· GY10417 · 2011-06-10 13:41:53 — Tack för svaret, socialministern! Vi debatterar två vanliga och allvarliga sjukdomar , cancer och diabetes. De båda interpellationerna har kommit till av ungefär samma skäl. Det handlar om att det är skillnad på vilken vård man får beroende på var man bor och vilken bakgrund man har.Diabetes är en av de stora folksjukdomarna, vilket ministern lyfte fram i svaret. Sjukdomen kräver mycket, både av den som drabbas och av sjukvården. Vi kan vara överens om att det är viktigt att det finns nationella riktlinjer och kvalitetsregister. Det är bra att ministern välkomnar att några landsting inom ramen för vårdvalet premierar rapporteringen till det . kvarstår faktum att nationella riktlinjer, som ministern talar om, är frivilliga för sjukvårdshuvudmännen att genomföra, och att rapporteringen till kvalitetsregister också är frivillig. Det innebär att grunden för ojämlik vård i kvarstår. Det finns ingen styrning och uppföljning. Är ministern beredd att överväga att göra det obligatoriskt att följa de nationella riktlinjerna?Nyligen presenterades Nationella senaste rapport. Av den framgår att den kvalitetsindikator som visar det långsiktiga blodsockret, HbA1c, hos patienterna anger att medelblodsockret stiger och att färre patienter når målen. Ungefär 9 000 färre patienter klarar målet jämfört med . De redan sjuka kronikernas vård har alltså, sett till resultatet, blivit sämre. De redan sjuka har blivit sjukare. Det har sammanfallit med att vårdvalets ensidiga fokus på tillgänglighet för de sällan sjuka slagit igenom. Kronikerna måste få ett större fokus i vården. Det borde vara självklart att en diabetiker har regelbunden kontakt med läkare och diabetessköterska. Är regeringen beredd att pröva incitament för att nå detta eller kommer regeringen att nöja sig med att se på? Regeringen kommer inte att nöja sig med att se på. Vi kommer att fortsätta att arbeta brett och aktivt inte minst för personer som har drabbats av diabetes.Det finns något som vi kallar för öppna jämförelser som innebär att man mäter, värderar och jämför resultat. I den senaste utgåvan av Öppna jämförelser finns det sju indikatorer när det gäller diabetesvården. Det är kolossalt betydelsefullt att man enkelt kan jämföra resultat. Jag tror att det är ett av de bästa hjälpmedlen för att driva utvecklingen. Den som jobbar på en klinik där man gör ganska dåliga resultat kan titta på dem som lyckas bättre, och fundera över vad de gör som vi inte gör. Vad kan vi lära? Vad kan vi implementera i vår verksamhet?År 2007 tittade på vårdcentralerna. Då visade det sig att av samtliga vårdcentraler hade diabetesteam. Det är naturligtvis viktigt att ha kunnig personal som behärskar de här frågorna och kan ge kloka råd. Som jag nämnde rapporterar av landets medicinkliniker till kvalitetsregister. Det är fantastiskt bra. Det är en bit till ; dit kan man också komma. Av primärvårdsenheterna rapporterar 80 procent.I beskrivningen av vad vårdcentraler ska göra har man i flera landsting lagt in att man är skyldig att leverera till kvalitetsregister. Det är en bra modell.Nu kommer jag till något som jag vet att både och jag är intresserade av. Vi talar nu om personer som har fått diabetes. Men det är också en viktig uppgift att se till att så få som möjligt ska drabbas av sjukdomen. Det handlar mycket om kostvanor och motion. Rökning och alkohol spelar naturligtvis också en roll. Det finns nationella riktlinjer för sjukdomsförebyggande metoder som ska kunna användas i kontakt med patienten. Studier visar att mötet mellan läkare och patient spelar stor roll för att man ska få till stånd förändringar som vi kanske inte får genom kampanjer med stortavlor. Att en läkare ställer frågor om ens vanor och talar om vad som behöver förändras spelar stor roll för beteendeförändringar som förhoppningsvis kan innebära att färre får diabetes . Det gäller det förebyggande arbetet. Vi behöver arbeta målmedvetet för att säkerställa