prop · GY03144 · 2011-01-01 00:00:00 — Intygskopian och även anmälan om fälld säl blir all- männa uppgifter hos de aktuella myndigheterna. Sekretess för dessa upp- gifter kräver en ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Detta är en fråga som aktualiseras vid flera liknande registreringar av jägare som på olika sätt är kopplade till jakt. Mot denna bakgrund bör frågan om sekretess för intygen ses över i ett annat sammanhang. Tillsyn av att sälprodukter inte saluförs i strid mot Regeringens förslag: Tillsynen över efterlevnaden av att sälproduk- ter inte saluförs i strid mot och rådets förordning (EG) nr 1007/2009 ska utövas av . Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller lämnar försla- get utan erinran med undantag av som ifrågasätter be- hovet av en lag där övervakningen utförs av enskilda och antalet över- trädelser förväntas bli mycket få. anför att så som för- budet mot handel med sälprodukter är utformat, är det inte speciellt svårt att kringgå detta och därför är det särskilt viktigt att tillsynen på detta område är effektiv. bedömer att uppgiften passar väl in i verkets nuvarande uppgifter. Skälen för regeringens förslag: och rådets för- ordning (EG) nr 1007/2009 ställer inte uttryckligen krav på att medlems- staterna inför en särskild tillsynsfunktion, dvs. utser en myndighet med uppgift att utöva kontroll över att inte sälprodukter saluförs i strid mot Det står dock medlemsstaterna fritt att på eget initiativ in- föra bestämmelser om detta. Även om det inte krävs att medlemsstaterna ska vidta särskilda till- synsåtgärder åläggs medlemsstaterna i artikel 6 i den aktuella EU-förord- ningen att säkerställa förordningens efterlevnad. Det kan antas att regle- ringen inom det här området blir betydligt effektivare om en myndighet tilldelas ett särskilt tillsynsansvar på området. Det bidrar också till ökad Prop. 2010/11:144 tydlighet att särskilt utse en tillsynsmyndighet. bedömningen att en särskild tillsynsmyndighet bör pekas ut. är den centrala myndighet som ansvarar för tillsynen över efterlevnaden av djurskyddsregelverket. Verket har även ett mer generellt ansvar när det gäller frågor som rör djur och särskilt då frågor med anknytning till handel, såväl handel inom EU som utanför EU. Ansvaret för tillsynen av handeln med sälprodukter har stora likheter med tillsynen över efterlevnaden av katt- och hundpälsförbudet i och rådets förordning (EG) nr 1523/2007 av om att förbjuda utsläppande på marknaden samt import till eller export från gemenskapen av päls av katt och hund och varor som innehåller sådan päls (EUT L 343, 27.12.2007, s. 1, Celex 32007R1523). är utsedd till behörig myndighet enligt artikel 9 i kom- missionens förordning (EU) nr 737/2010 för att utöva kontroll över utfär- dandet av intyg. Regeringen gör därför bedömningen att tillsynsansvaret i sin helhet bör ligga på . bör ansvara för att kontrollera att inte andra säl- produkter än de som uppfyller villkoren enligt och rådets förordning (EG) nr 1007/2009 saluförs. Som utvecklas i avsnitt 9.2 innefattar begreppet saluföring det första tillhandahållandet på unions- marknaden. Sådana sälprodukter som är tillåtna att saluföra ska som tidi- gare framgått enligt kommissionens förordning (EU) nr 737/2010 åtföljas av ett intyg vid den första placeringen på marknaden. Vid vidare försälj- ning av sälprodukten ska intygets nummer framgå av senare fakturor. En återförsäljare eller detaljhandlare av sälprodukter ska därmed genom detta intyg eller intygsnummer kunna visa att de sälprodukter som säljs är tillåtna enligt förordningen. För det fall att detta saknas finns sålunda an- ledning att misstänka att sälprodukten inte är tillåten att saluföra. Tillsynen bör i första hand ske hos den som yrkesmässigt handlar med sälprodukter eller produkter som kan vara säl, t.ex. hos grossister eller i affärer där handel med oljekapslar eller pälsvaror sker. 8.2Befogenheter i samband med tillsyn