mot · GZ02Sf241 · 2011-09-21 00:00:00 — Detta trots att den första etappen i det närmaste havererat genom de extremt låga miniminivåer som beslutats både vad avser skydd och socialt mottagande. Harmoniseringen av flyktingpolitiken har i praktiken stoppat alla lagliga vägar till och förvägrar människor rätten att söka asyl. Det innebär att människor i stället tvingas i händerna på människosmugglare och till att riskera livet för att försöka ta sig hit. Det övergripande problemet är att den restriktivitet och den militarisering som karakteriserat asyl- och invandringspolitiken uppenbart riskerar att eskalera ytterligare. I det följande specificerar vi vår kritik både vad gäller det överstatliga samarbetet och den svenska flyktingpolitiken. De flesta direktivförslag från , som i sitt ursprungliga skick syftade till att tillförsäkra asylsökande och migranter minimirättigheter, har efter en utdragen behandling av och dess arbetsgrupper blivit tömda på nästan allt positivt innehåll. Däremot har man snabbt kunnat enas om genomförande av repressiva åtgärder riktade mot flyktingar och invandring från tredjeland. Det gäller förstärkta gränskontroller vid EU:s yttre gränser, hårda krav riktade mot de nya medlemsstaterna för att förhindra att flyktingar tar sig in i EU via dessa, steg mot en gemensam gränspolis för EU, hot mot tredjeländer för att tvinga dessa att ta emot, inte bara egna medborgare, utan även medborgare i andra stater och senast det starkt repressiva återvändandedirektivet. Denna utveckling visar med all önskvärd tydlighet det problematiska och olämpliga i att göra asylpolitiken till föremål för överstatliga beslut inom EU. kritik mot EU:s flyktingpolitik grundar sig såväl på den restriktivitet som blivit kännetecknande för innehållet som på det faktum att dessa frågor beslutas på överstatlig nivå inom EU. 7.1Militariseringen av kontrollen av EU:s yttre gränser I syfte att hantera den migration som når EU:s yttre gränser har EU skapat Frontex, en byrå för yttre gränskontroll, som bl.a. organiserar patrullering och övervakning av den afrikanska och centrala . De alltmer avancerade övervakningssystem som används har fått till följd att fler väljer längre och farligare vägar. Fler och fler människor omkommer under flykten till . Förordning 2007/2004 ålägger Frontex följande uppgifter: operativt samarbete mellan medlemsstater i förvaltningen av EU:s yttergränser; bistånd till medlemsländer med utbildning av nationella gränsvakter; genomföra riskanalyser; ge hjälp till medlemsstater som är i behov av tekniskt eller operativt bistånd vid sina yttergränser och att ge stöd vid gemensamma repatrieringsoperationer som inbegriper flera medlemsstater. Frontex eget mandat är i allt väsentligt inriktat på att skydda EU:s gränser och saknar en explicit mekanism för att tillförsäkra skydd för asylsökande eller andra utsatta grupper. Frontex har därför ödeläggande effekter på EU:s politik för mottagande av flyktingar och andra skyddsbehövande. En av de mest oroande bristerna i mandatet är frånvaron av ett uppdrag att rädda människor i nöd och livsfara, t.ex. vid skeppsbrott. Frontex har bidragit till de många tragedier som utspelats utanför EU:s yttergränser . Som komplement till Frontex antogs en förordning om Rapid Border Intervention Teams (Rabit). Dessa EU-styrkor ska med kort varsel kunna sättas in områden där det finns ett stort inflöde av asylsökande och eller andra migranter. En annan huvudlinje i är att ge finansiellt och teknologiskt stöd till nordafrikanska staters gränsstyrkor. har exempelvis levererat patrullbåtar, fyrhjulsdrivna fordon och datorer till för att hjälpa landet att bevaka sin kust. Flyg från den svenska har också deltagit i ett Frontexupp-drag utanför . Med tanke på fullständiga och totala förakt för landets samtliga internationella förpliktelser på flyktingområdet var deltagande i denna aktion synnerligen klandervärt. Förhandlingarna mellan rådet och om en ny Frontex-förordning tog en