mot · GZ02C403 · 2011-10-05 00:00:00 — Kommunerna ska givetvis behandla frågan om boende för människor med funktionsnedsättningar och äldre i arbetet med boendeplaneringsprogram. Kontroll av och sanktioner för reglernas efterlevnad ska skärpas. Det är bra att Äldredelegationen belyser frågan om hissbidrag och pekar på vikten av att ett sådant bidrag utgår . Förslaget att koppla ett bidrag till att kommun och bostadsföretag gjort en helhetsbedömning av boendet för äldre i bostadsområdet ifråga är bra. Hissbidrag bör utformas som ett tillgänglighetsbidrag för att även täcka in sådana tillgänglighetsskapande åtgärder som behövs utöver hissen och som kan vara nödvändiga för att hissen som sådan ska ha någon betydelse för tillgängligheten i fastigheten. Se även budgetmotion (2010/11:Fi243). I ett boendeplaneringsprogram ska brottsförebyggande arbete vara en självklar del. För att värna kvinnors rätt till trygghet och säkerhet bör kommunerna åläggas att ta fram ett program för kvinnofrid. I den del som handlar om boendet ska kvinnofridsprogrammet vara en del av boendeplaneringen. Problemet med otrygghet och rädsla är mycket komplext och sträcker sig utanför bostadspolitikens gränser. Den fysiska miljön har dock stor betydelse för säkerhet och trygghet, vilket ska beaktas i planering och förvaltning av bostäder. Undersökningar gjorda av och har visat att trygghet är den viktigaste enskilda faktorn i val av bostad som många, framför allt unga kvinnor, upplever både otrygghet och rädsla i sin närmiljö. Detta kan även gälla äldre kvinnor och män. Trygghet i bostadsområdet är väsentligt för trivsel och gemenskap. Boendet är den kanske viktigaste grunden för våra liv och våra möjligheter att förverkliga våra livsprojekt. Om rädsla och otrygghet får breda ut sig i våra bostadsområden, hur ska vi då kunna utveckla ett demokratiskt samhälle där alla har en möjlighet att delta och bidra? Det ska vara en självklarhet att känna sig trygg och säker i sitt eget bostadsområde. är det betydelsefullt att bevara öppenhet och tillgänglighet. Det finns mycket som talar för att situationen i många bostadsområden snarare försämras än förbättras avseende otrygghet och rädsla, men det går självklart att vända utvecklingen. Detta förutsätter att en rad åtgärder sätts in både av förebyggande karaktär och med bättre hjälp åt dem som redan drabbats. Barnperspektivet måste här vara framträdande. Samhället ska aktivt arbeta brottsförebyggande genom breda samverkansprojekt mellan lokala myndigheter, organisationer och medborgare. Juridiskt finns det två olika typer av kooperativa hyresrättsföreningar: dels hyresmodellen, som innebär att föreningen hyr huset där man bor, dels ägarmodellen, i vilken föreningen äger huset man bor i. är hyresmodellen den helt dominerande formen. Kooperativ hyresrätt brukar beskrivas som en spekulationsfri upplåtelseform, som befinner sig i en nisch mellan den konventionella hyresrätten och bostadsrätten. Tanken är att boendeformen ska innehålla ett större inslag av boendedemokrati och självförvaltning än för den vanliga hyresrätten, som den inte ska tvinga den enskilde till lika stora ekonomiska satsningar som en bostadsrätt vanligen kräver. Upplåtelseformen ger heller inte utrymme för sådana spekulativa inslag som ibland kan prägla bostadsrätten. Information om den kooperativa hyresrätten bör stärkas. På orter med svag bostadsmarknad har bostadsföretagen ofta svåra ekonomiska problem. En enskild kommun och/eller deras bostadsföretag har små möjligheter att påverka produktivkrafternas utveckling, en utveckling som slår igenom globalt. En stat kan stödja dessa kommuner och företag. () beräknar att det finns ett behov av att skriva ner värdena med ca i dessa företag fram . För många kommuner blir detta en övermäktig uppgift. Det behövs en samverkan med berörda parter kring ett program för att hantera problem på svaga marknader. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Det finns också företag som är i behov av att rekrytera personal, ibland specialistkompetens, och då är bostadsfrågan central. Det kan finnas låneproblem att bygga en villa på orter med fallande priser på villor. Det kan innebära ett nyproduktionspris som överstiger marknadsvärdet på fastigheten. Denna situation kan innebära stora problem för det lokala näringslivet och för enskilda familjer. BKN har lämnat förslag till kreditgarantier i denna situation. Ett annat problem på vissa orter med svag bostadsmarknad är att de som önskar t.ex. flytta från ett egnahem till en hyreslägenhet på ålderns höst saknar alternativ. En viss möjlighet till rörlighet på den lokala bostadsmarknaden stannar upp. Med ekonomiskt svaga bostadsföretag hindras då den lokala möjligheten att tillgodose efterfrågan. Lokalt kan även kreditgarantierföreningar (KGF) och sparbanker spela en kompletterande roll vid finansiering av ny- eller ombyggnad av bostäder. Betydelsen av KGF i glesbygd är något som bl.a. föreningen tar upp. Småkoms bostadspolitiska arbetsgrupp anser att det krävs en samordnad statligt ledd bostadspolitisk strategi om vi skall kunna bryta dödläget på bostadsbyggnadsfronten i landsbygdens många kommuner och skapa en långsiktigt hållbar och framtidsinriktad bostadsproduktion. Det räcker således inte med enstaka insatser som exempelvis ändrad hantering av strandskyddsbestämmelserna och ett mer rationellt byggande. Vi behöver enligt Småkom en genomtänkt och helhetsinriktad politik som säkerställer ett efterfrågestyrt byggande, en relativt jämn och kostnadskontrollerad produktion av hög kvalitet och en strategi som ger lokala byggföretag och materielleverantörer rättvisa konkurrensmöjligheter i förhållande till de stora nationella och regionala byggbolagen. Småkom vill med detta program bidra till en sådan policy och utveckling på bostadsfronten. delar Småkoms bedömning av att det behövs en samordnad bostadspolitisk strategi för landsbygd och mindre orter. Regeringen bör återkomma med förslag på ett sammanhållet bostadsprogram för landsbygden. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. I 5 kap. 7 § regleras kommunens möjlighet att utifrån ett program ge förutsättningar för hur ett bostadsområde ska bebyggas, antal lägenheter, upplåtelseform osv. Detta är inget absolut krav. Frånvaron av krav på obligatoriska boendeplaneringsprogram i samband med översynen av översiktsplaner är utan tvekan en orsak till den svaga samhällsdebatten kring boendefrågor. Det är betydelsefullt att ta hänsyn till det redan byggda och planera på ett sådant sätt att vi bryter segregation och utanförskap. Med ett krav på obligatoriska boendeplaneringsprogram som bl.a. skulle ta upp aspekterna på segregering och lösningar för de grupper som är eller riskerar att bli hemlösa skulle vi få en aktiv debatt i kommunerna om hur vi bygger ett samhälle där alla får plats. Genom en medveten boendeplanering som tar sikte på byggande med blandade upplåtelseformer kan vi bryta den segregering som framför allt präglar våra stora städer. Ett exempel på förbättring kan vara att i PBL () ge kommunerna möjligheten att bestämma upplåtelseformen i detaljplanen. Den regionala nivån kan också behöva stärkas i storstadsområdena. Den förändringen kan skydda hyresrätten som upplåtelseform. Detta bör ge regeringen till känna. Barns rätt till en trygg och fri utemiljö måste vara en grundpelare i samhällsbyggandet. Unga måste ges möjlighet att förflytta sig på egen hand mellan fritidsaktiviteter, skola och hem. Inom eller i nära anslutning till områden med sammanhållen bebyggelse ska det finnas lämpliga platser för lek, motion och annan utevistelse. Flickors och pojkars perspektiv måste därför självklart vara en del i ett boendeplaneringsprogram. Samhällsplanering förväntas i stor utsträckning vara till lika stor nytta för kvinnor som för män. Planeringen tar sin utgångspunkt i att den är till för alla, men kön har betydelse för samhällsplaneringen och det är vanligt att planeringen i högre grad svarar mot männens behov och mindre mot