rir · GZB526 · 2011-10-31 09:00:00 — 39Numera RF 8 kap. 7 §. 2009/10:80 s. 217, s. 219 och s. 225 ff. Betr. här behandlade frågor i allmänhet se Warnling-Nerep m.fl. a.a. s. 206 ff., a.a. s. 189 ff. och , , Lagstiftningsmakten i Svensk författningspolitik, uppl. 3, 2011 (red. ), s. 220 ff. 3.1Fråga om vilket ämne Lagen normgivningsmässigt sett reglerar Det ämne som Lagen reglerar, dvs. bestämmelser om stöd till kreditinstitut som avses i lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse, inlösen av aktier i sådana institut och en särskild fond för stabiliteten på kreditmarknaden (1 kap. 1 §), är av blandad art. Primärt handlar det om gynnande offentlig rätt, dvs. staten ska betala ut medel till kreditinstitut, och är därför något som regeringen i princip äger förordna om redan med stöd av sin egen restkompetens (RF 8 kap. 13 § p. Lagen rör emellertid även klart civilrättsliga moment som att avtal förutsätts vara det normala mellan staten och stödmottagaren (1 kap. 4 §) och att ett system med en bl.a. pröva skäligheten i erbjudna villkor etableras (3 kap.). En civilrättslig reglering är något som nästintill uteslutande hänförs till kompetens enligt RF 8 kap. 2 §, dvs. lag krävs, och möjligheterna till delegation är minimala.41 I detta fall kan i vart fall inte restkompetensen i RF 8 kap. 13 § p. 2 nyttjas utan det enda konstitutionellt sett godtagbara är verkställighetsföreskrifter p. 1 (se nedan 3.3). Slutligen finns i Lagen offentligrättsliga moment av betungande karaktär (4 kap. om inlösen av aktier). Staten medges alltså att gentemot en aktieägare i ett kreditinstitut rätt att lösa in aktierna, om det är av synnerlig betydelse från allmän synpunkt om vissa ytterligare förutsättningar är uppfyllda (4 kap. 1 §). Ytterligare föreskrifter finns om lösenbeloppets storlek (3 §) och om en rätt för staten att även lösa in teckningsoptioner m.m. (7 §), samt, slutligen, i 5 kap. om att värdet av inlösta aktier vid eventuell tvist ska bestämmas som om bolaget inte hade omfattats av det statliga stödet (1 §). Dessa betungande regler förutsätter lag enligt RF 8 kap. 3, men torde vinna stöd i det mycket rymliga delegationsstadgandet RF 8 kap. 7 § p. 3.42 Jag erinrar dock om det egendomsskyddsperspektiv som ryms i RF 2 kap. 18 §43 och i . Frågan om hur ämnet ska klassificeras kan tyckas teoretisk men är av rent reell betydelse vid bedömningen av hur regeringen har agerat normgivningsmässigt sett. Med en snabb rekaputilation kan följande fastslås: 1)Gynnande offentlig rätt regeringen har en egen normgivningsmakt enligt RF 8 kap. 13 § p. 2, med de reservationer som följer ekonomiskt sett (dvs. någon form av medverkan krävs från sida genom anslag eller medgivande till lån, se ovan RF 9 kap.). 41Nuvarande RF 8 kap. 2 § p. 1 jämförd med 8 kap. 4 §, som uteslutande avser anstånd med att fullgöra förpliktelse. 42Nu efter omstruktureringen istället i RF 8 kap. 3, som utgår från att delegation är tillåten utom i de fall som särskilt anges, t.ex. skatt. Betr. den äldre ordningen se , , Normgivningsmakten enligt regeringsform, uppl. 2, 1989, s. 106 f. 43Nuvarande RF 8 kap. 15 § fast med ett utökat skydd. 2)Betungande offentlig rätt måste besluta enligt RF 8 kap. 3 § men långtgående delegation är möjlig till regeringen enligt RF 8 kap. 7 § p. 2)Civilrätt måste ensam besluta enligt RF 8 kap. 2 § och delegation är m.a.o. inte aktuell. Dock kan regeringen genom verkställighetsföreskrifter i RF 8 kap. 13 § p. 1 komplettera lagen. Detta är alltså den fördelning av normgivningsmakten som enligt vår grundlag föreligger mellan riksdag och regering, och som bör hållas i minnet när jag nedan återkommer till verkställighetsföreskrifter. Om innehållet i en lag som alltså gäller ifråga om Lagen delvis faller inom obligatoriska, delvis inom det fakultativa området bör, som anför, särskild uppmärksamhet ägnas åt utformningen av ett bemyndigande.44 Detta kan knappast sägas ha varit fallet vid tillkomsten av Lagen (se vidare nedan om innehållet i