mycket illavarslande vändning när rådet avvisade så gott som alla ändringsförslag från som syftade till att skapa mekanismer och garantier för att Frontex inte ska begå övergrepp mot asylrätten och grundläggande mänskliga rättigheter i sin verksamhet. Den fria rörligheten i EU utvecklas alltså på bekostnad av den fria rörligheten i EU:s grannstater. pressas att införa en hårdare politik för att bekämpa migration, baserat på den europeiska modellen med gränskontroller, kriminalisering, frihetsberövande och utvisning. Allt belönas sedan med EU-finansiering. Ett exempel på konsekvenserna av denna politik är att de marockanska myndigheterna körde ut och dumpade 500 flyktingar, som var på väg till , i öknen. bidrar alltså också , genom det aktiva deltagandet i Frontex operationer, till direkta kränkningar av asylrätten. Den stora faran med Frontex och snabbinsatsstyrkorna är att konsekvenserna oundvikligen blir kränkningar både av och av om mänskliga rättigheter. De som finns ombord på de fartyg som eskorteras tillbaka till de afrikanska stater de kommit från ges nämligen inga möjligheter att söka asyl. sätts de EU-direktiv som ska garantera asylrätten ur spel. EU:s gränskontroll förläggs på detta sätt på tredjeländers sjöterritorium. I praktiken stämplar EU en individ som irreguljär migrant redan innan han eller hon lämnar sitt land och kommer in på EU-territorium. Dessa förebyggande aktioner tar ingen hänsyn till att den det gäller inte behöver vara illegal utan en potentiell asylsökande eller flykting. Detta förhandsantagande om illegalitet och förebyggande gränskontroll omöjliggör ett fullständigt respekterande av mänskliga rättigheter och tillträde till en reguljär asylprocess med en individuell bedömning av asylärendet som föreskrivs av flyktingkonventionen. Politiken leder till ett systematiskt brott mot internationell och europeisk flyktingrätt. 15 551 människor har, enligt uppgifter dokumenterade i media, sammanställda av for Cultural Action, dött under försök att ta sig till mellan 1993 och . Frontex har också medgivit att räddningsoperationer och förmåga att agera i humanitära krissituationer inte ligger inom Frontex behörighet. Det är därför helt klart att Frontex prioritet är att stoppa fartyg vid gränserna och att medverkan vid sjöräddning är helt frivillig. Rättsreglerna för sjöräddning grundas på internationell rätt. När det gäller de skyldigheter som åligger en fartygsbefälhavare eller en regering är det tillräckligt att ta del av The UN Convention on the of the Sea (1982), The International Convention on Saftey of Life at Sea (Solas 1974) och The International Convention on Search and Rescue (1979) för att konstatera att det finns en skyldighet att snabbast möjligt rädda personer i sjönöd, oavsett de nödställdas nationalitet eller status eller av vilka omständigheter de befinner sig i. EU:s institutioner beklagar både förlusterna i människoliv till havs och de allt större risker som migranter är beredda att utsätta sig för och är rasande över den blomstrande människosmugglingen. Detta som man låtsas inte se det direkta orsakssambandet med de åtgärder man själv vidtagit för att stänga gränserna och hindra asylsökande att nå EU:s territorium. Paradoxalt nog kränker de fysiska och rättsliga medel som används för att skydda migranter deras grundläggande mänskliga rättigheter. Förutom att avstå från att hjälpa människor i fara, har många människor avvisats utan att ha fått möjlighet att söka asyl i flagrant brott mot angående flyktingars rättsliga ställning. deltar aktivt i såväl utformningen som praktiserandet av denna restriktiva politik och har inte i något fall utnyttjat sin rätt att stoppa EU-lagstiftning som syftar till att undergräva asylrätten. Regeringen har t.ex. valt att inte stödja krav på förbättrad insyn i och övervakning av att Frontex respekterar de mänskliga rättigheterna, bl.a. asylrätten, i sin verksamhet. De mänskliga och rättsliga kostnaderna för den förda politiken är oerhörda: Människor hindras från att söka skydd och förvägras rätten att söka i ett annat land. Fortress Europe, en NGO i , uppger att har 1 931 personer drunknat under försök att ta sig över till . Detta är också avsikten med den politik som förs, trots att det sätter internationella konventioner ur spel. Många direktavvisas vid gränsen, trots att de har asylskäl. Marknaden för samvetslösa människosmugglare ökar. De smugglingsnätverk som blir alltmer omfattande utpekas sedan som ansvariga för de dödsfall som sker i stället för EU-ländernas regeringar som ju har det verkliga ansvaret. Nya farligare flyktvägar pressas fram. När den gemensamma gränsövervakningen täppt till en väg in i EU utsätter sig människor som är i behov av att fly för ännu större faror. Antalet dödsoffer ökar. Tusentals döda tredjelandsmedborgare, särskilt de som dör när de försöker nå eller södra gräns ökar . Övergrepp tillåts ske i det fördolda, bl.a. rapporteras ett stort antal övergrepp från förvarslokaler och transitområden på flygplatser, som är stängda för insyn. Det är tydligt att Frontex operationer kring inneburit att flyktvägarna från till blivit mycket längre och mycket farligare. Som en brutal konsekvens av detta har också fler människor mist livet. Som en annan mycket farlig konsekvens har många människor förvägrats rätten att söka asyl. Först och främst sker detta genom att Frontex hindrar dem från att komma i land. De tvingas vända tillbaka eller försvinner på annat sätt. Människor lever också inlåsta i förvarsanläggningar under emellanåt mycket svåra förhållanden där de undanhålls nödvändig information och juridisk hjälp som de av internationell rätt är berättigade till för att kunna söka asyl. Regeringen bör verka för att Frontex avvecklas. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Fram tills det är genomfört bör regeringen skyndsamt verka för att inriktningen av Frontex verksamhet ändras på ett djupgående sätt så att både asylrätten och skyldigheten att bistå skeppsbrutna respekteras. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Regeringen bör i EU verka för att asyl- och flyktingpolitiken i grunden förändras och bygger på respekt för mänskliga rättigheter och människors lika värde. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Direktivet om transportörsansvar innebär ett generalangrepp på och asylrätten. Direktivet har både till syfte och effekt att kortsluta rätten till asyl och göra oanvändbar. Det utgör ett grovt angrepp på den mänskliga rättigheten att söka och åtnjuta asyl som finns upptagen i artikel 14 i FN:s Allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna. Transportörsansvar innebär i praktiken att myndighetsutövning läggs ut på privata rättssubjekt, vilka självfallet har vinstsyftet som främsta ledstjärna. Flygbolaget SAS har i sitt remissvar över departementspromemorian Transportörsansvaret i utlänningslagen (Ds 2001:74) bl.a. yttrat följande: I och med att SAS har rätt att neka ombordstigning på grund av att inresehandlingarna (inte själva flygbiljetten) inte är i ordning kan passagerarna sägas stå i ett slags beroendeförhållande till transportören. Därför är transportörens kontroll att likställa med myndighetsutövning och därmed i strid med regeringsformen. delar den uppfattningen. Transportörsansvaret har också som oundviklig följd att transportföretagen infört rasprofilering av sina passagerarkontroller. Detta är fullständigt oacceptabelt och försvårar en effektiv kamp mot främlingsfientlighet och rasism. dåvarande majoritet i flyktingfrågor, bestående av socialdemokrater och moderater, godkände beklagligtvis propositionen om genomförande av direktivet om transportörsansvar i svensk rätt. Den rimliga ståndpunkten hade varit att vägra införa direktivet med hänvisning till att det står i strid med åtaganden i enlighet med Genèvekonvention och hävda den ståndpunkten vid ett eventuellt rättsligt förfarande mot vid . Mot bakgrund av ovanstående bör regeringen påkalla nya förhandlingar om direktivet om transportörsansvar och därvid verka för att alla bestämmelser i direktivet som sätter asylrätten ur spel eller leder till diskriminering grundad på hudfärg eller etniskt ursprung tas bort. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. EU har träffat återtagandeavtal med tredjeländer som , , , , och . Genom EU:s insisterande på att sluta återtagandeavtal med tredjeländer görs dessas myndigheter till agenter för EU-länderna när det gäller utvisning av tredjelandsmedborgare från EU. Ett exempel på de ödesdigra konsekvenserna av återtagandeavtalen är avtalet mellan och . Regeringen i har åtagit sig att utarbeta och sätta i verket en global strategi för att styra migrationsströmmarna, vilken förutsätter kriminalisering av hemliga nätverk, förstärkning av gränskontrollerna och anpassning av lagstiftningen. För att tillgodose EU:s krav syftande till att minska migrationstrycket arresterar och deporterar de mauretanska myndigheterna godtyckligt människor som misstänks vilja ta sig till . har det rått fri rörlighet för personer mellan och dess grannländer, med en betydande arbetskraftsmigration till . Allt detta har EU raserat genom sin politik med att förlägga sin gränskontroll långt utanför . pågår förhandlingar mellan och om återtagandeavtal. Detta är djupt oroväckande med tanke på usla respekt för de mest grundläggande mänskliga rättigheterna. Regeringen bör i EU ta initiativ till att EU:s politik beträffande återtagandeavtal förändras på ett sådant sätt att de följder som angivits ovan i fortsättningen undviks. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. antogs den förordning som ersätter . Den innebär att alla grundprinciper i med dess stötande och inhumana konsekvenser blev kvar. Huvudregeln om att asylansökan ska göras i det första EU-land den sökande rest in i leder självfallet till att flyktingarna koncentreras till de länder som gränsar mot områden varifrån många flyktingar kommer. Det är länderna i norra delen av som påtvingat EU:s medlemmar vid principen för att uppnå en koncentration av flyktingarna i dessa länder och i görligaste mån motverka etnisk mångfald i . Förordningen motverkar alltså en någorlunda jämn fördelning av flyktingar i olika EU-länder och koncentrerar dem till frontstaterna. Det får som självklar logisk konsekvens att dessa som motåtgärd söker göra sina gränser så ogenomträngliga som möjligt. har här medverkat till att ytterligare en viktig del av Fästning kommit på plats. En grundförutsättning för att tillämpa en sådan princip för fördelning av asylsökande mellan EU:s medlemsstater som Dublinförordningen bygger på är att rättspraxis vid tillämpningen av skyddsreglerna för asylsökande och de materiella mottagningsvillkoren är desamma i EU:s medlemsstater. För att söka uppnå detta har flera direktiv antagits, t.ex. skyddsgrundsdirektivet och direktivet om mottagningsvillkor. Men i verkligheten råder avgrundslika skillnader mellan medlemsstaterna i dessa avseenden. Ett tydligt exempel utgörs av , där det i det närmaste är omöjligt att få skydd. Detta gäller även konventionsflyktingar och människor som har en välgrundad fruktan för tortyr i hemlandet. Rapporter från för att förebygga tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling, utskott för medborgerliga rättigheter m.m., organisationer som tyska Pro Asyl och norska och grekiska Helsingforskommittéerna är alla samstämmiga i en förödande kritik mot det grekiska flyktingmottagandet. antog en rekommendation att EU:s medlemsstater i enlighet med sina skyldigheter att respektera asylrätten tills vidare ska avstå från att överföra asylsökande till med stöd av Dublinförordningen. Ändå fortsatte i det längsta dessa överföringar till . Detta är mycket illavarslande och visar ett öppet förakt från den för internationella åtaganden när det gäller mänskliga rättigheter. Inte förrän för mänskliga rättigheter genom en dom satte stopp för fortsatta Dublinöverföringar till såg sig tvingat att upphöra med sina brott mot asylrätten. Genom det aktiva deltagandet i Frontexoperationen Poseidon utanför , har också bidragit till att direkt kränka asylrätten. När genom spaningsplan rapporterar flyktingar till de grekiska myndigheterna kommer dessa i första hand att försöka tvinga dem tillbaka och med synnerligen brutala metoder. Kommissionen lade fram förslag till ändrade regler i Dublinförordningen. Förslagen syftar till att underlätta ett smidigare överförande av asylsökande mellan medlemsänderna och något ökade möjligheter att minska familjesplittring mellan flera olika medlemsstater. Men den viktigaste förändringen är att kommissionen, om vissa villkor är uppfyllda, kan besluta om att inställa överföringar av asylsökande till ett visst land vars mottagningskapacitet är överbelastad eller som inte ger ett skydd för asylsökande som uppfyller gemenskapslagstiftningens krav. De senaste förslagen har den bestämt motsatt sig. Att regeringen intar den positionen och går emot en så självklar åtgärd för att motverka förordningens kraftigt snedvridande effekter på fördelningen av asylsökande mellan medlemsstaterna visar att man inget lärt av behandling av asylsökande judar . Samma politik upprepas nu men i andra former. Den enda rimliga principen för att avgöra vilket land som ska handlägga en asylansökan är att låta den asylsökande själv fatta beslutet. Det skulle också spara stora belopp för skattebetalarna i EU-länderna eftersom de s.k. Dublinförfrågningarna länderna emellan är synnerligen tidsödande och kostsamma som de förlänger handläggningstiderna på ett orimligt sätt. Även har i sitt yttrande över om ett gemensamt asylsystem gett uttryck för att man skulle föredra att Dublinförordningens principer hade ersatts med att den asylsökandes eget val av asylland ska vara avgörande. Den bör därför stödja det förslag som kommissionen lagt fram om förändringar i Dublinförordningen som redogjorts för ovan. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Vidare bör den ta initiativ till en översyn av Dublinförordningen med syfte att fördelningskriteriet för de asylsökande ska vara att egna val ska vara styrande. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 7.5Visumkrav som medel att utestänga flyktingar Visumkrav riktade mot länder där det pågår krig eller omfattande kränkningar mot mänskliga rättigheter är en viktig del av EU:s utestängningspolitik mot flyktingar och andra skyddsbehövande. Det har t.o.m. gått så långt att visumkrav införs för länder som är mottagare av stora flyktingströmmar. Detta är ett allvarligt hot mot asylrätten. Regeringen bör därför inom EU verka för att korta ned listan över visumpliktiga länder och för att visumkrav inte används för att stänga ute flyktingar och därmed kortsluta . Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Rådsdirektivet om miniminormer för när medborgare och statslösa personer ska betraktas som flyktingar eller som personer som av andra skäl behöver internationellt skydd, hade när det antogs av medlemsstaterna omsorgsfullt rensats på det mesta som skulle kunna innebära ett förbättrat rättsskydd för flyktingar och andra skyddsbehövande. har rådet och i en första läsning kommit överens om förändringar i direktivet. Förändringarna innebär överlag förbättringar av det rättsliga skyddet för flyktingar och andra skyddsbehövande. Den viktigaste förbättringen är kanske att förföljelse på grund av kön ska i stället för får beaktas. Det är också bra att skyddet för alternativt skyddsbehövande görs mer lika skyddet för konventionsflyktingar. Men det finns nu en stor risk att dessa förstärkningar av skyddet uppvägs av att de svaga reglerna i asylprocedurdirektivet bibehålls som det görs ännu svårare för skyddsbehövande att ta sig till EU. Regeringen bör stödja det föreliggande förslaget till förändrat skyddsgrundsdirektiv. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Rådsdirektivet om miniminormer för medlemsstaters förfaranden för att bevilja eller återkalla flyktingstatus har också rensats på i stort sett allt som skulle kunna bidra till rättssäkerhet i förfarandet. har också beträffande detta direktiv offentligt uttryckt sin oro över att rättssäkert asylförfarande skulle undergrävas om det antas i sin nuvarande form och förklarat att det vore bättre att inte anta något direktiv alls. har förklarat att många av direktivets bestämmelser kommer att leda till kränkningar av internationell rätt. Europeiska unionens råd tog dock inte någon hänsyn till dessa invändningar. Kommissionen presenterade 2009 ett förslag till ändrat direktiv om asylprocedurer. Trots att förslaget knappast innehöll något som skulle förbättra de nästan obefintliga rättssäkerhetsgarantierna för asylsökande kunde rådet inte uppnå enighet (som egentligen inte krävs eftersom dessa frågor avgörs genom majoritetsbeslut). Kommissionen tog då tillbaka sitt förslag och skrev om direktivet så att de minimala rättssäkerhetsgarantierna i det existerande direktivet försämras ytterligare. Regeringen bör i rådet avvisa detta förslag och kräva att rättsäkerheten för skyddsbehövande förbättras och inte försämras. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Kommissionen har även dragit tillbaka sitt förslag till ändrat direktiv om mottagandevillkor. Motståndet i rådet mot de förbättringar i de asylsökandes rättigheter som föreslogs var kompakt. Kommissionen har därför omarbetat förslaget och uppenbarligen låtit sig inspireras av mottagningsförhållandena i i den nya omarbetade versionen. Tidsbegränsningarna för förvar har urvattnats, det blir tillåtet att förvara asylsökande i fängelser, det tillåts att göra undantag från miniminivåerna för mottagandevillkoren, det blir tillåtet att göra undantag från kravet att förvarstagna barn ska ha lekmöjligheter, från att förvarstagna familjers privatliv ska respekteras och från att kvinnor ska ha rätt att hållas separerade från män i förvaren. Kravet på likabehandling med medborgare när det gäller socialt stöd och hälsovård är borttagna. Det blir tillåtet att helt avstå från att tillämpa direktivet och inte heller någon skyldighet att tillförsäkra asylsökande grundläggande behov för överlevnad. Regeringen bör i rådet avvisa detta förslag och kräva att kommissionens ursprungliga förslag åter görs till föremål för diskussion i rådet. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. EU antog direktivet om gemensamma normer och förfaranden för återvändande av tredjelandsmedborgare som vistas olagligt i medlemsstaterna. Direktivet utgör ytterligare en byggsten i Fästning och har i viktiga delar ett djupt inhumant innehåll, delvis präglat av gamla koloniala attityder och förhållningssätt. Direktivets bestämmelser om frivillig verkställighet på från beslutet om utvisning är helt verklighetsfrämmande. Även om den som ska utvisas på alla sätt medverkar till verkställigheten tar planeringen oftast betydligt än så. Att införa en regel om att tvång automatiskt ska tillgripas efter en så betyder, förutom ett djupt inhumant och stötande sätt att behandla människor, ett häpnadsväckande slöseri med skattemedel. Förvarsreglerna är helt oacceptabla. Den maximalt tillåtna tiden för förvar, 18 månader, är orimligt lång. Grunderna för förvarstagande är så oprecisa att de öppnar för ett stort mått av godtycke. Också ensamkommande barn får tas i förvar . Det är tillåtet att placera både vuxna med barn och ensamkommande barn i vanliga fängelser. Detta står i flagrant strid med . Om den utvisade inte återvänt frivilligt något som knappast är möjligt med hänsyn till tidsfristerna får ett återreseförbud utfärdas. Det kommer att i hög grad försvåra möjligheten att fly om förhållandena i ursprungslandet skulle förändras. Vuxna, men även ensamkommande barn, får utvisas till länder de saknar anknytning till och genom vilka de enbart transiterat. Även detta är självfallet något som strider mot . Det är djupt beklämmande att den medverkat till att detta direktiv antagits.