prop · GY03158 · 2011-06-30 00:00:00 — pendens), att gärningen som ligger till grund för den nordiska arresteringsordern är att anse som helt eller delvis begången i den verkställande staten och där inte utgör ett brott, ne bis in idem avseende domar från länder utanför och EU, meddelad åtalsunderlåtelse eller nedlagt åtal i den verkställande staten, eller om den eftersöktes ansvar för gärningen omfattas av ett slutligt avgörande i en annan nordisk stat och därmed hindrar senare lagföring samt att den verkställande staten, när den nordiska arresteringsordern avser straffverkställighet, åtar sig att själv verkställa den utdömda påföljden. Artikel 6 föreskriver en möjlighet att villkora ett överlämnande för lagföring av en person som är medborgare eller bosatt i den stat som ska verkställa överlämnandet, på så sätt att det eventuella straff som ådöms i den utfärdande staten ska avtjänas i hemstaten. Syftet är främst att möjligheten till återanpassning förbättras om verkställigheten av straffet sker där personen sedan också ska leva och bo. I den nordiska utlämningslagen upptas ett fåtal avslagsgrunder. Dessa är dels förbud mot att utlämna någon för politiska brott som inte motsvarar brott enligt svensk lag (4 § första stycket), dels förbud mot utlämning om det i meddelats dom eller åtalsunderlåtelse avseende samma brott som utlämningen avser (5 §). Därutöver finns specialregler som begränsar möjligheten att utlämna svenska medborgare (2 § och 4 § tredje stycket). Även pågående lagföring kan i vissa situationer utgöra hinder mot utlämning (6 §). Att lagen innehåller så få avslagsgrunder ska ses mot bakgrund av att den nordiska utlämningslagen till skillnad från konventionen bygger på en fri prövningsrätt. Även om det inte finns någon tillämplig avslagsgrund kan utlämningsframställan således ändå avslås om det i det enskilda fallet skulle bedömas lämpligt. I förarbetena till den nordiska utlämningslagen anfördes att även om den allmänna utgångspunkten är att en lagligen grundad nordisk utlämningsframställan ska bifallas, medför den diskretionära prövningsrätt som tillkommer den beslutande myndigheten en funktion som innebär ett skydd mot stötande resultat i det enskilda fallet (prop. 1959:72 s. 27). I den nordiska utlämningslagen finns ingen bestämmelse som motsvarar konventionens reglering om villkorad utlämning. Dock finns en generell möjlighet enligt 7 § andra stycket att i samband med beviljande av en utlämning uppställa de villkor som anses nödvändiga. Inom finns dessutom en ordning med överförande av straffverkställighet enligt lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. (nordiska verkställighetslagen). Principen enligt denna lag är att en nordbo ska verkställa ett fängelsestraff i sitt hemland även om han eller hon har dömts i en annan nordisk stat. 4.1.5Särskilda regler i förhållande till Konventionen innehåller en särreglering i förhållande till avseende dels överlämnande av egna medborgare, dels överlämnande för politiska brott (artiklarna ). Genom dessa bestämmelser ges en Prop. 2010/11:158 möjlighet att vägra överlämnande av en egen medborgare om denne inte stadigvarande har vistats i den utfärdande nordiska staten eller det brott som ligger till grund för den nordiska arresteringsordern enligt isländsk rätt är belagd med minst fyra års fängelse. Vidare får vägra överlämnande för politiska brott om den som eftersöks är isländsk medborgare, om gärningen inte motsvarar brott enligt isländsk lag eller om den omfattas av artiklarna 13 i konvention av om bekämpande av terrorism. Övriga nordiska länder får tillämpa motsvarande regler gentemot . Som framgår av avsnitt 4.3.3 nedan har valt att inte utnyttja dessa möjligheter i sin lagstiftning. Den nordiska utlämningslagen innehåller inte någon särreglering i förhållande till något nordiskt land. De regler om politiska brott och egna medborgare som enligt konventionen endast gäller i förhållande till är dock i sak i överensstämmelse med