Lagen 8 kap. 4 §) och försvårar bedömningen av det konstitutionella stödet för regeringens agerande. Oavsett vilka överväganden som regeringen och initialt kan tänkas ha gjort normgivningsmässigt sett, kan emellertid följande konstateras: När som i förevarande fall själv har valt att reglera ämnet i dess helhet genom Lagen, något som ikraft av sin s.k. suveränitet som lagstiftare alltid kan göra oavsett tidigare återgivna regler för kompetensfördelningen, kommer situationen under alla omständigheter i ett nytt läge. Av RF 8 kap. 14 följer: Behörighet för regeringen att besluta föreskrifter i visst ämne utgör ej hinder för att meddela föreskrifter i samma ämne. Har sålunda reglerat vissa frågor är de därmed undanhållna regeringen alldenstund som anges i RF 8 kap. 17 §: Lag får ej ändras eller upphävas annat genom lag (den s.k. formella lagkraftens princip).45 Även om regeringen i och för sig skulle ha kunnat utfärda en helt egen förordning om kapitaltäckningsregler med stöd av RF 8 kap. 13 § p. 2 (förutsatt att tillskjutit erforderliga medel jfr ovan avsnitt 2), så förhindrar förevaron av Lagen en sådan åtgärd. har däremot, som ovan antytts, bemyndigat regeringen att meddela föreskrifter om stöd enligt denna lag (8 kap. 4 §). Jag förutsätter att här har agerat korrekt och att bemyndigandet inte avser sådana civilrättsliga moment som inte kan delegeras åt regeringen (jfr ovan). Vad så gäller Förordningen måste alltså primärt undersökas om den håller sig inom de ramar som konstitutionellt sett kan prövas gälla för bemyndigandet alternativt 44Se a.a. s. 121. 45Nuvarande RF 8 kap. 8 och 18 §§. att regleringen uppfattas som en verkställighetsföreskrift (se nedan). Allmänt sett gäller emellertid som ovan visats att regeringen normgivningsmässigt sett saknar befogenhet att reducera innehållet i en av beslutad lag. 3.2Lagens syfte och utformning Bakgrunden till Lagen var den internationella turbulensen på finansmarknaden och en strategi för stabilitet och förtroende på finansmarknaden eftersträvades (prop. 2008/09:61 s. 18). Även om utvisade att de svenska bankerna var solida och med god marginal täckte föreskrivna kapitaltäckningskrav fanns en oro (s. 20). Den globala krisen uppgavs ha spillt över på svenska banker och bostadsinstitut som, utan större innehav av de komplexa instrumenten, likväl drabbats av oron på de marknader som normalt svarar för bankernas likviditetsförsörjning (s. 21). I propositionen presenterades förslaget som följer (s. 1): I propositionen föreslås en ny lag som möjliggör för regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer (stödmyndigheten) att, när situationen så kräver, med kort varsel lämna stöd i olika former till kreditinstitut. Stöd får lämnas till kreditinstitut med säte i och endast i syfte att motverka en risk för allvarlig störning i det finansiella systemet i landet. Bemyndigandet att besluta om stödåtgärder är inte beloppsbegränsat. Stöd ska ges i den form som är mest ändamålsenlig, t.ex. i form av garantier eller kapitaltillskott. Grundprincipen är att garantier som regeringen utfärdar i syfte att underlätta institutens finansiering riktar sig till flera institut medan kapitaltillskott riktas mot enskilda. Det stöd som lämnas ska förenas med villkor i syfte att säkerställa att en sund incitamentsstruktur upprätthålls i vilken kreditinstitutets eget ansvar bevaras, att statens långsiktiga kostnader för stödet minimeras, att det i första hand är institutet och dess ägare som får stå för eventuella förluster samt att staten som regel får ersättning eller annan kompensation för sitt risktagande (kurs. Vidare kan noteras att ett samarbete förelåg inom EU. Vid Ekofin-mötet enades EU:s finansministrar om vissa grundläggande principer som medlemsstaterna skulle följa för att försöka hantera krisen. Nödvändiga åtgärder skulle vidtas för att stärka förtroendet och stabiliteten i de finansiella systemen, för att tillse att kreditförsörjningen upprätthålls och för att skydda insättarnas