antagande av delegerade akter och genomförandeakter i artikel 289, 290 och 291 i EUF-fördraget är av processuell natur och kan rimligen inte ges någon betydelse när det gäller intresset av insyn. 3.2 Mål om förhandsavgörande C-52/09 (EUD2009/60:2) mot , intervenient Tele 2 Den nationella domstolens fråga: Målet gäller en fråga om utnyttjande av dominerande ställning enligt artikel 82 EG. Frågan är framför allt under vilka förutsättningar en överträdelse av artikel 82 EG föreligger på grundval av skillnaden mellan det pris som ett vertikalt integrerat dominerande företag tar ut vid försäljning av återförsäljarprodukter för ADSL till konkurrenter i grossistledet och det pris som samma företag tar ut i slutskedet. Generaladvokatens förslag till avgörande : Det föreligger marginalpress om skillnaden mellan ett dominerande företags slutkundspriser och de grossistpriser som samma företag tar ut av konkurrenterna för jämförbara produkter antingen är negativ eller inte är tillräcklig för att täcka den dominerande operatörens produktspecifika kostnader för att tillhandahålla sina egna slutkundsprodukter på en marknad i efterföljande led. Sådant beteende utgör missbruk på grund av den oskäliga prisskillnaden mellan det dominerande företagets priser för tillgång till grossistprodukter och samma företags slutkundspriser och på grund av att det dominerande företagets grossistprodukter är oumbärliga för konkurrens på marknaden i efterföljande led. princip inte av det dominerande företagets grad av marknadsstyrka. är inte nödvändigt att det företag som genomför ett förfarande av det slag som beskrivs i begäran om förhandsavgörande har en dominerande ställning både i grossistledet och i slutkundsledet för att förfarandet ska utgöra ett missbruk. Det krävs inte att det dominerande företaget förväntas kunna vinna tillbaka gjorda förluster för att marginalpress ska utgöra missbruk, eftersom företaget inte behöver göra några förluster till följd av ett sådant förfarande. Kravet på oumbärlighet gäller inte när det dominerande företaget har en med unionsrätten förenlig lagstadgad skyldighet att leverera grossistprodukter. Vid otillåten marginalpress är det i princip endast det dominerande företagets priser som är relevanta. Den nationella konkurrensmyndigheten är skyldig att visa att det dominerande företagets prispolitik eventuellt kan ha konkurrens- begränsande verkan mot bakgrund av marknadsförhållandena i det Enbart ett påstående om en avlägsen och abstrakt konkurrensbegränsande verkan är inte tillräckligt. Artikel 102 i EUF- fördraget är tillämplig även när det är fråga om ett teknikskifte på en marknad med stora investeringsbehov. Nationella konkurrens- myndigheter bör emellertid ingripa med stor försiktighet på sådana marknader och om nödvändigt ändra sitt gängse tillvägagångssätt. C-240/09 (EUD2009/167:4) Lesoochranárske zoskupenie VLK mot Ministerstvo zivotneho prostredia Slovenskej republiky Begäran från Najvyssi sud, Den nationella domstolens frågor: I den nationella domstolsprocessen har en miljöorganisation som nekats talerätt hävdat att artikel 9.3 i Århuskonventionen ger organisationen denna rätt. Artikel 9.3 i Århuskonventionen har emellertid inte implementerats i . De två första frågorna gäller huruvida artikel 9.3 i Århuskonventionen är direkt tillämplig antingen genom att den tillerkänns self-executing effect eller genom att den är direkt tillämplig eller ges direkt effekt på grundval av gemenskapsrätten. Om svaret på någon av dessa frågor är ja, önskas besked om tolkningen av begreppet handling av myndigheter i artikel 9.3 även omfattar en myndighets beslutsfattande. har anfört följande. Domstolen saknar behörighet att besvara de två första frågorna eftersom de avser effekten av en bestämmelse i Århuskonventionen som på gemenskapsrättens nuvarande stadium faller inom ramen för medlemsstaternas behörighet. Gemenskapen och medlemsstaterna har tillträtt Århuskonventionen med stöd av delad behörighet, vilket innebär att domstolen inte har en obegränsad behörighet att uttala sig om tolkningen av densamma. I samband med att gemenskapen tillträdde Århuskonventionen avgavs en förklaring som innebär att, såvitt gäller artikel 9.3 i konventionen, så tillkommer behörigheten medlemsstaterna och inte gemenskapen så länge som gemenskapen inte har antagit några genomförandebestämmelser av artikeln. Eftersom artikel 9.3 i Århuskonventionen ännu inte varit föremål för några sådana genomförandebestämmelser på gemenskaps- nivå så är det en fråga för de