de regler som enligt den nordiska utlämningslagen generellt gäller i förhållande till alla nordiska länder. Utfärdande av en nordisk arresteringsorder Av artikel 3.1 i konventionen framgår att en nordisk arresteringsorder ska utfärdas av en rättslig myndighet som är behörig enligt den utfärdande Formen och innehållet i en nordisk arresteringsorder framgår av artikel 7.1 samt av det formulär för utfärdande som är bilagt Där framgår att en nordisk arresteringsorder ska innehålla uppgifter om bland annat den eftersökte, en beskrivning av brottet, inklusive dess rubricering, och förekomsten av en verkställbar dom, häktnings- eller anhållningsbeslut eller motsvarande. För det fall den nordiska arresteringsordern omfattar flera brott räcker det att det finns ett anhållnings- eller häktningsbeslut för ett av brotten (artikel 7.2). En grundtanke i konventionen är att rättsliga myndigheter i den verkställande staten, på grundval av den information som framgår av den nordiska arresteringsordern, ska kunna fatta beslut om gripande, anhållande, häktning och överlämnande av den eftersökte. verkställande myndigheten ska alltså normalt inte ha behov av några ytterligare upplysningar än de som framgår av själva arresteringsordern. Om det behövs får dock kompletterande uppgifter begäras in från den utfärdande staten (artikel 13.2). Enligt konventionens artikel 8.1 får arresteringsordern, om det är känt var den eftersökte befinner sig, översändas direkt till den rättsliga myndighet som den nationella staten enligt artikel 3.2 förklarat vara behörig att verkställa en nordisk arresteringsorder. Staterna får även utse en centralmyndighet för att biträda de rättsliga myndigheterna (artikel Om det däremot inte skulle vara känt var den eftersökte befinner sig får den utfärdande rättsliga myndigheten enligt artikel 8.2 begära att en eller flera av de nordiska staterna efterlyser personen enligt sitt nationella Den utfärdande myndigheten kan också besluta Prop. 2010/11:158 om en registrering av den eftersökte i Schengens informationssystem (SIS). En sådan registrering anses likvärdig med en nordisk arresteringsorder om den är åtföljd av den information som beskrivs i artikel 7.1. , så länge SIS inte kan överföra all den information som beskrivs i artikel 7, ska en registrering ändå anses likvärdig med en nordisk arresteringsorder i väntan på att denna mottas av den verkställande rättsliga myndigheten (artikel 8.3). Av förklaranderapporten framgår vidare att en efterlysning också ska kunna göras genom . Där sägs också att tanken är att en nordisk arresteringsorder, liksom är fallet , ska kunna översändas med fax. Enligt 9 § nordiska utlämningslagen kan en framställning om utlämning göras av såväl polis- som åklagarmyndighet. I 6 § förordningen (1982:306) med vissa bestämmelser om utlämning för brott (utlämningsförordningen) anges vilka uppgifter som ska bifogas ansökan. Där framgår att en ansökan bland annat ska innehålla uppgifter om den person som begärs utlämnad, om den brottsliga gärningen och tillämpliga straffbestämmelser i den utfärdande staten samt, då samtycke till utlämning inte föreligger, ett beslut som visar att en domstol funnit sannolika skäl för att den som begärs utlämnad har begått det angivna brottet. En framställning om utlämning lämnas antingen till riksåklagaren eller, om den eftersöktes uppehållsort är känd, direkt till lokal åklagare (9 § första stycket). Ett ärende om utlämning enligt den nordiska utlämningslagen inleds dock i många fall antingen genom en s.k. nordisk efterlysning eller, om den eftersöktes uppehållsort är okänd, genom en internationell efterlysning. En nordisk efterlysning kan göras även med ett anhållningsbeslut som grund medan det för utfärdande av en internationell efterlysning krävs att personen i fråga är häktad. Konventionen föreskriver inte närmare hur utredningen av en nordisk arresteringsorder ska bedrivas utan lämnar denna fråga i princip åt de nordiska staterna att själva reglera. När en person som eftersöks enligt en nordisk arresteringsorder grips, följer av artikel 9.1 bl.a. att denne i enlighet med den nationella lagstiftningen i det land där gripandet skett ska upplysas om innehållet i den nordiska arresteringsordern. 9.2 framgår att även rätten till juridiskt biträde och tolk ska följa den nationella lagstiftningen i den stat där gripandet ägt rum. Frågan om den eftersökte, efter gripandet, ska vara fortsatt frihetsberövad samt vilka tvångsmedel som kan behövas för att utreda den nordiska arresteringsordern och säkra överlämnandet ska också avgöras i enlighet med den verkställande statens lagstiftning (artikel 10). I stället för att hålla den eftersökte frihetsberövad får den verkställande staten tillfälligt försätta personen på fri fot om den vidtar alla de åtgärder som bedöms nödvändiga för att undvika att personen avviker. artikel 22 ska den utfärdande staten räkna av tiden för varje Prop. 2010/11:158 frihetsberövande, även i den verkställande staten, från det totala frihetsberövande som ska avtjänas där i anledning av ett utdömt fängelsestraff eller annan frihetsberövande påföljd. Frågan om beslag och överlämnande av beslagtagen egendom regleras särskilt i artikel 25. Bestämmelsen anger att den verkställande staten enligt nationell rätt ska beslagta och överlämna egendom som kan behöva företes som bevis eller som har förvärvats av den eftersökte till följd av brottet. Nordiska utlämningsärenden utreds i första hand på lokala åklagarkamrar. Utredningen ska bedrivas skyndsamt och med tillämpning av regler om förundersökning i brottmål (10 §). Därav följer även att offentlig försvarare förordnas som i ett vanligt brottmål, dvs. som regel om fråga om tvångsmedel aktualiseras eller om den personliga situationen för den individ som begärs utlämnad påkallar det. Ersättning till den offentlige försvararen betalas av staten, om det inte finns särskilda skäl för att den som begärs utlämnad ska återbetala kostnaden (14 §). Såvitt gäller tolkning regleras i visserligen endast en sådan rätt vid förfaranden inför rätten. Samma principer tillämpas dock utan någon uttrycklig bestämmelse om detta även under förundersökningen (Fitger, Kommentaren till , Del 1, s. 5:12). I fråga om tvångsmedel reglerar 17 § vad som gäller för tiden innan en utlämningsframställning har inkommit (s.k. provisoriskt anhållande). Där anges bland annat att den som är misstänkt, tilltalad eller dömd för brott för vilket han eller hon kan utlämnas och vars motsvarighet kan leda till fängelse i , får anhållas av åklagare om polis- eller åklagarmyndighet i den andra nordiska staten begär det eller i anledning av en i en sådan stat utfärdad efterlysning. Den anhållne kan begära rättens prövning av anhållningsbeslutet. Rätten ska i sådant fall skyndsamt hålla en förhandling enligt de regler som gäller för brottmål. Så snart anhållningsbeslutet har fattats ska den nordiska staten i fråga underrättas om det. Beslutet ska hävas om det inte efter avsändandet av underrättelsen om beslutet har kommit in en framställning om utlämning. Om en anhållen person inte har frigetts ska åklagaren ge in en häktningsframställan till rätten senast den femte dagen från den dag myndigheten fick del av utlämningsframställningen. Den som hålls häktad har rätt till ny förhandling från det att beslut senast meddelats. Även beslag får ske. Om en utlämning sedan beviljas kan beslutas att beslagtagen egendom ska överlämnas till den utfärdande staten (15 § tredje stycket). Tvångsmedelsanvändningen efter att en utlämningsframställning har lämnats in regleras i 12 §. Där framgår att tvångsmedel kan användas till främjande av utredningen och för att säkerställa utlämning i enlighet med reglerna om brottmål i 2428 kap. . utlämnad kan alltså anhållas och häktas enligt vad som gäller för En förutsättning är dock att den gärning utlämningsframställan Prop. 2010/11:158 grundas på, eller motsvarande gärning, utgör ett brott enligt svensk