medel. I en gemensam deklaration bestämdes om samordnade åtgärder för att tillföra likviditet till finansiella institutioner (genom centralbanksåtgärder) samt underlätta finansieringen för solventa banker med likviditetsproblem (s. 23 f.). Regeringen var i propositionen mycket mån om att understryka att de svenska aktörerna var solventa och det för tillfället inte förelåg något behov av att vidta stödåtgärder som syftar till att hantera solvensproblem i någon enskild bank. Däremot fanns, förklarade regeringen, behov att underlätta kreditinstitutens finansiering då även de har drabbats av de dåligt fungerande värdepappersmarknaderna. I den händelse att en mycket allvarlig situation skulle uppstå, ansågs det viktigt att åtgärder kan vidtas snabbt för att stabilisera det finansiella systemet och återskapa stabilitet och förtroende (s. 25). Slutligen kan noteras att ambitionen var att systemet i princip ska vara självbärande, något som skulle åstadkommas genom tillskapandet av Stabilitetsfonden (s. 32): För att finansiera kostnader som inte kan täckas av enskilda garantiavgifter eller andra ersättningar skapas en stabilitetsfond, dit bl.a. garantiavgifter och statens del i framtida vinster och värdeökningar på kapitaltillskott ska föras. bedömning bör när marknadssituationen så tillåter, en stabilitetsavgift införas (se vidare avsnitt 6) för att tillföra fonden erforderliga medel. I perspektiv av ovan återgivna motivuttalanden kan följande paragrafer i återges. Utan att föregripa min egen framställning kan i vart fall noteras, att det synes föreligga kongruens mellan Lagens uttalade syften och dess utformning. I kap. 1 om Inledande bestämmelser anges följande i 2 §: Om det behövs för att motverka en risk för allvarlig störning av det finansiella systemet i , får statligt stöd lämnas till kreditinstitut och till företag, med säte i , som har inrättats av ett sådant institut som ett led i en Sådant stöd kan lämnas genom garantier, kapitaltillskott eller på annat sätt. Stöd får inte omfatta förpliktelser som är uppenbart oförenliga med en sund kreditverksamhet. Av 3 § framgår att stödbeslut enligt lagen primärt fattas av regeringen (p. 1) och, med hänvisning till 4 §, att stödet lämnas efter det att avtal som rör stöd har ingåtts mellan staten och stödmottagaren eller dess ägare, fast med tillägget i st. 2: Om avtalslösningar i enskilda fall inte är möjliga eller lämpliga, får regeringen ändå fatta beslut om stöd. Vidare bör noteras hur i kap. 2 om Villkor för de statliga stödåtgärderna klargör i 1 § att stöd bara får lämnas för fortsatt verksamhet i kreditinstitut som är livskraftiga (p. 1), eller för rekonstruktion eller avveckling i ordnade former av kreditinstitut som bedöms som icke lönsamma på lång sikt (p. Även här ges ett tillägg, i st. 2: Vid förekomsten av synnerliga skäl får stöd ges även i annat fall än som avses i första stycket. I 2 § anges att stödet ska så långt som möjligt utformas på ett affärsmässigt sätt och så att en otillbörlig snedvridning av konkurrensen förhindras. I kap. 7, benämnt Stabilitetsfonden och stabilitetsavgift, finns föreskrifter bl.a. om hur ersättningar enligt lagen ska föras till ett räntebärande konto i Riksgäldkontoret. De medel som tillförs detta konto utgör tillsammans med andra tillgångar som har anskaffats med stöd av lagen Stabilitetsfonden (1 §). Av 2 § följer att kreditinstitut m.fl. som avses i Lagen 1 kap. 2 §, dvs. sådana som enligt ovan kan vara mottagare för stöd, ska erlägga en stabilitetsavgift enligt det avgiftsunderlag som fastslås i lagen (3-5 §§). I det sista kapitlet kap. 8 med Avslutande bestämmelser återfinns det normgivningsbemyndigande som ovan omnämnts, dvs. 4 §, med följande lydelse: Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om stöd enligt denna lag. Kommentarerna i lagmotiven är i mycket bristfälliga och återges nedan i dess helhet (prop. 2008/09:61): Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör bemyndigas att meddela föreskrifter om