mot · GZ02Fi1 · 2011-10-12 00:00:00 — med anledning av prop. 2011/12:13 Kvothöjning och stadgeändring i avslår bemyndigandet att öka kvot i med 2 035 miljoner särskilda dragningsrätter, vilket motsvarar . tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att regeringen bör utforma en svensk offentlig och skriftlig position i frågan om konditionaliteten i , som tydligt tar ställning mot detaljerade makroekonomiska krav som inte bygger på nationella fattigdomsstrategier och full parlamentarisk insyn, och återkomma till med denna. I proposition 2011/12:13 om IMF () föreslår regeringen bl.a. att ska godkänna en kvothöjning av kapitalinsatsen till IMF och godkänna den föreslagna stadgeändringen av IMF:s stadga. Förändringen av IMF:s stadga innebär att alla medlemsländers representanter i exekutivstyrelsen tillsätts genom val. Förslaget medför att man avskaffar regeln att de fem största medlemsländerna i IMF själva utser sina styrelserepresentanter. välkomnar denna förändring eftersom förslaget innebär ett steg i rätt riktning avseende likabehandling av IMF:s medlemsländer. Den föreslagna kvothöjningen ska bl.a. ses mot bakgrund av den ekonomiska kris som utbröt i samband med finanskrisen . delar regeringens syn att det är angeläget att IMF har adekvata resurser för att kunna bedriva sin verksamhet på ett tillfredsställande sätt. Men vi menar att IMF inte har reformerats tillräckligt utifrån de utvärderingar och de lärdomar som dragits. Därför vill vi i likhet med villkora en ökad kvot från sida. Om IMF reformeras är vi beredda att stödja en utökad kvot. Vi är dock inte beredda att godkänna kvothöjningen eftersom vi menar att IMF till stor del arbetar utifrån en nyliberal ideologisk slagsida och inte tillräckligt visat på några reformambitioner. Vi har inte heller uppfattat att regeringen drivit någon sådan linje. Även om regeringens linje får anses som oklar då den inte utformas i öppenhet. I de villkor som IMF ställer till de länder som ansöker om lån har kraven präglats av krav på nedskärningar i offentlig sektor, privatiseringar och avregleringar. Vi kan konstatera ett mer pragmatiskt synsätt från men vi ser också att mycket är sig likt. Kraven på att privatisera sin hälso- och sjukvård kan tas som ett exempel. I visade IMF ett större socialt ansvar i vissa delar som t.ex. inom fördelningspolitiken. anser därför att inte bör godkänna den föreslagna kvothöjningen till IMF. bör istället villkora sin utökning. ställer liksom alla banker upp villkor för att ett land ska beviljas lån eller för att gamla lån ska avskrivas. Det är i sig inget anmärkningsvärt att sätta upp villkor, utan det frågan gäller är hur kraven ser ut och på vilka grunder de har tillkommit. Internationella valutafondens och synsätt verkar präglas av att avregleringar och privatiseringar alltid är av godo. har kanske institutionerna modifierat sin inställning något, men det är ingen större principiell förändring. Avregleringar och privatiseringar är fortfarande rättesnöret, men möjligen i varsammare och långsammare takt . Inkomstskillnaderna har ökat mellan nord och syd, men också mellan människor i i-länder (t.ex. , , och ). Avregleringar har på många håll varit orsaken till de kriser som uppstått. En ensidig konditionalitet har inte heller lett till ekonomisk stabilitet. har av Internationella valutafondens medlemsländer hamnat i finansiella kriser av mer eller mindre allvarligt slag. Om den strikta konditionaliteten hade varit bra borde fler länder ha lyckats tas sig ur sin skuldkris. Den amerikanska ekonomen har undersökt saken och kommit fram till att av 59 undersökta länder har upphört att ständigt hamna i betalningsproblem. anser att BWI (Bretton [och ]) är i stort behov av reformer, både när det kommer till politiskt innehåll och vad gäller arbetsformer. Det måste vara varje lands val att själv få bestämma politisk inriktning och vilka verktyg som ska användas för att uppnå god ekonomisk politik. bör i internationella sammanhang verka för att inte påtvingar enskilda länder en viss form av ekonomisk politik, utan ger varje land frihet att självt få bestämma en ekonomisk-politisk inriktning som leder till minskad fattigdom. I har man tagit fram riktlinjer för hur man kan ändra konditionaliteten. Som exempel på förändring kan nämnas ett förslag som går ut på att kontroversiella villkor som handelsliberaliseringar och privatiseringar endast får införas om de nationella aktörerna anser att de är en central del av fattigdomsstrategin och att åtgärderna gynnar de fattiga. Det skulle vara av stort värde om även kunde arbeta fram ett offentligt riktlinjedokument. Regeringen bör därför utforma en svensk offentlig och skriftlig position i frågan om konditionaliteten i som tydligt tar ställning mot detaljerade makroekonomiska krav som inte bygger på nationella fattigdomsstrategier och full parlamentarisk insyn. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna.