mot · GZ02Kr307 · 2011-10-05 00:00:00 — I första hand ska det ske genom ett nytt filmavtal när det nuvarande löper ut . Ett sådant bör anpassas efter att film i takt med teknikutvecklingen visas på allt fler dukar och skärmar jämfört med tidigare. Svensk film är underfinansierad. Vi ser ett utvidgat filmavtal eller ett helt statligt filmstöd som de alternativ som skulle skapa bättre ekonomiska villkor för filmen. Särskilt möjligheterna till produktion av svenska kvalitetsfilmer för barn och unga behöver stärkas. Uppdraget att verka för ökad jämställdhet och mångfald bland filmskaparna och stödet för internationell marknadsföring av svensk film behöver stärkas. I kommande filmavtal ska könsmässig balans vara ett krav när filmmedel fördelas via offentliga finansiärer. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Filmen lever på en kommersiell marknad. Stora nordamerikanska bolag har helt andra möjligheter än små svenska att få finansiering och nå ut. Engelskspråkiga filmer har lättare att nå oss än filmer från andra språkområden. Fler filmer på minoritets- och invandrarspråk och mer produktionssamarbeten mellan de nordiska länderna bör stimuleras. Filmpool Nord bör ges i uppdrag att skapa ett aktivt deltagande i att bygga upp ett internationellt samiskt filmcenter tillsammans med och . Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Produktionscentrum för film har byggts upp i tre regioner med statliga och regionala medel. Dessa behöver byggas ut och fler regioner står på tur. Här pågår mycket av dagens mest framgångsrika produktion av spel- och dokumentärfilmer, dessutom av kortfilm. Kortfilmen utgör, förutom att den är en egen genre, en förutsättning för framväxten av nya regissörer och producenter av film i det större formatet. Därutöver finns sexton regionala resurscentrum som inte haft stora resurser för produktion men som gör ett stort och viktigt arbete för att sprida film och filmintresse inte minst i skolorna. Förutom att dessa centrum genom att stimulera till medieundervisning bidrar till att göra filmen till ett demokratiskt medium, fungerar de också som distributörer. vill stärka stödet till regionala produktions- och resurscentrum. Biomarknaden i har snedvridits genom att skaffat sig en monopolliknande dominans. Det går ut över vår tillgång till mindre vinstbringande filmer. Ideella filmvisningsorganisationer som och Folkets Hus och Parker bör därför ha ökat offentligt stöd och även enskilda seriösa biografer, filmstudior och filmfestivaler ska uppmuntras och få del av detta stöd. Det utlovade stödet till digitalisering av biografer har tidigarelagts av regeringen efter krav från bl.a. Digitaliseringsstödet är nödvändigt för att hålla biograferna levande i hela landet när filmbranschen nu alltmer lämnar de klassiska filmrullarna bakom sig och dessa därmed blir svårare att få tag på. Digitalbio innebär dessutom nya möjligheter att anpassa filmvisningar till syn- och hörselskadade personer och att livesända t.ex. operaföreställningar och sportevenemang. Enligt det förslag som är ute på remiss ska stödet gå till biografer som har minst femtio föreställningar . Det innebär att mer än tvåhundra av landets biografer stängs ute. Många av dessa är ideellt drivna och utgör den enda möjligheten för människor i trakten att gå på bio. Riktlinjerna för det kommande digitaliseringsstödet bör därför utformas så att även mindre biografer får möjlighet att ta del av det i de fall de bedöms spela en viktig roll i området. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Folkbildningen och folkbiblioteken hör till fundamenten i ett demokratiskt samhälle. Genom biblioteken kan alla i samhället få ett avgiftsfritt och allsidigt utbud av böcker, andra medier och kunskapskällor. Att barn och unga har tillgång till bra och inspirerande bibliotek ökar lusten att läsa och upptäcka både sitt eget liv och världen utanför. Språk och språkkunskap utvecklas genom att tillgången till böcker är fri. Bokbussar är ett bra komplement till fasta bibliotek där avstånden är långa. har trenden emellertid varit att vi fått färre och färre biblioteksfilialer och därmed längre och längre avstånd till biblioteken. Bibliotek är så klart inte bara böcker. På biblioteken ges stort utrymme för informationssökning i andra än tryckta medier. Mer och mer information ges enbart över internet, varför det är oerhört viktigt att biblioteken kan tillhandahålla även denna service. Det ska finnas välutbildade bibliotekarier som hjälper medborgarna till rätta; dels dem som vill använda sig av olika typer av nya medier, dels dem som bara vill låna en bok och känner sig obekväm med ny teknik. Ny teknik ska vara ett hjälpmedel och en tillgång, inte ett hinder. har man på flera håll i landet börjat tala om privatiseringar av biblioteken. Om den utvecklingen slår igenom riskerar den att förändra de svenska bibliotekens kvalitetsnivå, oberoende och tillgänglighet. I ett samhälle där vi möter mer information än någonsin har oberoende bibliotek och bibliotekarier en allt viktigare roll att spela som garanter för oberoende och relevant information. Ingen ska behöva misstänka att det som erbjuds har valts ut för att gynna vissa kommersiella eller politiska intressen. Vidare innebär privatiseringar att samarbete ersätts med konkurrens. skulle ingen bibliotekarie tveka att hjälpa oss hitta det vi söker även när det inte finns på just hans eller hennes bibliotek. Men när företag tar över förvandlas låntagarna till kunder och de andra biblioteken till konkurrenter. Sannolikheten är också stor att privat drivna bibliotek fokuserar på det som är lätt att mäta, som antalet besökare eller utlån. Sådan statistik kan vara nog så viktigt, men fångar bara in en liten del av vad som avgör ett biblioteks kvalitet. Detta riskerar att leda till urvattning av biblioteken och förvandla vår unika folkbildningstradition till ännu en kommersiell marknadsplats med vinstintresset som främsta drivkraft. anser att biblioteken ska hållas fria från inflytande av marknadskrafterna och kommersiella intressen. En nationell biblioteksplan ska tas fram för alla offentligt ägda eller stödda bibliotek, således även högskole- och folkhögskolebibliotek. Den ska samordna systemen och skapa överskådlighet i biblioteksfloran och säkerställa en likvärdig biblioteksstandard och biblioteksservice över hela landet. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Skolbiblioteken fyller en alldeles egen funktion. Tyvärr har även skolbiblioteken fått känna på kalla vindar när det ska sparas pengar, i kommunala skolor men framför allt i friskolorna som har som överordnat mål att ge vinst. ska alla elever ha tillgång till skolbibliotek. Det är ett viktigt steg framåt, men eftersom kraven för att uppfylla detta är låga har många skolor valt att ha ett tillfälligt bokbestånd i stället för ett riktigt skolbibliotek med utbildad personal. På gymnasienivå är det hela fyra av tio friskolor och en av tio kommunala skolor som saknar eget skolbibliotek. Det är elevernas behov som ska stå i centrum vid utformningen av skolbiblioteket. är inte enbart ett verktyg för att förbättra elevernas läsförmåga och deras förmåga att ta till sig olika kunskaper. Det handlar lika mycket om att ge eleverna möjlighet att möta skönlitteraturen på egna villkor. Skolbibliotekens roll och uppgift måste förtydligas och lyftas fram. Det ska finnas en tydlig definition av ett skolbibliotek och i skollagen ska anges regler för tillgänglighet, kvalitet, öppettider, personalkrav m.m. Särskilt viktigt är att det finns bestämmelser om personalens utbildning och att deras arbete ska vara en integrerad del av pedagogiken. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Det krav på skolbibliotek som finns gäller över huvud taget inte förskolan. Det kan möjligen ha varit förståeligt så länge som skolbiblioteken definierades enbart som instrument för rent pedagogiska ambitioner och så länge som förskolan inte omfattades av principen om det livslånga lärandet. är läget ett annat. Förskolans uppgift är mycket vidare än att bara omfatta det rena lärandet. Vi vet vilken betydelse det har även för de mycket små barnen, deras kreativitet och fantasi, och i förlängningen för deras framtida möjligheter i samhället, att de kommer i kontakt med böcker och litteratur på ett tidigt stadium, långt innan de själva kan läsa. Ansvaret för förskolebarnens ständiga tillgång till böcker, och löpande förnyade bokbestånd, måste ligga på förskolans ledning, inte på den enskilda förskolläraren. Förskolans behov av bibliotek bör tillgodoses i lagen. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 14.2Bibliotek som når alla Biblioteken bör även bedriva uppsökande verksamhet och bibliotek bör i högre grad än inrättas på arbetsplatser, sjukhus och andra institutioner. Inte minst är det viktigt med fängelsebibliotek. Att på ett av landets största häkten, , nu ska läggas ned pekar dock på att utvecklingen går åt fel håll. Vi avsätter därför i vår budget medel för ett särskilt statligt stöd till uppsökande biblioteksverksamhet. För varje bok som lånas ut på ett bibliotek får författarna, tecknarna och fotograferna en viss ersättning. På så sätt garanteras att vi även kan ta del av nya verk och upphovsmännen får bättre möjligheter att försörja sig på sitt arbete. Nivån på biblioteksersättningen bestäms i förhandlingar mellan upphovsmännens organisationer och regeringen. Men de senaste förhandlingarna havererade på grund av regeringens ovilja att gå upphovsmännen till mötes eller gå med på de inkallade medlarnas bud. Processen slutade med att regeringen ensidigt bestämde om en höjning med endast ett öre, per utlånat verk. Som om det inte var nog gick de dessutom ut med att de ansåg förhandlingsordningen ha stora brister och efterlyste någon form av bidragssystem i stället. anser att upphovsmännen även fortsättningsvis ska ha rätt att förhandla om biblioteksersättningen och vi avsätter medel i vår budget som täcker upp för en höjd biblioteksersättning. Biblioteksersättningens förhandlingsordning ska värnas och respekteras. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Skillnaderna i läsvana är stora mellan olika grupper i samhället. Sociala och ekonomiska faktorer påverkar även kulturmönstren, inklusive läsvanorna. För att öka läsandet har man gjort läsfrämjande insatser som t.ex. att familjer med nyfödda barn fått en bok som gåva, liksom initiativet Läs för mig pappa vilket började som en samverkan mellan fackföreningar, studieförbund och bibliotek. Många bibliotek erbjuder läspåsar till förskolor, utbildning av skolpersonal och andra initiativ. Dessa verksamheter är viktiga för att utveckla läslusten och ska stödjas i alla former. Rimliga bokpriser är viktigt men för att nå läsovana grupper krävs att detta kombineras med ett läsfrämjande perspektiv. Förlaget bok för alla har med statligt stöd bedrivit läsfrämjande insatser och gett ut kvalitetslitteratur till rimliga priser. Regeringen har emellertid dragit in stödet till förlaget. En bok för alla bör ges ett förnyat och breddat uppdrag. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Litteraturstödet som tillfaller nya böcker spelar en stor roll för den litterära mångfalden. Inte minst gäller detta för icke-kommersiella genrer som poesi, noveller, översatt skönlitteratur, konstböcker etc. Samhället måste ta sitt ansvar för och ge stöd till utgivning och spridning av litteratur på de nationella minoritetsspråken och teckenspråk, liksom på de större invandrarspråk där utgivningen inte är kommersiellt gångbar. Ofta är det mindre och små förlag som svarar för denna bredd och mångfald i utgivningen. Litteraturstödet omfattar både ett produktionsstöd till det utgivande förlaget och ett distributionsstöd, som innebär att landets cirka 290 kommunbibliotek får varsitt exemplar av den nya boken. Stödet, som också har som syfte att hålla nere bokpriserna, har också ett litteraturpolitiskt, läsfrämjande syfte. Vi avsätter i vår budget medel för att höja litteraturstödet