kvinnornas. Jämställdhetsperspektivet ska alltid finnas med i ett boendeplaneringsprogram. menar att en god bostadsstatistik med upplåtelseform, lägenhetstyp med antal rum och area, och antal som bor i lägenheten/bostaden är viktig för att ha goda förutsättningar för en bra bostadsförsörjning och bostadsplanering. Folk- och bostadsräkningen är en viktig del av den svenska sociala bostadspolitiken och grunden i en god planering av bostadsbyggandet. I ökar orättvisorna. En del blir allt rikare och får mer makt, medan andra hålls utanför och förblir maktlösa. Konsekvenserna av samhällets växande klyftor avspeglas tydligt i boendet. Människors ekonomiska och sociala villkor avslöjas genom vilket område de bor i. Den svenska bostadsmarknaden är segregerad, dvs. olika befolkningsgrupper bor fysiskt åtskilda från varandra, men den är också segmenterad, vilket betyder att de olika upplåtelseformerna i hög grad är geografiskt åtskilda. De med lägst inkomster i dagens bor oftast i hyresrätter. Av hushåll med låga inkomster bor sex av tio i hyresrätt. Personer med utländsk bakgrund bor ofta i hyresrätt, medan de som bor i villa till största delen har svensk bakgrund. Boendesegregation är inte någon nyhet. När invandrade flyttat in har standarden på samhällsservicen i vissa områden försämrats. Konsekvensen av den strukturella rasismen har lett till att de med låga inkomster frivilligt eller ofrivilligt har fått stanna medan de rika kunnat flytta till mer attraktiva områden. Forskning visar att etniska grupper söker sig till varandra. Problemet är att man fastnar i förorterna som invandrare eftersom det är svårt att få boende i centrum. Det tar att kunna få bostad i centrum i större orter för många invandrade personer. är överens med , regeringen m.fl. att ett sätt att attackera denna problematik är att öka blandningen av upplåtelseformer i olika bostadsområden. Detta kan vara ett sätt att minska segregationen. Ungefär där tar likheterna slut. Regeringens ensidiga fokusering på att genomföra ombildningar från hyresrätt till bostadsrätt i storstädernas förorter, i syfte att minska segregationen, går i princip tvärtemot analys av vilka behoven är. Politiken använder samhällsplaneringen som verktyg för att motverka boendesegregation, men i själva verket bestäms stadens utveckling utifrån helt andra krafter och intressen. Även om det är kommunen som har ansvaret för utformningen av planeringen har högerregeringens politik medvetet lett till att marknadens krafter har stärkt sitt inflytande. I proposition 1997/98:165 pekas segregationen ut som ett hot som kan undergräva den grundläggande förutsättningen i varje samhälle. Än saknar vi en politik för att motverka den rådande segregationen i våra stora städer. farhågor om bostadssegregationen har fått medhåll av många forskare och samhällsvetare. Dessa har bl.a. efterlyst en blandning av olika upplåtelseformer i varje bostadsområde som en lösning. Genom en differentierad bebyggelse ska förutsättningar skapas för möten människor emellan som också ger möjlighet till en bättre och högre samhällsservicenivå. Ju mer utsatt ett område är utifrån ett klassperspektiv desto mer har boendesegregationen blivit synlig. I de flesta förorter finns nästan inga riktiga arbetsplatser kvar medborgarna har inte någon nära samhällsservice. En total segregation och utsatthet råder utifrån både klass och etniskt perspektiv. Bostadssegregationen har förödande konsekvenser för både individerna och samhället. Det finns stor risk att bostadslagstiftningen som leder till hyreshöjningar och omvandlingar av hyresrätter förstärker segregationen ännu mer. Detta gäller inte bara låginkomsttagare som varken kan betala höga hyror eller ha råd att ta miljoner från banken för att köpa sig en bostad. Många vill omvandla de allmännyttiga bostäderna för att sedan tjäna vid en snabb affär. Forskaren hävdar i sin forskning att incitamenten för genomförande av omvandlingar har varit ekonomiska. Målet med blandade upplåtelseformer kan