Regeringens förslag: ska i den utsträckning som behövs för tillsynen ha rätt att på begäran få upplysningar och ta del av handlingar, få tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen där det kan antas att produkter som är eller kan vara av säl förvaras i försälj- ningssyfte eller bjuds ut till försäljning och där göra de undersök- ningar som behövs och ta prover, och meddela de förelägganden som behövs för att förordningen och lagen ska följas. ska vidare ha rätt att ta hand om en sälprodukt som saluförs eller som uppenbart är avsedd att saluföras i strid mot och rådets förordning (EG) nr 1007/2009. Till- synsmyndigheten får besluta om att på ägarens bekostnad förstöra en omhändertagen sälprodukt. Den som är föremål för tillsyn ska ge den hjälp som behövs för att tillsynen ska kunna genomföras. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. I promemorian framgår inte tydligt att tillsynsmyndigheten ska kunna fatta ett överklagbart beslut om att förstöra en omhändertagen sälprodukt. Remissinstanserna: Hovrätten för Nedre och Kammarrätten i anför att tillsynsmyndigheten bör har sanktionsmöjlighet t.ex. i form av vite mot den som inte efterkommer dess beslut. anser att tillsynsmyndigheten också bör ha rätt att få tillträde till bostäder eftersom även privatpersoners saluförande av sälprodukter omfattas av det straffbara området. ifrågasätter att en annan myndighet ska ges rätt i lag att gå in i ett tullager för kontrollåtgärd. anför att det endast är salu- föring av sälprodukter som faller inom ramen för lagstiftningen. Tillsyns- myndigheten bör därför inte ha rätt att få tillträde till lokaler där sälpro- dukter förvaras för privat bruk. Skälen för regeringens förslag Möjlighet att genomföra kontroller För att kunna upprätthålla en effektiv tillsyn är det av stor vikt att till- synsmyndigheten har befogenheter som gör det möjligt att genomföra kontroller och undersökningar av produkter som är eller kan vara av säl. I regeringens skrivelse En tydlig, rättssäker och effektiv tillsyn (skr. 2009/10:79) redovisar regeringen generella bedömningar för hur en tillsynsreglering bör vara utformad. Bland annat anges att för att bli mer effektiv och rättssäker bör tillsynen vara tydligare och mer enhetlig. I likhet med vad som framgår i denna skrivelse bör tillsynsmyn- digheten ha rätt att i den utsträckning som tillsynen fordrar få upp- lysningar och ta del av handlingar. Myndigheten bör också ha rätt att få tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen där det kan antas att produkter som är eller kan vara av säl förvaras eller bjuds ut till försälj- ning och där göra erforderliga undersökningar och ta prover. har därvid påpekat att tillsynen endast ska avse salu- föringen av sälprodukter varför tillsynsmyndigheten inte bör ha rätt att få tillträde till lokaler där sälprodukter förvaras för privat bruk. har därför föreslagit att lagtexten justeras så att det framgår att tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen endast får göras där sälprodukter som är avsedda för försäljning förvaras. Regeringen gör i likhet med bedömningen att tillsyns- myndigheten inte bör ha rätt att få tillträde till lokaler där sälprodukter förvaras enbart för privat bruk. I promemorian har föreslagits att tillträ- desrätten ska begränsas på så sätt att omfattningen av den ska vara nöd- vändig för tillsynen. I detta får anses ligga att tillsynsmyndigheten har rätt att få tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen endast om det kan antas att det där bedrivs en tillsynspliktig verksamhet. Enligt regeringen bör dock bestämmelsen om tillträdesrätt förtydligas på så sätt att det framgår att tillsynsmyndigheten får tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen där det kan antas att produkter som är eller kan vara av säl förvaras i försäljningssyfte eller bjuds ut till försäljning. Uttrycket försäljning är vidare än uttrycket saluföra, som endast