lag. Vissa specialregler gäller emellertid för tvångsmedel i ett nordiskt utlämningsärende. Exempelvis gäller rättens beslut om tvångsmedel till dess ärendet har avgjorts eller, om utlämning beviljas, till dess utlämningen har verkställts. Även efter det att ett beslut om utlämning har fattats kan beslut om tvångsmedel meddelas. Talan mot ett tvångsmedelsbeslut överklagas till utan någon inskränkning . Den som har häktats i ett utlämningsärende kan begära att en ny häktningsförhandling ska hållas från det att ett beslut senast meddelades. Att tiden för ett frihetsberövande i anledning av ett nordiskt utlämningsärende ska avräknas från en frihetsberövande påföljd som sedan utdöms i framgår av 33 kap. 7 § . I samband med att den eftersökte grips ska han eller hon även upplysas om möjligheten att samtycka till överlämnandet. Ett sådant samtycke ska lämnas inför den verkställande rättsliga myndigheten i enlighet med den verkställande statens lag (artikel 11.1). Enligt artikel 11.2 ska den eftersökte personen alltid ha rätt till juridiskt biträde som kan säkerställa att ett samtycke lämnas frivilligt och med insikt om dess följder. som den eftersökte samtycker till att överlämnas kan denne även lämna sitt samtycke till att enligt artikel 23.2 b) lagföras för andra gärningar än de som omfattas av arresteringsordern (se vidare avsnitt 4.1.10). En person som eftersöks enligt en nordisk arresteringsorder och som inte samtycker till överlämnande ska enligt artikel 12 ha rätt att höras innan ett beslut meddelas. Samtycke till utlämning lämnas till åklagaren (10 § andra stycket). Av utlämningsförordningen framgår att samtycket lämnas skriftligen enligt formulär som fastställs av riksåklagaren (12 §). Vidare framgår att den som ska utlämnas ska underrättas om innebörden i samtycket och att ovan nämnda formulär som huvudregel ska vara översatt till det språk den som ska utlämnas normalt använder (5 b § tredje stycket samma förordning). I dessa fall ställs inte samma krav som i icke- samtyckesfallen på att ansökan ska grundas på ett beslut där en domstol funnit att det föreligger sannolika skäl till misstanke om att den som begärs utlämnad har begått det uppgivna brottet. 4.1.9 Tidsfrister och beslut Beslut om överlämnande ska enligt artikel 3 fattas av de nationella Ett allmänt skyndsamhetskrav ska gälla för handläggningen av en nordisk arresteringsorder (artikel 14.1). anledning av en nordisk arresteringsorder ska enligt artikel 13.1 fattas inom de tidsfrister och enligt de villkor som ställs upp i konventionen. Därutöver finns preciserade tidsfrister för meddelande av ett överlämnandebeslut och verkställandet av detsamma. Ett slutligt beslut om överlämnande i fall där den eftersökte samtycker bör meddelas senast efter det att samtycket lämnades och i övriga fall senast efter att den eftersökte har gripits. Är dessa tidsfrister omöjliga att hålla ska utfärdande stat skyndsamt underrättas och beslut fattas så snart det är möjligt (artikel 14.24). Om den person som eftersöks skulle omfattas av några privilegier eller av immunitet som gör lagföring eller verkställighet omöjlig och dessa hinder sedermera skulle upphävas, börjar tidsfristerna inte löpa förrän den verkställande rättsliga myndigheten har informerats om upphävandet (artikel 16). Ytterligare ett undantag från tidsfristerna gäller om personen som eftersöks enligt en nordisk arresteringsorder skulle vara skyddad mot vidare utlämning på grund av ett åtagande av den verkställande staten gentemot någon annan stat som i ett tidigare skede överlämnat eller utlämnat personen (artikel 17). Konventionen innehåller även bestämmelser för den situationen då flera stater har begärt överlämnande eller utlämning av samma person (artikel 15). De omständigheter som ska beaktas vid avgörande av vilken framställning som då ska bifallas är bland annat brottens relativa svårhetsgrad, gärningsort och när de olika framställningarna utfärdades. Enligt samma artikel påverkar inte