genomföras med statliga subventioner och styrmedel. Den rådande bostadssegregationen har ökat . Detta har slagit hårt mot den nya generationen av ungdomar och många med utländsk bakgrund som inte är väletablerade på arbetsmarknaden. Det behövs en politik som ser hela befolkningen och inte minst ungdomar. Ägandet per automatik gör inte heller människan lycklig, vilket hela högerpolitiken bygger på. Bostadssegregation hänger naturligtvis ihop med många andra komponenter och det behövs därför olika medel för att bekämpa den. Blandade bostadsformer, byggandet av billiga och attraktiva hyresrätter tillsammans med en antisegregationspolitik är nödvändigt. De boendes makt över den egna bostaden och bostadsområdet behöver utvecklas. Det ska vara möjligt att påverka de processer, skeenden och beslut som rör boendet. Närhetsprincipen ska vara vägledande, dvs. beslut ska fattas så nära de berörda som möjligt, och boendeinflytande ska kunna utövas på flera nivåer. Det enskilda hushållet ska kunna bestämma över den egna bostaden och de boende ska gemensamt kunna bestämma över utvecklingen i ett kvarter eller ett område. Nuvarande regering har ändrat i Allbolagen genom att ta bort informationsplikten före beslut om överlåtelse av fast egendom och därmed begränsat hyresgästernas inflytande. Detsamma gäller inflytandet över bostadsföretagets vinstuttag och avsättningar till underhåll. Regeringen bör därför återkomma med förslag på hur de boende i allmännyttiga bostäder kan ges ett större inflytande över de övergripande beslut som fattas i företagen. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. För vissa boende kan kollektivhus vara ett alternativ; det är nu en boendeform under utveckling. Vad som är gemensamt varierar, men det innebär ett ökat inflytande och gemenskap i vardagen. Kollektivhus finns i olika upplåtelseformer och med olika innehåll. Det finns ingen anledning att styra detta. Däremot bör det ske en genomlysning av hinder i form av lagar och förordningar för de människor som önskar bo i någon form av kollektivhus. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 10.1Mål och syfte med bostadsbidragen Bostadsbidraget har haft både en bostadspolitisk och en familjepolitisk målsättning. Målens övergripande syfte har varit att inom ramen för den generella välfärden minska skillnaderna i de ekonomiska villkoren mellan familjer med och utan barn. Ett bostadspolitiskt syfte med bidragen har varit att minska trångboddheten, medan ett familjepolitiskt är att omfördela resurser till barnfamiljer med låg ekonomisk bärkraft för att dessa ska ha råd att hålla sig med goda och tillräckligt rymliga bostäder. Mot bakgrund av denna utveckling är det särskilt angeläget att se över bostadsbidragen. Bostadsbidragen måste höjas och indexeras så att de bättre motsvarar prisutvecklingen i samhället och därmed kan uppfylla sitt syfte. De senaste årens diskussion om bostadsbidragen har lett till att målet för bostadsbidragen har känts otydligt. I budgetpropositionen införde regeringen ett nytt mål för bostadsbidragen, där den familjepolitiska inriktningen förtydligas. I målet betonas endast barnfamiljer, något som ställer sig negativt till eftersom vi anser att bostadsbidragen ska bli tillgängliga för fler grupper än vad som är fallet . Bostadsbidragens roll som en del av bostadspolitiken måste förstärkas och ett nytt mer preciserat mål för bostadsbidragen, som endast förhåller sig till de bostadspolitiska målen, bör således införas. Ytterligare en markering från regeringen att bostadsbidragen går mot att bli ett rent familjepolitiskt verktyg, utan någon koppling till bostadspolitiken, är att anslaget flyttas från utgiftsområde 18 (samhällsplanering, bostadsförsörjning, byggande samt konsumentpolitik) till utgiftsområde 12 (ekonomisk familjepolitik). föreslår att bostadsbidragen ska flyttas tillbaka till UO 18. Alla partier i är överens om behovet av det livslånga lärandet och rätten att studera när man blivit äldre. För att samhället ska få