stöd enligt lagen (s. 63). I paragrafen bemyndigas regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om stöd enligt lagen. Föreskrifterna kan t.ex. avse vilka förpliktelser som kan omfattas av en garanti, villkoren enligt 2 kap. och samverkan mellan myndigheter (s. 82). Det bör noteras hur i lagmotiven återkommande återknyts till att statligt stöd enligt Lagen får lämnas endast om det behövs för att motverka en risk för allvarlig störning av det finansiella systemet i landet (se prop. 2008/09:61 t.ex. s. 33, 35, 71, se även Lagrådet som varnar för en extensiv tolkning, s. 96 ) och hur detta präglade utformningen av Lagen 1 kap. 2 §. Det är även värt att notera hur , hörd såsom remissinstans, uttalade oro för att kreditmarknadsbolagen skulle missgynnas i förhållande till bankerna, något som regeringen avfärdade (s. 36): Regeringen ser inte med anledning av synpunkter något skäl att ändra på den grundläggande förutsättningen att det alltid ska föreligga risk för allvarlig störning i det finansiella systemet för att de ingripande statliga stödinsatser som den nya lagstiftningen ger utrymme för ska få användas. betänkande i anledning av propositionen återknöts till risken för allvarlig störning och utskottet tillstyrkte förslaget (. 2008/09:FiU16). Den stödverksamhet som stipuleras i Lagen är förhållandevis noga reglerad: har angett förutsättningar och former för att stöd ska utgå, om än som redovisats med s.k. öppningar för regeringen att besluta mer fritt i vissa avseenden, dels om avtalslösningar inte är möjliga (1 kap. 4 § st. 2), dels om synnerliga skäl en juridisk term som dock brukar ges en mycket restriktiv innebörd motiverar avvikelse från lagens förutsättningar för att stöd ska beviljas (2 kap. 1 § st. 2). Därutöver finns det vaga bemyndigandet i 8 kap. 4 § för regeringen att meddela förordningar (se vidare nedan). Såväl Lagen som lagmotiven är tydliga med syftet, dvs. risk för allvarlig störning av det finansiella systemet i landet. 3.3En förordning för att delta i Nordeas nyemission genom nyttjande av Stabilitetsfonden? dagen före Nordeas offentliggörande av sina planer (se ovan) beslutade regeringen om Förordningen, med 1§ som lyder enligt följande: I denna förordning finns det bestämmelser om kapitaltillskott till solventa institut som enligt lagen (2008:814) om statligt stöd till kreditinstitut lämnas för att stärka kreditförsörjningen i syfte att motverka risk för en allvarlig störning av det finansiella systemet i (kurs. Här bör noteras att tillägget för att stärka kreditförsörjningen inte återfinns i Lagen, vari istället anges som ovan framgått att statligt stöd får lämnas till kreditinstitut om det behövs för att motverka en risk för allvarlig störning av det finansiella systemet i (1 kap. 2 §). De frågor som jag slutligen ska bedöma kan mot bakgrund av det ovan anförda formuleras som följer: 1)Fanns utrymme inom Lagen för att ta Stabilitetsfonden i anspråk så som skedde trots Lagens ordalydelse? 2)Kan delegationsbemyndigandet i Lagen (8 kap. 4 §) ha förlänat regeringen en sådan handlingsfrihet som Förordningen ger uttryck för? 3)Kan Förordningen uppfattas som verkställighetsföreskrifter enligt RF 8 kap. 13 § p. Vad avser fråga 1 menar jag att en rent språklig tolkning av Lagen inte ger utrymme för att avvika från innehållet såsom skett. Inte ens genom en mycket extensiv lagtolkning kan saken bedömas annat än som ett helt nytt moment har tillkommit. Något stöd finns inte heller såvitt kunnat utrönas i förarbetena, vari tvärtom understryks att stödet ska motverka systemrisker. Att däri väga in att kreditförsörjningen ska stärkas låter sig knappast göras. Med systemrisker avses risken för att det finansiella systemet utsätts för en omfattande störning som innebär att systemets funktionsduglighet allvarligt skadas. En sådan risk kan också uttryckas som faran för att en plötslig och oväntad kris i ett eller flera finansiella företag ska utlösa en kedjereaktion, med allvarliga konsekvenser för hela