konventionen förpliktelser som föreligger enligt Internationella brottmålsdomstolens stadga eller gentemot de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt. Den utfärdande myndigheten ska underrättas om ett beslut i anledning av en nordisk arresteringsorder (artikel 18). Ett avslagsbeslut måste motiveras (artikel 14.6). Vid bifall ska den eftersökte överlämnas och senast efter att beslutet meddelats. Visar sig denna tidsfrist inte möjlig att hålla ska en ny tidsfrist om maximalt sättas. Tidpunkten kan därutöver skjutas upp ytterligare endast av anledningar som ligger utanför de berörda staternas kontroll eller av allvarliga humanitära skäl, exempelvis att ett överlämnande skulle kunna innebära fara för den eftersöktes liv eller hälsa. Om tidsfristerna har löpt ut ska personen i förekommande fall försättas på fri fot (artikel 19.6). Skulle den verkställande staten före verkställighet av beslutet om överlämnande själv vilja lagföra den eftersökte för en annan gärning eller låta denne avtjäna straff för en redan utdömd påföljd finns en möjlighet att skjuta upp överlämnandet (artikel 20.1). I stället för att skjuta upp överlämnandet kan de inblandade parterna komma överens om villkor för ett tillfälligt överlämnande (artikel 20.2). Om det vid verkställandet av ett överlämnande är nödvändigt att föra personen över eller genom ytterligare ett eller flera nordiska länder än de som varit involverade i fråga om arresteringsordern får det ske utan något särskilt tillstånd (s.k. transitering, artikel 21). Gällande rätt Prop. Beslut om utlämning fattas av tre olika instanser; lokal åklagare, riksåklagaren eller regeringen (15 §). Regeringen fattar alltid beslut i de fall det rör sig om politiska brott eller om det finns konkurrerande framställningar från flera olika stater. I övrigt fattas beslut om utlämning av lokal åklagare i de fall den person som begärs utlämnad har samtyckt till utlämningen och det inte finns ett åtal eller en fängelsedom mot denne i samt åklagaren inte finner annat hinder mot utlämningen. I övriga fall överlämnas utredningen till riksåklagaren. Om riksåklagaren finner det uppenbart att utlämningen ska bifallas och ärendet inte rör en svensk medborgare eller något av de övriga fall då regeringen har exklusiv beslutanderätt, får utlämningen beviljas. I förarbetena har anförts att uppenbarhetskravet ska tolkas så att ärendet, vid minsta tveksamhet till ett bifall, ska överlämnas till regeringen (prop. 1982/83:91 s. 15). Riksåklagarens beslut får inte överklagas (21 §). De ärenden som inte beslutas av åklagare överlämnas således till regeringen. Innan regeringen meddelar sitt beslut får den, om det finns särskilda skäl, inhämta yttrande från (15 a §). Det kan exempelvis vara aktuellt att höra om det rör sig om ett gränsfall eller om ärendet aktualiserar lagtolkningsfrågor (prop. 1980/81:154 s. 36). ska hålla förhandling om det är behövligt. Om finner att utlämning inte kan ske är regeringen bunden av domstolens beslut. I den nordiska utlämningslagen finns ingen bestämd tidsfrist för verkställandet av ett beslut om utlämning utan endast ett stadgande om att det ska göras så snart det kan ske (16 §). Liknande regler om uppskjutet och villkorat överlämnande som föreskrivs i konventionen återfinns i den nordiska utlämningslagen (6 §). De är emellertid utformade som tillfälliga hinder mot att bevilja utlämning och inte, som i konventionen, som hinder mot verkställighet. Lagens transiteringsbestämmelse överensstämmer också med konventionens reglering (19 §). 