omfattar det första tillhandahållandet på unionsmarknaden. Tillträdesrätten omfattar alltså även lager, t.ex. i anslutning till en butik, där produkter som redan tidigare släppts ut på marknaden, förvaras i syfte att säljas i butiken. Tillsynen syftar i dessa fall till att spåra produkterna bakåt i försäljnings- kedjan för att kunna beivra det straffbara saluförandet. har ställt sig tveksamt till att en annan myndighet kan beredas tillträde till lokaler och områden där varor som står under tullövervakning förvaras. Det kan till exempel röra sig om tillfälliga lager och tullager. Enligt mening är det därför viktigt att tillträde till dessa lokaler och områden samt hantering av lagrade varor där sker i samverkan med . Ifall ett omhändertagande av varorna skulle bli aktuellt är det särskilt viktigt att åtgärden sker i samverkan med . Regeringen instämmer i den bedömningen och förutser ett sådant samarbete mellan tillsynsmyndigheten och . anser att tillsynsmyndigheten ska ha rätt att få till- träde till bostäder. Om denna rätt inte finns bedömer att det blir i princip riskfritt att bedriva handel med sälprodukter från sitt hem. Ett annat skäl som anförs är att även privatpersoners saluförande av sälprodukter omfattas av det straffbara området och att det är rimligt att anta att dessa personer normalt förvarar produkterna i sitt hem. Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen är varje medborgare skyddad mot husrannsakan och liknande intrång. Skyddet mot husrannsakan kan enligt 2 kap. 20 § regeringsformen begränsas genom lag men för sådan lagstift- ning gäller de särskilda reglerna i 2 kap. 21 § regeringsformen. Detta innebär bl.a. att begränsningen får göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle och aldrig får gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den. Av integritetsskäl bör därför prövas särskilt noga om ett tillsyns- organs tillträdesrätt även ska inkludera bostäder. En sådan rätt bör endast ges om det är nödvändigt för att kunna bedriva en effektiv tillsyn (jfr. regeringens skrivelse En tydlig, rättssäker och effektiv tillsyn). Den skada för medborgarna som det innebär att otillåtna sälprodukter saluförs är inte lika stor som den skada som är förknippad med över- trädelser på andra områden, t.ex. när det gäller smittskydd eller livsme- delshantering. Regeringen har som framgått av avsnitt 8.1 i enlighet med promemorians förslag ansett att bör utöva tillsyn över att otillåtna sälprodukter inte saluförs. I avsnitt 12 görs emellertid bedöm- ningen att tillsynsuppgift inte kommer att behöva bli särskilt omfattande. Behovet av att utöva tillsyn av att otillåtna sälpro- dukter inte saluförs i privata bostäder är därmed litet och kan inte moti- vera att den enskildes skydd mot intrång i bostaden inskränks. Mot denna bakgrund anser regeringen att tillsynsmyndigheten inte ska få begära tillträde till bostäder. En grundläggande förutsättning för att tillsynsmyndigheten ska kunna säkerställa efterlevnaden av och rådets förordning (EG) nr 1007/2009 är att myndigheten har möjligheter att meddela före- lägganden och förbud för att se till att den aktuella EU-förordningen Sådana åtgärder kan innefatta t.ex. möjligheten att avbryta eller stänga en verksamhet och att se till att otillåtna sälprodukter dras tillbaka från marknaden eller förstörs. Ett par remissinstanser har föreslagit att tillsynsmyndigheten ska ha möjlighet att tillgripa ytterligare åtgärder i fall av bristande medverkan från den som är föremål för tillsyn. Regeringen bedömer att Jordbruks- verket i stor utsträckning kommer att kunna räkna med en frivillig medverkan från de som berörs av tillsyn. Av samma skäl som regeringen redovisat ovan i samband med frågan om tillsynsmyndighetens rätt till tillträde i bostäder är behovet av sanktionsmöjligheter i samband med tillsynen av handeln med sälprodukter inte lika stort som i samband med tillsynen på andra områden, t.ex. när det gäller