den kompetensutveckling som behövs är det betydelsefullt att alla har en möjlighet att förstärka sin kompetens. För individens möjlighet att förverkliga sitt livsprojekt måste de ekonomiska förutsättningarna vara goda. Trots insikten om bostadsbidragets betydelse för den studerandes ekonomi ställs en stor grupp utanför rätten till bostadsbidrag. Åldersgränsen för bostadsbidrag för vuxna utan barn kan ha en direkt hämmande effekt för just dessa gruppers möjlighet att studera. har i sitt slutbetänkande bl.a. lyft fram de negativa effekterna av åldersgränsen i bostadsbidraget. Där konstateras att flertalet hemlösa är ensamstående utan barn och . Avsaknaden av möjlighet till bostadsbidrag försvårar denna grupps möjlighet att få egen bostad. föreslår att fler grupper ska omfattas av bidraget än vad dagens regler medger. Den regel som hindrar alla ensamstående utan barn att söka bostadsbidrag, bör tas bort. Se även budgetmotion (2011/12:Fi243). Bostadstillägget och det särskilda bostadstillägget till pensionärer utgör en viktig inkomstkälla för ålderspensionärer med låga inkomster. av låginkomstpensionärerna är kvinnor och fler kvinnor än män uppbär följaktligen bostadstillägg. Fribeloppsreglerna inom bostadstillägget bör ses över, för att möjliggöra att höjningar av garantipensionen och bostadstillägget kommer pensionärerna till del i så stor utsträckning som möjligt. Detta slår hårt mot en redan utsatt grupp och måste rättas till. föreslår en höjning av ersättningsnivån i bostadstillägget för både pensionärer och personer med sjuk- och aktivitetsersättning. Informationen om bostadstillägget måste också förbättras. Se även budgetmotion (2011/12:Fi243). För är bostaden en social rättighet. Med det menas att alla människor ska ges likvärdiga möjligheter att leva i goda bostäder i bra miljöer till rimliga kostnader. Vid sidan av utbildning, arbete, vård och omsorg utgör bostaden grunden för människors möjligheter att förverkliga sina livsprojekt. Att vara utan bostad är att vara berövad rätten till ett fullgott liv. Rätten till en god bostad för alla var den sociala bostadspolitikens mål när den utformades . För att nå detta mål insåg man i att det krävdes politiska beslut och en offensiv lagstiftning. samlades alla krafter för att komma till rätta med bostadsbristen, för statens del genom finansieringsgarantier, för kommunernas del genom insiktsfull markpolitik och planering. De insatser som gjordes är ur ett historiskt perspektiv fantastiska. lyckades staten och kommunerna avsevärt höja den generella boendestandarden som bostadsbristen i det närmaste avskaffades. Även om alla satsningar som gjordes inte var helt lyckade lyckades man icke desto mindre i princip radera ut hemlösheten . har den dock återkommit och permanentats på en mycket hög nivå. Det finns en rad olika metoder att mäta och definiera hemlöshet, men oavsett vilken vi väljer är det ovärdigt ett civiliserat samhälle att låta någon människa stå utan rätten till eget boende. Stora grupper befinner sig i närheten av fattigdom och hemlöshet. För att förhindra att de hamnar där krävs verktyg för kommuner och stat för att dels förebygga hemlöshet, dels bekämpa den som redan är ett faktum. Det avgörande för att lösa problemet är att bygga bostäder som majoriteten har råd att bo i. Dessutom måste bostadsbidragen fungera på ett sådant sätt att de grupper som av ekonomiska skäl inte kan söka eller behålla bostäder får en rimlig möjlighet att göra det. Men därutöver krävs regleringar så att bostadsförsörjningen fungerar och bostäder kan fördelas under ordnade och ickediskriminerande former, något som en fri marknad aldrig kan garantera. Rätten för alla till en egen bostad i borde vara självklar. Ingen i detta välmående land ska behöva vara utan en egen bostad. Problemet är nationellt och riksdag och regering bör därför också ta det nationella ansvaret. Det är dags att på allvar lyfta upp denna fråga på den politiska agendan. Regeringen får i uppdrag av att ta fram en nationell handlingsplan med en nollvision för hemlösheten. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 11.1Hemlöshet: definitioner och räkningar Hemlöshet är ett komplext problem som drabbar en heterogen grupp. definierar hemlöshet i sitt slutbetänkande, Att motverka hemlöshet (SOU 2001:95), på följande sätt: En hemlös människa är en person som saknar tillgång till egen bostad och vars livsvillkor är sådana att han eller hon inte heller kan erhålla en reguljär bostad. Den enda gemensamma nämnaren för hemlösa är alltså att man saknar en egen eller hyrd bostad och är utestängd från den reguljära bostadsmarknaden. För att räknas som hemlös måste man både sakna bostad och ha sådana problem som leder till kontakter med behandlingshem, psykiatri och sociala myndigheter. Den som bara saknar egen bostad och inte kan få ett nytt kontrakt på grund av exempelvis betalningsanmärkningar räknas inte som hemlös i kartläggningar. Inte heller räknas en person som hemlös som för tillfället hyr en andrahandsbostad av på den sekundära bostadsmarknaden. Det innebär att mörkertalet är betydande och att den reella omfattningen av hemlösheten är avsevärt större än den som redovisar. Den grupp som antagligen är störst bland dessa okända utgörs av flyktingar som nekats uppehållstillstånd men finns kvar i landet, samt de asylsökande som vanligen inte har kontakt med dem som får enkät. För att få en klar bild över hur hemlösheten ser ut nationellt och jämfört med andra länder i och hur den förändras är det viktigt att statistiken utgår från en heltäckande och operationaliserbar definition. Det pågår ett arbete inom Feantsa, la Fédération Européennedrsociations Nationales Travaillant avec les Sans-abri (fritt översatt: Den europeiska federationen för nationella organisationer som arbetar för bostadslösa), som är ett partipolitiskt obundet nätverk. De arbetar med hemlösa inom och har ett tydligt mål att minska hemlösheten och verka för allas rätt till bostad. I har olika relevanta organisationer bildat en plattform som representerar på möten etc. Feantsa arbetar för att skapa enhetliga definitioner av sådana problematiska boendesituationer som brukar kartläggas av nationer och frivilliga organisationer under beteckningen hemlöshet. Typologin innebär att begreppet hemlös (homeless) överges och att man i stället talar om fyra olika problematiska boendesituationer: roofless, houseless, insecure housing och inadequate housing, vilket kan översättas med följande: utan tak över huvudet (uteliggare, boende på härbärgen, lågtröskelinstitutioner eller enkla hotell) bostadslös (tillfälligt boende, stödboende, fångar och andra som saknar bostad utanför institutionen) otryggt boende (inneboende hos anhöriga, vräkningshotade, boende med misshandlande partner, boende utan kontrakt eller med specialkontrakt) och undermåligt boende (utdömda bostäder, tält, extremt trångbodda etc.). Fördelen med denna definition, som prövas av olika organisationer och forskare i (se on Homelessness in Europe Developing an Operational Definition of Homelessness av , Doherty & Meert 2004), är dels att den löser olika tvister om hur hemlöshet ska definieras, dels är lättare att operationalisera, dels slutligen medger jämförelser mellan olika länder och beträffande inte bara det totala antalet hemlösa utan också hur deras situation ser ut. Den är också neutral med avseende på vem som råkar vara hyresvärd för den som saknar kontrakt med besittningsskydd och måste underkasta sig särskilda villkor för att få bo kvar. och fortsatta arbete med dessa frågor bör framöver anpassas till Feantsas rekommenderade definitioner. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 11.2Regelbunden kartläggning av hemlösheten tre nationella kartläggningar av hemlöshetens omfattning har alla genomförts utifrån givna regeringsuppdrag. Det rimliga vore i stället, som framhöll i sitt slutbetänkande (SOU 2001:95), att regelbundna kartläggningar och uppföljningar ingår som en självklar del av löpande verksamhet.