eller centrala delar av det finansiella systemet som följd (prop. 2008/09:61 s. 33). Vad avser fråga 2-3 kan följande noteras. Det konstitutionella stödet för regeringens förordning är som ovan redovisats något oklart. Inget anges i Förordningen om den tillkommit till följd av det bemyndigande som gavs i Lagen 8 kap. 4 §, dvs. att regeringen får meddela föreskrifter om stöd enligt denna lag, eller om regeringen ansett sig ha något annat konstitutionellt stöd (jfr ovan om regeringens egen förordningsmakt enligt RF 8 kap. 13 §). Ett bemyndigande av det slag som Lagen stipulerar ger i och för sig regeringen tämligen vida ramar att förordna, men en förordning får inte ändra innehållet i en lag så att förutsättningarna för lagens tillämpning ändras (se ovan avsnitt 3). Detta är emellertid enligt min bedömning fallet med Förordningen ifråga, och i så måtto saknar den stöd i bemyndigandet. Jag menar att Förordningen inte heller kan anses ha stöd i RF 8 kap. 13 § p. 1, dvs. såsom en verkställighetsföreskrift.46 Vad som i första hand avses därmed är föreskrifter av rent administrativ karaktär, dvs. som reglerar hur en viss lag närmare ska tillämpas. Av grundlagsmotiven följer att det visserligen kan accepteras att verkställighetsföreskrifter fyller ut en lag i materiellt hänseende, men restriktivitet är påbjuden. Några nya skyldigheter, ingrepp, etc. är under alla omständigheter inte tillåtna. Själva lagen måste alltså vara så pass detaljerad att inget väsentligt nytt ska behöva tillföras denna i sådant Att myndigheter, inkl. regeringen, meddelar föreskrifter utöver vad de har bemyndigande till och betecknar dessa som verkställighetsföreskrifter är inte helt ovanligt. (eg. Regeringsrätten) har bedömt huruvida en viss föreskrift verkligen kan anses utgöra en verkställighetsföreskrift eller tvärtom en föreskrift utan erforderligt grundlagsstöd. RÅ 1988 ref. 146, där dåvarande verkställighetsföreskrifter innefattande regler om befrielse från restavgift innehöll villkor och begränsningar utöver vad som kunde anses rymmas inom det aktuella lagrum till vilket föreskriften anslöt. Följaktligen fick de inte tillämpas i dessa delar (jfr RF 11:14 om lagprövning). I RÅ 1996 ref. 5 slog RegR slog fast att felet i en verkställighetsförordning till en skattelag kunde vara dolt för underrätterna och att sista instans kunde beakta felet 46 Se Warnling-Nerep m.fl. a.a. s. 230 f., a.a. s. 203 f. och a.a. s. 131 ff. och förklara förordningen som uppenbart grundlagsstridig. Ett krav att de olika verksamheterna skulle bedrivas på geografiskt åtskilda platser innebar en sådan utvidgning, när kravet inte hade angetts i lagtexten; felet i förordningen fick m.a.o. anses vara uppenbart rättstillämparna och skulle följaktligen bortse från förordningen, tillämpa lagen och medge bolaget den begärda nedsättningen (se även RÅ 1998 not. 105, där RegR påpekade att frågan om villkoren för nedsättning redan hade avgjorts genom detta tidigare prejudikat). Fall med liknande problematik är RÅ 2002 ref. 98, där RegR mycket ingående förklarade varför de s.k. verkställighetsföreskrifterna från dåvarande saknade stöd i bemyndigande och följaktligen inte kunde accepteras, samt RÅ 2005 ref. 39, ifråga om föreskrifter. Slutligen kan hänvisas till RÅ 2010 ref. 88, där RegR fann att en föreskrift av Kriminalvården inte kunde anses gå utöver vad som kunde uppfattas som en verkställighetsföreskrift och att hinder mot att tillämpa föreskriften ifråga därför inte hade förelegat. RF 8 kap. grundas på en fördelning av normgivningsmakt där är den främste normgivaren. Det är i perspektiv härav som RegR:s som det kan tyckas drastiska åtgärder att upphäva beslut som meddelats genom konstitutionellt sett felaktiga föreskrifter måste ses. 4.Sammanfattande synpunkter och slutlig bedömning Mot bakgrund av vad som ovan redovisats under avsnitt 1 om att Nordea inte befann sig i någon kris, utan fastmera framställdes företaget som en av de starkaste bankerna i , framstår det ianspråktagande