kontrollen på livsmedels- Ytterligare åtgärder för tillsynsmyndigheten att tillgripa behövs därmed inte och har heller inte föreslagits i promemorian. dock beredd att överväga frågan i annat sammanhang om det behövs. bör ha rätt att ta hand om en sälprodukt som saluförs eller som uppenbart är avsedd att saluföras i strid mot artikel 3 i och rådets förordning (EG) nr 1007/2009. myndighetens beslut att ta hand om sådana sälprodukter bör gälla om inte myndigheten bestämmer annat. princip att myndigheten kan ta hand om sälprodukten direkt på plats när tillsynen utförs om förutsättningar för ett omhändertagande är uppfyllda. Det får i sådana fall förutsättas att tillsynsmyndigheten dokumenterar beslutet att omhänderta produkterna skriftligen i efterhand. dertagande av egendom är ett allvarligt ingrepp vare sig det sker hos en enskild eller hos ett företag. att ta hand om produkter bör därför begränsas till fall där det står klart att den produkt som tas om hand är en sälprodukt som saluförs i strid mot och rådets förordning (EG) nr 1007/2009. alltså mycket höga krav för att ett beslut om omhändertagande ska kun- bör också kunna fatta beslut om att en sälprodukt som tagits om hand ska kunna förstöras på ägarens bekostnad. om möjligt i regel ske först efter att beslutet vunnit laga kraft. alternativ till att förstöra sälprodukten som att t.ex. under tillsynsmyn- dighetens överinseende låta ägaren exportera sälprodukten bör först bör dock kunna bestämma att beslutet ska Det skulle kunna bli aktuellt t.ex. om produkten består av sälkött som inte kan förvaras på något lämpligt sätt utan att det blir förstört. Beslutet om omhändertagande av sälprodukt och beslut om förstörande av sådan produkt bör kunna överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Den som är föremål för tillsyn bör vara skyldig att bistå myndighetens Prop. 2010/11:144 personal när den genomför sina uppgifter. Regeringens förslag: ska lämna tillsynsmyndig- heten den hjälp som behövs vid tillsyn enligt lagen. Hjälp av Polis- myndigheten får begäras endast när det på grund av särskilda omstän- digheter kan befaras att tillsynen inte kommer att kunna utföras utan att Polisens särskilda befogenheter enligt 10 § polislagen (1984:387) behöver tillgripas eller det annars finns synnerliga skäl för begäran. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna berör inte frågan särskilt. Skälen för regeringens förslag: Polisen har en exklusiv rätt att an- vända våld och frågan regleras bl.a. i 10 § polislagen (1984:387). Här föreskrivs bl.a. att Polisen får använda våld i samband med att man biträder någon som i sin myndighetsutövning ska bereda sig tillträde till byggnad, rum eller område. Enligt föreskrifter i ett stort antal författ- ningar har Polisen i olika sammanhang ålagts en skyldighet att bistå andra myndigheter med handräckning för att myndigheterna ska kunna fullgöra sina uppgifter. En grundläggande princip är därvid att en myn- dighet endast ska begära biträde av Polisen om uppgiften inte kan lösas på annat sätt. Regeringens bedömning: Överträdelse av och rådets förordning (EG) nr 1007/2009 bör sanktioneras med straff. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller lämnar försla- get utan erinran. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 6 i Europaparla- mentets och rådets förordning (EG) nr 1007/2009 ska medlemsstaterna fastställa bestämmelser om sanktioner för överträdelser av förordningen och vidta alla nödvändiga åtgärder för att se till att dessa bestämmelser tillämpas. Sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräck- ande. De sanktionsformer som kan uppfylla förordningens krav är straff och sanktionsavgift. Kriminalisering för att förhindra överträdelser av olika normer ska an- vändas med en viss försiktighet (jfr prop. 1994/95:23 s. 53 ff.). nalisering kan trots det vara befogad om alternativa sanktioner inte står till buds eller inte skulle vara rationella