nationella domstolarna att i enlighet med de nationella rättsordningarna bedöma med vilken effekt som artikeln kan åberopas inför nationella domstolar. Mot den bakgrunden saknas i princip anledning att ta ställning till den tredje frågan. Om domstolen ändå skulle besvara den tredje frågan, anser att en handling av en myndighet även inbegriper myndighetens beslutsfattande. Generaladvokatens förslag till avgörande : Frågorna kan inte upptas till sakprövning utom i de delar som avser artikel 9.3 i Århuskonventionen. Det ankommer på de nationella domstolarna att avgöra om artikel 9.3 i Århuskonventionen har direkt effekt i deras respektive rättsordningar med hänsyn till att Europeiska unionen anslöt sig till nämnda konvention men ännu inte har antagit bestämmelser som införlivar den särskilda bestämmelsen i konventionen i fråga med EU-rätt med avseende på de skyldigheter som därigenom införs för medlemsstaterna. Artikel 9.3 i Århuskonventionen ska tolkas på så sätt att det med handling av myndighet även förstås beslutsfattandet. Allmänhetens rätt att delta i ett domstolsförfarande, med de begränsningar som tillåts enligt artikel 9.3, innefattar även rätten att få en prövning av en myndighets beslut som strider mot den nationella Om domstolen anser sig artikel 9.3 i Århuskonventionen har direkt Århuskonventionen har inte direkt effekt enligt . (EUD2009/173:2) Begäran från Oberlandesgericht , Den nationella domstolens fråga: Om ett avtal om tillhandahållande av räddningstjänster ska kvalificeras som en tjänstekoncession i den mening som avses i artikel 1.4 i direktiv /18/EG om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av byggentreprenader, varor och tjänster och inte som ett tjänstekontrakt i den mening som avses i artikel 1.2 a och d i direktivet. Enligt avtalet ska användaravgifterna inte betalas av brukarna utan av ett centralt avräkningsställe, vars tjänster leverantören måste ta i anspråk enligt lag, genom att regelbundna förskottsbetalningar sker till leverantören, och avgiften belastar solventa socialförsäkringsorganisationer. har vid muntlig förhandling anfört att betalningsströmmarna, alltså vem som betalar leverantören av en tjänst, inte är avgörande för bedömningen av om en tjänstekoncession föreligger. En tjänste- koncession kan vara för handen även om leverantören av tjänsten fått betalning från den upphandlande myndigheten eller en annan myndighet eller någon annan om betalningen grundas på att tredje man gör ett aktivt val att nyttja tjänsten genom en beställning eller på annat sätt. Betalning är för övrigt enligt ordalydelsen av artikel 1.4 i direktivet över huvud taget inte ett nödvändigt rekvisit, utan ersättningen kan också bestå i endast rätten att utnyttja tjänsten, vilken bör kunna utgöras till exempel av rätten att marknadsföra och kommersialisera den. I fråga om riskbedömningen är det vid den helhetsbedömning som måste göras, inte logiskt att titta bara på ett enskilt element i ett avtals reglering av hur betalning ska utgå. Att tjänsteleverantören alltid får betalt för de uppdrag som faktiskt utförs bör till exempel inte utesluta att det kan vara fråga om en koncession. Risken för tjänsteleverantören kan vara en annan, till exempel att ersättningens storlek är beroende av hur många som leverantören, i konkurrens med andra, lyckas få att använda tjänsten. Generaladvokatens förslag till avgörande : Det förhållandet att tjänsteleverantören inte får sin ersättning direkt från den offentliga myndighet som har tilldelat denne den aktuella tjänsten är ett tillräckligt kriterium, för att ett avtal ska kunna klassificeras som en tjänstekoncession enligt artikel 1.4 i direktivet. Det har i detta avseende för det första knappast någon betydelse vem som står för utbetalningen av den ersättning som ska utgå för de tjänster som tillhandahålls, förutsatt att det rör sig om ett organ som är tillräckligt fristående och oberoende av den offentliga myndighet som har tilldelat den aktuella tjänsten, för det andra inte heller på vilket sätt utbetalningen av ersättningen sker, och för det tredje om den verksamhetsrisk som är förenad med tjänsten i fråga redan från början är begränsad. C-316/09 (EUD2009/198:3) mot Begäran från Bundesgerichtshof, Den nationella domstolens fråga: Om förbudet mot reklam för receptbelagda läkemedel enligt artikel 88.1 a i direktiv /83/EG om upprättande av gemenskapsregler för humanläkemedel omfattar läkemedelstillverkarens tillhandahållande på Internet av uppgifter om läkemedel som ändå blir tillgängliga för