att alla de som har fått sjukdomen kan leva ett rikt och värdigt liv med minsta möjliga komplikationer till följd av sin sjukdom. Jag hade inte väntat mig något annat svar än att ministern inte kommer att nöja sig med att se på. Jag tror att vi är ganska överens om hur man förebygger och botar både cancer och diabetes.Det här är en sjukdom som man kan förebygga med rätt kost och motion. En promenad skulle förhindra många fall av typ 2-diabetes och hjärt- och kärlsjukdomar. Jag är en glad motionär, så jag kommer nog tillbaka i folkhälsodebatten.Om de som är drabbade av typ 2-diabetes inte får behandling eller missköter sjukdomen ökar risken för komplikationer. Det finns tecken på att diabetiker och andra kroniker inte prioriteras i vårdvalssystemet och inte får den högkvalitativa vård de behöver. Vi måste naturligtvis hjälpas åt att hålla ögonen på det.I en interpellationsdebatt sade socialminister att regeringen ville prioritera de kroniskt sjuka. "hamnar de ofta mellan stolarna och slits på ett sätt som gör att de, summa summarum, inte får en likvärdig vård, jämfört med de allra flesta av oss", sade ministern. Det är dags för regeringen att agera i enlighet med det och verkligen prioritera kronikerna, vilket ministern sade sig vilja göra.Det är inte minst viktigt att arbeta för måluppfyllelse så att diabetikerna kan lita på att de får den vård som främjar en god blodsockerkontroll så att de undviker att drabbas av komplikationer till följd av för högt blodsocker. Det handlar om att man ska känna trygghet i den vård man får.Den senaste rapporten från visar att de regionala skillnaderna i vården består. Är det inte dags att ta tag i detta? Vad avser regeringen att göra konkret för att öka likvärdigheten? På cancerområdet har man arbetat med en nationell cancerstrategi. Kan det nu vara dags för en nationell diabetesstrategi för att öka kvaliteten och likvärdigheten för patienterna? När vi lanserade idén om en nationell cancerstrategi var det inte alla som var så glada. Men allt fler har insett att det kan vara en modell att arbeta med, och allt fler grupper anmäler sig och ställer sig i kö för att bli föremål för en strategi. Vi får titta på hur det löper. Cancerstrategin är ett unikt sätt att arbeta. Om det fungerar väl är det naturligtvis någonting som man kan ta med sig till ett annat område. Vilket det kan vara vågar jag förstås inte ha någon uppfattning om . Vi hade i går i en aktuell debatt som handlade om just skillnader i vården som kan bero på att vi har kvinnor kontra män, kontra , personer som i hela sitt liv har bott i kontra personer med annan etnisk bakgrund, unga kontra äldre eller vad det nu kan vara. Det kan finnas skillnader. Det är naturligtvis någonting som ingen av oss vill ska finnas där. Jag tror att det kan handla om omedvetna fördomar och föreställningar, en osäkerhet och kulturskillnader som kan göra att det ibland kan bli fel. Detta måste vi jobba metodiskt med på den lokala nivån. Men vi gör det också genom det som jag nämnde, nämligen Öppna jämförelser där vi mäter resultaten hela vägen. Där kan man upptäcka ganska mycket av detta. Genom att man upptäcker det kan man också ta itu med det. Problemet är att när ingen mäter eller ingen ser det är det ingen som gör någonting åt det. Men genom att vi ser skillnader till exempel geografiskt finns det en möjlighet att ta itu med det. Mycket sker bland annat genom riktlinjearbetet, , som talar om, och genom de metodiska arbetssätt som vi har för övrigt för att åstadkomma förbättringar. Detta arbete är alltså ingalunda slutfört. Det kommer att fortsätta, och vi fortsätter att arbeta med detta och fortsätter att förebygga. Jag tror att inte bara är en glad motionär utan också en glad interpellant . Jag avstår från att säga något mer i sakfrågan, men jag vill önska fru talmannen och alla andra här en riktigt trevlig sommar. Jag tackar socialminister för en trevlig debatt och önskar även honom en trevlig sommar.