eller skulle medföra opropor- tionerligt höga kostnader. Det kan också vara befogat med hänsyn till gärningens allvar. En kriminalisering förutsätter vidare att straffsanktio- nen är ett effektivt medel för att motverka det icke önskvärda beteendet och att rättsväsendet har resurser att klara av den eventuellt ytterligare belastning som kriminaliseringen innebär. När det gäller att avgöra om sanktionsavgifter kan vara ett alternativ till straff angav regeringen i propositionen om ändring i (Ekonomiska sanktioner vid brott i näringsverksamhet [prop. 1981/82:142]) några vägledande principer för användningen av sanktionsavgifter, bl.a. att en sanktionsavgift bör knyta an till ett enkelt, objektivt och lätt kon- staterbart faktum. Ett system med sanktionsavgifter används ofta för att åstadkomma ett enklare och snabbare beivrande av regelbrott. ges därför en tillsynsmyndighet rätt att, som första instans, besluta om sanktioner. Sanktionsavgifter bör i sådana fall endast avse lätt konstaterbara över- trädelser där utredningsinslaget är begränsat. Ansvaret är således vanligt- vis strikt i dessa fall. Ett stort utredningsmaterial eller ett behov av mer omfattande bevisvärdering, särskilt i fråga om muntliga utsagor, talar för att utdömande av en sanktion bör föregås av domstolsprövning. Sank- tionsavgifter ska vidare drabba alla som överträder reglerna lika och av- gifterna ska vara anpassade till överträdelserna enligt schabloner. Artikel 3 i och rådets förordning (EG) nr 1007/2009 inbegriper att saluföra, dvs. att släppa ut på den gemensamma marknaden sådana sälprodukter som inte uppfyller villkoren enligt artikeln. Saluföring av otillåtna sälprodukter kan ske i olika grad och omfattning. Det är därför inte möjligt att med utgångs- punkt enbart från de tänkbara överträdelsernas allvar sluta sig till om straff eller sanktionsavgift är lämpligast. Förbudet att saluföra otillåtna sälprodukter omfattar vidare både näringsidkare och privatpersoner, vilket gör det svårt att fastställa en lämplig nivå för en sanktionsavgift. För att hanteringen av sanktionsavgifter inte i första instans ska belasta rättsapparaten fordras att prövningen av sanktionsavgiften görs av en tillsynsmyndighet. Utredningsinslaget bör därför vara begränsat. Sälpro- dukter som är tillåtna att saluföra enligt artikel 3 i och rådets förordning (EG) nr 1007/2009 ska åtföljas av ett intyg när de saluförs på unionsmarknaden. Om en sälprodukt saluförs utan intyg finns sålunda anledning att misstänka att den saluförs i strid mot nämnda förordning. Ytterligare utredning fordras i sådana fall. Ett sådant utred- ningsinslag gör att de aktuella överträdelserna är mindre lämpade för ett system med sanktionsavgifter. Vidare görs den bedömningen att ansvar för överträdelser av artikel 3 i vissa fall bör göras beroende av uppsåt. En prövning av en gärnings subjektiva rekvisit bör göras av allmän domstol och inte av administra- tiva myndigheter. Även detta talar för att sanktionsavgifter inte kan användas. Man kan förvänta sig att övervakningen av handeln med sälprodukter i viss utsträckning kommer att utföras av enskilda eller grupper av kon- sumenter, även om det finns en tillsynsmyndighet. Antalet anmälningar och överträdelser av och rådets förordning (EG) nr 1007/2009 kommer dock sannolikt att bli mycket få. Polis och åklagare . 2010/11:144 får anses kunna utreda den aktuella typen av brott lika väl som en Den ytterligare belastningen på rättsväsendet som en straffsanktionering skulle innebära får anses vara i det närmaste för- sumbar. En straffsanktionering i det aktuella fallet framstår som ett effektivt sätt att motverka överträdelser. För straffbestämmelser talar även intresset av enhetlighet i förhållande till lagen (2000:1225) om straff för smuggling vars straffbestämmelser är tillämpliga beträffande import av otillåtna säl- produkter. Sammantaget talar övervägande skäl för en straffsanktionering av överträdelse av artikel 3 i och rådets förordning (EG) nr 1007/2009. 