av Stabilitetsfonden som regeringen tillät sig med stöd av den hastigt tillkomna Förordningen som svårförklarligt. Förutsättningarna för att betala ut stöd enligt Lagen var i vart fall knappast uppfyllda. Nordea var inte i någon kris och skulle av allt att döma ha klarat av en nyemission även om staten inte hade deltagit. Det är svårt att komma ifrån intrycket att regeringen genom Förordningen agerade såsom delägare i Nordea, dvs. inte för att i enlighet med Lagen ingripa för att motverka en risk för allvarlig störning av det finansiella systemet (1 kap. 2 §). Med hänvisning till Lagen 2 kap 2 § kan även i så fall ifrågasättas om det stöd som beviljades Nordea verkligen uppfyllde Lagens kriterier att ett stöd så långt som möjligt utformas på ett affärsmässigt sätt och så att en otillbörlig snedvridning av konkurrensen förhindras. Även om det givetvis är en bedömningsfråga vad som utgör en risk för en allvarlig störning av det finansiella systemet, är det svårt att komma ifrån intrycket att regeringen valde den s.a.s. enklaste utvägen för att fullfölja sina ambitioner: En förordning som kan beslutas i all hast med deltagande av fem statsråd och utan att besvära enligt RF 9 kap. med utgiftsanslag eller lånebehov eller enligt RF 8 kap. med önskemål om ett bemyndigade som verkligen gav stöd för den Förordning som utfärdades. Att stärka kreditförsörjningen som anges i Förordningen är helt säkert en angelägen uppgift, men regeringen som arbetar under konstitutionellt ansvar i förhållande till får inte agera på egen hand för att uppnå detta mål om det kan prövas strida mot entydiga vilja i tillämpad Lag. Min bedömning blir alltså att utrymme inte finns i Lagen för Förordningen, särskilt inte om man beaktar hur Förordningen faktiskt kom att nyttjas. Regeringens proposition (prop. 2008/09:61) sattes samman med det klart uttalade syftet att tillgodose statens behov att ge stöd i olika former för att motverka att kreditinstitut skulle hamna i akuta problem, med påföljande risk för allvarlig störning i det finansiella systemet i landet. tillkom emellertid oro för att bankerna skulle dra ned på kreditgivningen i syfte att stärka sin kapitaltäckning, vilket kan utgöra en förklaring till det i Förordningen valda kriteriet att stärka kreditförsörjningen som ett argument för staten skulle ge statligt stöd till kreditinstitut, något som jag menar alltså gick utanför regeringens mandat att förordna (hur man än försöker förklara åtgärden konstitutionellt sett). Det kan dock noteras, att uttrycket trygga kreditförsörjningen nyttjades i prop.2008/09:61 (s. 71) vid en referens till lag (1993:765). Uttrycket stärka torde emellertid, enligt min bedömning, utgöra något annat än att trygga kreditförsörjningen. Därtill kommer det faktum, att Förordningen uteslutande nyttjades för att ge stöd till Nordea, dvs. den bank där staten själv hade starka ägarintressen, även om krasst sett risken för negativa effekter på kreditförsörjningen torde ha varit betydligt större i både och (banker som enligt vad rapporterna utvisade synes ha varit i ett mer utsatt läge med stora kreditförluster i än Nordea var). Staten genom regeringen tycks helt enkelt ha önskat delta i nyemissionen, men kan förmodas velat undvika att finansiera kapitaltillskottet via statsbudgeten, något som skulle ha inneburit komplikationer med avseende på RF 9 kap. såtillvida att hade behövt ge sitt medgivande i någon form (något som under alla omständigheter är tidsödande). Professor i offentlig rätt Alla tidigare utgivna rapporter finns tillgängliga på Styrning inom arbetsmarknadspolitiken mål, styrkort och Från många till en sammanslagningar av myndigheter Klassificering av kurser vid universitet och högskolor regeringens styrning och uppföljning Arbetsförmedlingens arbete med arbetsgivarkontakter Inställda huvudförhandlingar i brottmål Hanteringen av mängdbrott en kärnuppgift för polis och åklagare Säkerheten i statens betalningar Tillämpningen av det finanspolitiska ramverket.