4.1.10Möjlighet till åtal för andra brott samt till vidareöverlämnande och vidareutlämning Konventionens huvudregel är att specialitetsprincipen inte gäller. En person som har överlämnats får således i princip ställas till ansvar även för andra brott, begångna före överlämnandet, än det eller de brott som ligger till grund för den nordiska arresteringsordern (artikel 23). Ett par undantag från denna regel föreskrivs emellertid i samma artikel. I de situationer då överlämnande för det tillkommande brottet inte skulle ha medgivits på grund av att en obligatorisk avslagsgrund enligt artikel 4 föreligger får den överlämnade personen inte lagföras för brottet. Detsamma gäller om ett överlämnande skulle ha vägrats med tillämpning av specialreglerna i förhållande till och det tillkommande brottet är ett politiskt brott. Samma sak gäller om ett överlämnande skulle ha kunnat vägras med hänvisning till någon av de fakultativa avslags- grunderna avseende gärningsort (artikel 5.2) eller åtalsunderlåtelse (artikel 5.4) och den verkställande staten inte ger sitt samtycke till Prop. 2010/11:158 åtgärden. Nämnda undantag från huvudregeln blir dock inte tillämpliga om personen som har överlämnats själv har samtyckt till att lagföras också för andra brott eller om denne haft möjlighet att lämna den nordiska stat dit han eller hon har överlämnats men inte har gjort det efter sitt slutgiltiga frigivande, alternativt har lämnat landet men återvänt. I dessa situationer kan ett överlämnande således alltid utvidgas och lagföring äga rum för andra brott än de som låg till grund för den nordiska arresteringsordern. Vidareöverlämnande av en person som har överlämnats enligt en nordisk arresteringsorder för ett brott begånget före överlämnandet får som huvudregel göras till en annan nordisk stat (artikel 24.1). Undantaget är om överlämnandet skulle ha kunnat vägras av den verkställande staten med tillämpning av specialreglerna mellan och de övriga nordiska staterna. Vidareöverlämnande eller vidareutlämning till stater utanför får däremot som huvudregel inte ske (artikel 24.2). Från denna regel finns tre undantag; att den överlämnade personen själv samtycker till åtgärden, att denne har haft möjlighet att lämna den utfärdande staten men inte gjort det från sitt slutliga frigivande eller har återvänt till den staten efter att ha lämnat den, eller att den verkställande staten samtycker till åtgärden. Den nordiska utlämningslagens reglering avseende möjlighet för den utfärdande staten att åtala eller straffa för brott som inte omfattas av utlämningsframställningen gör skillnad mellan svenska och utländska medborgare (7 §). För svenska medborgare gäller i princip ett förbud mot sådan utvidgad utlämning. Undantaget är om den eftersökte själv samtycker till åtgärden eller om denne frivilligt har vistats i den utfärdande staten . För utländska medborgare gäller specialitetsprincipen däremot bara om det finns en svensk dom eller ett beslut om åtalsunderlåtelse avseende samma brott eller om gärningen utgör ett politiskt brott. I samtliga fall krävs regeringens tillstånd för att avsteg från specialitetsprincipen ska kunna göras. Regeringens tillstånd krävs också för vidareutlämning för annat brott begånget före den ursprungliga utlämningen (18 §). Vidareutlämning till en stat utanför får som huvudregel inte ske (7 § första stycket 4). I konventionens allmänna bestämmelser och slutbestämmelser regleras dels förhållandet till andra internationella instrument, dels bl.a. frågor om undertecknande och ikraftträdande. Bestämmelserna i konventionen påverkar inte de nordiska staternas åtaganden enligt arresteringsorderrambeslutet eller andra utlämnings- förfaranden med tredje land (artikel 28.2). Staterna får också ingå bilaterala eller multilaterala avtal eller överenskommelser med medlemsstater i EU eller tredjeland efter konventionens ikraftträdande. avtal eller överenskommelser får dock inte påverka förbindelserna med nordiska stater som inte är parter i dessa (artikel Prop. 2010/11:158 28.3) Av artikel 29 framgår bl.a. att en nordisk stat kan tillträda konventionen genom undertecknande, med eller utan förbehåll för efterföljande ratifikation eller godkännande. undertecknade, som nämnts, konventionen med förbehåll för senare ratifikation. Konventionen träder i kraft efter samtliga nordiska staters tillträde. I förhållande till och gäller särskilda ikraftträdanderegler.