9.2Straff vid brott mot förordningen Regeringens förslag: Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet saluför sälprodukter i strid mot artikel 3 i och rådets förordning (EG) nr 1007/2009 ska dömas till böter. Om gärningen är att anse som ringa ska inte dömas till ansvar. Straffbestämmelserna ska endast tillämpas om samma gärning inte är belagd med straff i jaktlagen (1987:259) eller lagen (2000:1225) om straff för smuggling. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller lämnar för- slaget utan erinran. i län och i ser svårigheter i att kunna avgöra om vidareförsålda sälprodukter utgörs av otillåten säl vilket därigenom kan komma att leda till felaktiga sanktioner. Att fastställa gränser för vad som i enskilda fall ska betraktas som legitim saluförsel eller otillåtet vinst- eller kommer- siellt syfte kan leda till svåra rättsliga tolkningar. anser att det är en brist i regelverket att exempelvis hudar från sälar som fångats och dött i fiskeredskap i svenska vatten inte lagligt ska kunna få tillvaratas och försäljas. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 3.1 i Europaparla- mentets och rådets förordning (EG) nr 1007/2009 är det tillåtet att salu- föra sälprodukter på unionsmarknaden endast om sälprodukterna härrör från inuiternas eller andra ursprungsbefolkningars traditionella jakt som bidrar till deras självhushållning. Som ett undantag från detta gäller en- ligt artikel 3.2 b att saluförande av sälprodukter är tillåtet om produkterna är baserade på biprodukter från jakt som regleras i nationell lagstiftning och vars enda syfte är en hållbar förvaltning av resurser. Sådant saluförande ska endast tillåtas om det sker utan vinstsyfte. Sådana pro- dukter får inte vara av sådan art eller förekomma i sådan mängd att det kan förmodas att de saluförs i kommersiellt syfte. I artiklarna 3 och 5 i kommissionens förordning (EU) nr 737/2010 anges närmare villkor som ska vara uppfyllda för att saluförande ska få ske. Med saluförande (placing on the market i den engelska versionen) avses enligt definitionen i artikel 2 i och rådets förordning (EG) nr 1007/2009 att mot betalning införa på gemenskaps- marknaden (numera unionsmarknaden) och därigenom tillhandahålla till tredje part. Detta innebär att artikel 3 i och rådets förordning (EG) nr 1007/2009 endast reglerar huruvida ett första utsläp- pande på unionsmarknaden av en sälprodukt är tillåtet eller inte. Inom ramen för regelverket faller därmed den överföring som sker då en jägare i säljer produkter av egen jagad säl direkt till konsument eller till en distributör. Även en importörs försäljning till exempelvis konsument eller distributör omfattas. Alla därpå följande överföringar av produkten faller utanför regelverkets tillämpningsområde. Sälprodukter som redan finns i omlopp på unionsmarknaden och således är saluförda dvs. place- rade på marknaden berörs därmed inte. Regelverket innebär således att allt annat saluförande av produkter av säl, som inte härrör från inuiternas eller andra ursprungsbefolkningars traditionella jakt eller från s.k. biproduktsjakt, är förbjudet. I fråga om sälprodukter som har sitt ursprung inom EU och som inte importeras är i princip endast regeln i artikel 3.2 b aktuell, vilken innebär att för att en sälprodukt ska få saluföras måste den komma från biproduktsjakt och saluföras utan vinstsyfte. Av artikel 2.2 i kommissionens förordning (EU) nr 737/2010 framgår att sälprodukten får saluföras för ett pris som är samma eller lägre än jägarens omkostnader med avdrag för eventuella bidrag som erhålls i samband med jakten. Det är således tillåtet att ta ut ett pris som ger täckning för jägarens kostnader. Ett högre pris innebär därmed ett brott mot och rådets förordning (EG) nr 1007/2009. I de fall då jägaren själv saluför sälprodukter från egen jakt är det alltså denna försäljning som inte får ske med vinstsyfte.