den som köper ett receptbelagt preparat och som enbart är tillgängliga för den som själv uppsöker informationen på Internet. har anfört att ett sådant tillhandahållande av information om receptbelagda läkemedel inte omfattades av direktivets reklamförbud med hänsyn till lydelsen av bestämmelserna i och syftet med direktiv /83/EG att skydda folkhälsan. Frågan om ett tillhandahållande av uppgifter till allmänheten om receptbelagda läkemedel sker i säljfrämjande syfte ska enligt domstolens praxis göras mot bakgrund av en samlad bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. Att utesluta att även läkemedelstillverkare kan lämna information om sina produkter utan försäljningssyfte, skulle på ett allvarligt sätt begränsa möjligheterna att uppnå direktivets mål att skydda folkhälsan genom tillgång till saklig och korrekt information om läkemedel. Generaladvokatens förslag till avgörande : Tolkningen av begreppet läkemedelsreklam ska ske i enlighet med de grundläggande rättigheterna för att bringa skyddet för folkhälsan, å ena sidan, och konsumentens och tillverkarens grundläggande rättigheter å andra sidan, i överensstämmelse med varandra. Vad gäller skillnaden mellan reklam och vanlig information, är det avgörande för bedömningen om tillhandhållandet av uppgifterna sker i marknadsföringssyfte. Den bedömningen ankommer i princip på den nationella domstolen varvid ska beaktas vem som tillhandahåller uppgifterna, informationens innehåll och föremål, kretsen av adressater samt utformningen av det medium genom vilket denna information görs tillgänglig för allmänheten. Med hänsyn härtill ska artikel 88.1 a i direktiv /83/EG tolkas så, att den inte omfattar sådan reklam för receptbelagda läkemedel som riktas till allmänheten som den som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, i den mån den endast innehåller uppgifter som har lagts fram för den behöriga myndigheten i samband med förfarandet för godkännande och som ändå blir tillgängliga för den som köper det aktuella läkemedlet, och när uppgifterna inte erbjuds den presumtiva kunden utan anmodan, utan bara är tillgängliga på Internet för den som själv försöker få tillgång till dessa. C-327/09 (EUD2009/204:3) Mensch und mot Freistaat Begäran från Bayerischer Verwaltungsgerichtshof, Den nationella domstolens fråga: Om artikel 249 fjärde stycket EG utgör hinder mot att tolka ett kommissionsbeslut som enligt sin ordalydelse endast riktar sig till ett visst företag så att det även är bindande för andra företag. Även fråga om ett beslut av kommissionen om att neka tillstånd för saluföring av Stevia rebaudiana Bertoni: växter och torkade blad som nytt livsmedel eller ny livsmedelsingrediens, även är bindande för klaganden i målet vid nationella domstolen som saluför samma produkt. har anfört följande. Ett beslut som enligt sin ordalydelse endast riktar sig till ett visst företag är inte bindande för andra företag. Detta följer redan av ordalydelsen i artikel 249 EG. Dessutom är det av stor vikt för att kraven på rättssäkerhet och förutsebarhet för enskilda ska kunna tillgodoses att distinktionen mellan beslut och allmänt giltiga rätts- akter upprätthålls. Kommissionens beslut /196/EG av är inte bindande för klaganden i målet vid den nationella domstolen eftersom beslutet inte riktar sig till det företaget. Nationella myndigheter kan emellertid inte helt bortse från beslutet när de bedömer om det ska tillåtas att samma produkt som beslutet gällde ska få saluföras på gemenskapsmarknaden. Beslutet får betraktas som en form av prejudikat. Generaladvokatens förslag till avgörande : Eftersom den rättsakt som kommissionen antagit är ett beslut och inte en förordning har de nationella myndigheterna rätt att pröva om det i en senare ansökan verkligen rör sig om ett nytt livsmedel eller en ny livsmedelsingrediens. Detta gäller även de administrativa och straff- rättsliga förfaranden som syftar till att kontrollera saluföringen av ett livsmedel vars klassificering som nytt livsmedel ifrågasätts. Detta beror på att den administrativa myndighetens konstateranden rörande de faktiska omständigheterna endast har bindande verkan avseende den fråga som myndigheten har prövat i samband med att den till följd av en ansökan fattar ett individuellt beslut. När kommissionen antar ett negativt beslut är medlemsstaterna enligt lojalitetsprincipen skyldiga att tillse att den produkt som avses i detta negativa beslut inte släpps ut på marknaden av sökanden, det vill säga den person som beslutet är riktat till. Det ankommer dessutom på medlemsstaterna att tillse att det aktuella livsmedlet betraktas som otillåtet inom ramen för kontrollen av livsmedelsmarknaderna, liksom när en nationell myndighet prövar en eventuell ny anmälan rörande samma produkt som ingetts av en annan sökande. De nationella myndigheterna ska ta vederbörlig hänsyn till kommissionens beslut som innehåller en sådan slutsats. C-344/09 (EUD2010/110:3) kommun Begäran från i kommun, Den nationella domstolens fråga: Målet gäller tolkningen av rådets rekommendation 1999/519/EG om begränsning av allmänhetens exponering för elektromagnetiska fält (0 Hz-300 GHz). Frågan är om referensnivåer för elektromagnetiska fält som anges i rekommendationen är vägledande vid tillämpning av försiktighetsprincipen, eller om denna princip utgör ett komplement till rekommendationen. C-346/09 (EUD2009/213:3) mot Denkavit Nederland b.v. Begäran från Gerechtshofs-Gravenhage, Den nationella domstolens fråga: Rådet beslutade om att medlemsstaterna skulle vidta skyddsåtgärder vad gäller bovin spongiform encefalopati (BSE). Beslutet trädde i kraft . För att genomföra beslutet antogs i en provisorisk förordning om förbud för animaliskt protein i allt foder för djur inom animalieproduktionen. Den nationella förordningen trädde i kraft . Tvist har uppkommit i om tillåtligheten av det nederländska förbudet. Enligt sökandena var det nationella förbudet ogiltigt med hänsyn till att det började tillämpas än när gemenskapens beslut trädde i kraft och eftersom det även avsåg djurfoder som inte innehåller något annat animaliskt protein än fiskmjöl eller dikalciumfosfat. Den nationella domstolen önskar därför få veta om gemenskapsrätten utgör hinder mot ett sådant nationellt förbud. har anfört följande. Direktiv /425/EEG, beslut 94/381/EG och beslut /766/EG utgör inte hinder för ett provisoriskt nationellt förbud till skydd mot BSE som förbjuder produktion av och handel med bearbetat animaliskt protein avsett för utfodring av djur inom animalieproduktionen. Detta förändras inte av att det förhållandet att det nationella förbudet trädde i kraft tidigare än beslut /766/EG eller att det även gällde för fiskmjöl och dikalciumfosfat. För det första var det aktuella området inte fullständigt harmoniserat. För det andra medgav artikel 10.1 fjärde stycket i direktiv /425/EEG att medlemsstaterna vidtog provisoriska skyddsåtgärder. För det tredje äventyrade inte de vidtagna åtgärderna det eftersträvade resultatet av beslut /766/EG, utan tvärtom syftade de till att genomföra beslutet. Generaladvokatens förslag till avgörande : Gemenskapsrätten, och särskilt rådets direktiv /425/EEG, kommissionens beslut 94/381/EG och rådets beslut /766/EG ska tolkas så att de utgör hinder för en sådan förordning som den som är aktuell i målet vid den nationella domstolen, eftersom den utgör en ändring av det tidsmässiga och materiella tillämpningsområdet för det förbud som föreskrivs i beslut /766/EG. C-384/09 (EUD2009/228:2) SARL mot Directeur des Services Fiscaux Begäran från Tribunal de Grande instance de , Den nationella domstolens fråga: Franska skattebestämmelser innebär att juridiska personer med säte utanför åläggs en årlig skatt på av marknadsvärdet på fast egendom som innehas i . Inhemska juridiska personer kan dock befrias från denna skatt om de till skattemyndigheten lämnar viss specifik information. Sedan domstolens dom i målet C-451/05 gäller motsvarande möjlighet till skattebefrielse även för juridiska personer som har säte i en annan medlemsstat. fråga om den fria rörligheten för kapital enligt artikel 56 och följande artiklar i EG-fördraget utgör hinder mot skattemässig behandling av fast egendom som gör skillnad mellan skattskyldiga inom Europeiska gemenskapen och skattskyldiga i tredjeland beroende på om medlemsstaten där egendomen är belägen har ett avtal om informationsutbyte med den stat där skattesubjektet har sitt säte. har anfört följande. Artikel 56 och följande artiklar i EG- fördraget (numera artikel 63 och följande artiklar i EUF-fördraget) utgör inte hinder mot skattemässig behandling av fast egendom som gör skillnad mellan skattskyldiga inom Europeiska gemenskapen och skattskyldiga i tredjeland beroende på om medlemsstaten där egendomen är belägen har ett avtal om informationsutbyte med den stat där skattesubjektet har sitt säte. Avsaknaden av sådant ömsesidigt bistånd innebär att gemenskapens medlemsstater inte har samma garantier som de har inom gemenskapen för att ett skattesubjekt inte undandrar sig beskattning.