och därmed främja utgivning och spridning av ny litteratur. För att spegla samtidslitteraturens problem och framtid bör den tillsatta genom tilläggsdirektiv ges i uppdrag att kartlägga dagens förlags- och distributionskoncentration och ta fram ett regelverk som motverkar dessa. Detta bör som sin mening ger regeringen till känna. I takt med teknikutvecklingen hittar litteraturen nya former. Eböcker blir allt vanligare, men skattesystemet har inte följt med och momsen på eböcker skiljer sig därför från vanliga böcker. står bakom kravet att sänka momsen på eböcker från till de som gäller för övriga böcker. Det råder inget tvivel om att samhället behöver sina konstnärer, men konstnärerna måste också kunna förlita sig på samhället. Samhället blir rikare på grund av konstnärernas arbete och för detta måste vi vara beredda att betala gemensamt. Ett lands levnadsstandard bör kunna beaktas i annat än BNP, nämligen genom omätbara humanistiska värden! Det är dags att samhället tar ansvar för de utövande konstnärerna och deras specifika situation, oavsett om det gäller teater, bildkonst, musik eller någon annan konstform. Än domineras synen på den stora gruppen av arbetande konstnärer av två felaktiga uppfattningar: dels att konstnären trots långa utbildningar och hög kompetens antas kunna utföra sitt arbete mot en mycket låg eller ingen ersättning alls, dels att en konstnärs verksamhet inte skiljer sig från den gängse småföretagarens. Dessa uppfattningar gör att många konstnärer, vilka liksom alla andra människor arbetar bäst under trygga förhållanden, tvingas leva under ytterst osäkra ekonomiska villkor. De tvingas också in i ett entreprenörskap som kanske inte alls passar för den kreativa verksamheten. Trots att den egna företagarens eller den fast avlönade arbetarens förutsättningar skiljer sig kraftigt från konstnärens antas hon eller han fungera i ett system som är anpassat efter den fasta månadslönen eller småföretagets struktur. Detta leder ofta till att konstnären hamnar utanför de vanliga försäkringssystemen med rätt till akassa, pension eller sjukförsäkring. En modell för att komma runt dessa problem och som har förbättrat frilansarnas möjligheter till försörjning och kompetensutveckling mellan uppdragen är den tredje anställningsformen, de s.k. teater-, musik- och dansallianserna. Frilansande skådespelare, dansare och musiker kan där ha en grundanställning och när de får annat uppdrag tar de tjänstledigt från alliansen. Dessa allianser erbjuder vidareutbildning och hjälp med förmedling av uppdrag, både till dem som är anställda och till dem som inte har haft möjlighet att anställas. Därigenom får konstnärerna en relativ trygghet, som man kan utvecklas konstnärligt och bidra till ett rikare kulturliv för alla. I vår budgetmotion avsätter vi därför för att förstärka teater-, musik- och dansallianserna. Det är nödvändigt att det finns en förmedlande länk mellan kulturens utövare och den stora allmänheten som kan ta del av konstens olika uttryck. Som en sådan förmedlare har de s.k. centrumbildningarna verkat . Detta har främjat såväl kulturarbetarnas möjlighet till avlönade uppdrag som att litteraturen, konsten, musiken m.m. verkligen nått ut i samhället, även till grupper som annars skulle ha hamnat i kulturskuggan. Den tillfälliga satsning som har gjorts på centrumbildningarnas viktiga arbete men som tar slut, innebar ett nödvändigt tillskott av resurser och vi vill därför permanenta den. Till särskilt framstående författare, filmare, bildkonstnärer, dansare och andra konstnärer gavs tidigare en statlig inkomstgaranti, en hedrande konstnärslön. Regeringen avvecklar nu systemet så att det enbart ges till de runt 150 personer som redan har beviljats inkomstgarantin. Konstnären är garanterad en inkomst, , en summa som sedan minskas i förhållande till andra inkomster. De pengar som i praktiken betalas ut är cirka en tredjedel av den garanterade summan. Det kan vara en förutsättning för längre perioder av skapande eller för projekt som inte är ekonomiskt gångbara. Dessutom är det ett erkännande från samhället av allt som dessa konstnärer har bidragit med. anser att inkomstgarantin är viktig och att nybeviljandet därför bör återupptas. Den statliga inkomstgarantin för konstnärer bör återinföras. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Dansare, sångare och vissa andra scenkonstnärer har yrken som gör att det ofta inte är möjligt att vara yrkesverksam upp till den normala pensionsåldern. Men scenkonstnärernas pensioner är en fråga som har dragits i långbänk . Behovet av en lösning är mycket stort. är pensionspremien för den som anställer t.ex. en dansare eller sångare ibland mycket högre än själva lönen. Många scenkonstarbetare får dessutom inte ut sin pension eftersom man måste vara fast anställd när man når pensionsåldern. För kulturinstitutionerna skapar dagens system osäkerhet och ekonomiska problem eftersom pensionskostnaderna när man ska anställa scenkonstarbetare är höga och mycket svårförutsägbara. Alla vi i publiken får naturligtvis ett fattigare kulturliv på grund av de stora problemen för den som vill anställa inom scenkonsten. Regeringen har vid upprepade tillfällen lovat att frågan ska få en snar lösning. I kulturutskottet gjordes 2008 en uppföljning av pensionsvillkoren inom scenkonstområdet. Även då gavs löften om att det skulle ske en skyndsam behandling. presenterades så en utredning med förslag till nytt pensionssystem för scenkonstarbetarna. Vi anser att regeringen nu måste ge upp prestigen, börja samtal med arbetsmarknadens parter och skyndsamt lösa frågan. Regeringen bör möjligt, dock senast , återkomma med ett förslag om scenkonstnärernas pensioner. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. En avgörande faktor för människors välbefinnande är att kulturen finns i deras vardag. Mer eller mindre ideella arrangörer och arrangörsföreningar gör ett fantastiskt arbete för att ge utrymme för både små och stora kulturupplevelser. I detta arbete spelar också den lokala kultursekreteraren och den lokala kulturpolitiken en stor roll. I takt med att förutsättningarna förändras måste också denna struktur ses över så att såväl arrangörerna som konstnärerna får möjlighet att göra ett så bra jobb som möjligt. Målet för konstnärerna är att möta sin publik, och samhället bör göra allt i sin makt för att göra detta möjligt på ett så smidigt sätt som möjligt. Ofta bygger kulturarrangemang inte minst ute i landet där publikunderlaget är begränsat på samarbete mellan kulturföreningen, kommunen, ett studieförbund och kanske någon mer. Njugga statliga bidrag till folkbildning och studieförbund får påtagligt negativa effekter på det nationella kulturutbudet. De ideella krafterna inom kulturlivet är en ofta osynliggjord kraft även om deras arbete är oundgängligt för att dessa upplevelser ska bli verklighet. Det borde vara en prioriterad fråga för samhället att ta till vara dessa krafter. En förutsättning för att professionella kulturutövare ska kunna möta sin publik är att alla dessa ideella arrangörer har drägliga villkor att verka under. Vi avsätter därför medel i vår budget för ett höjt arrangörsstöd till icke vinstdrivande arrangörer i hela landet samt utbildning för dessa. Kunskap om både samtidens skeenden och den bakomliggande historien bidrar till vår förståelse av vilka vi är och hur vi kan forma vår framtid. För att våga tro är insikten att vårt samhälle alltid är under förändring avgörande. Det samhälleliga kulturarvsansvaret måste innefatta hela kulturarvet: kvinnornas kulturarv, lokalsamhällets folkliga kultur, teatrarnas och filmhistoriens skatter, museiföremål, de nationella minoriteternas och de invandrade gruppernas kulturarv och hela klassamhällets historia ur olika perspektiv. Tillgången till hela den komplexa rikedomen av olika erfarenheter som är vår historia ger oss nya möjligheter att använda kulturarvet för att blicka framåt. Våra kulturarvsinstitutioner ska användas i sökandet efter vår historia och som arenor för att levandegöra och visa upp den. Museer och arkiv bör, med användande av modern teknik, göras till öppna dynamiska kultur- och forskningscentrum för såväl dagens som morgondagens brukare. De ska uppmuntra professionell forskning om vår historia men också uppmuntra och ge stöd till initiativ av grupper av vanliga ortsbor, föreningar och skolklasser som söker sin och sin bygds, sitt samhälles historia. Uppdrag ska därför ges till en enskild institution att samla upp och sprida de resultat som kommer fram och att fungera som en resurs för att hjälpa övriga institutioner med att tillämpa genus- och klassperspektiv i redovisning av projekten och i hela sin verksamhet. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Att dokumentera och när det är möjligt bevara fornlämningar från tidigare generationer är ett ansvar vi som lever har gentemot kommande generationer. Men regeringen har aviserat planer som hotar detta genom att förändra reglerna för uppdragsarkeologi. När ett privat företag exploaterar mark ska det enligt förslaget självt få välja vem som ska genomföra den arkeologiska undersökningen. Det är en absurd ordning eftersom exploatören knappast har något större intresse av arkeologisk kvalitet. Tvärtom kan det som arkeologiskt sett är brister i kvalitet utgöra en fördel för exploatören som slipper krånglet att ta hänsyn till fornlämningar. Modellen är ett uttryck för blind marknadstro och roll att utse uppdragsarkeologisk utförare bör därför behållas. Mer resurser till digitalisering av kulturarvet är en viktig fråga som har drivit. Efter att först ha lagt ned det framgångsrika Accessprogrammet har regeringen presenterat en liknande satsning, men i deras förslag är den riktad till personer som har nedsatt arbetsförmåga och som har lämnat sjukförsäkringen. Detta kommer kräva mycket handledning, vilket innebär att även arbetstillfällen för personer med utbildning på området skapas. För att inte låta projektet enbart bli arbetsmarknadspolitiskt är det emellertid viktigt att tydligare formulera satsningens kulturpolitiska mål. har alltför många institutioner digitaliserat material som inte går att komma åt för utomstående, ibland inte ens av dem själva eftersom man inte har arbetat strukturerat vilket gjort att lagringen snabbt blivit föråldrad. Resultaten av Kulturarvslyftet ska vara åtkomligt för var och en, inte bara för experter som kan navigera i otillgängliga system. Det bör finnas gemensamma format och metadata. I första hand bör man fokusera på material där upphovsrätten är utslocknad eller där verkshöjd saknas, i andra hand på material där institutionen äger upphovsrätten som då bör märkas upp med de friaste Creative Commons-licenserna. Material som inte kan släppas fritt eller där den upphovsrättsliga statusen inte är känd bör endast undantagsvis digitaliseras. Med utgångspunkt i detta bör det ställas upp kulturpolitiska krav på det institutioner som deltar i det aviserade Kulturarvslyftet. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 18.1Fritt inträde på våra museer Samhället har ett ansvar för att säkra såväl kulturarvets vård som medborgarnas tillgång till konsten, historien och kulturarvet. De offentliga museerna och deras samlingar äger vi tillsammans och dessa bör komma alla till del, oavsett om man tjänar tillräckligt för att betala dyra inträden. Även om det är gratis för barnen förutsätter i allmänhet deras besök att någon vuxen följer med, vilket är svårt för familjer med pressad ekonomi. Därför bör succén med fri entré på de statliga museerna återinföras. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Vi vill dessutom ta reformen med fritt museiinträde ytterligare ett steg så att även lokala och regionala museer kan erbjuda fritt inträde och vi avsätter därför medel för detta i vår budget. I strävan efter en demokratisk kulturpolitik har folkkulturen stor betydelse. Folkkultur har sin förankring i utövarnas lokala, regionala eller etniska identitet liksom i folkrörelse- och amatörkultur.