frsrdg · GZ04JO1 · 2011-11-16 00:00:00 — Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för behandling i häkte, KVFS 2007:1, har ersatts av Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för häkte, KVFS 2011:2 (FARK Häkte). I det följande hänvisas dock till de bestämmelser som var gällande för de i ärendet aktuella klagomålen. Utöver vad Kriminalvården därvid anfört beträffande den rättsliga regleringen vill jag göra följande tillägg och framföra vissa synpunkter. Av förarbetena till 1 § första stycket lagen (1989:152) om underrättelse- skyldighet m.m. när utlänningar är berövade friheten framgår att underrättel- sen ska lämnas av den myndighet som verkställer beslutet om frihetsberövan- de, i allmänhet polisen eller Kriminalvården. Har den frihetsberövade av polisen överlämnats till en annan myndighet (JO:s kursivering), exempelvis ett häkte, innan underrättelsen lämnats, blir det den myndigheten som ska lämna underrättelsen (jfr prop. 1988/89:74 s. 20 f.) Även om det inte uttryck- ligen framgår av förarbetena torde detsamma också gälla ansvaret för att den frihetsberövade informeras om sina rättigheter enligt nämnda bestäm- melse. Enligt bestämmelsen i 1 kap. 7 § KVFS 2007:1 är Kriminalvården skyldig att informera en utländsk frihetsberövad om hans rätt att begära att medbor- garlandets ambassad underrättas om frihetsberövandet. Kriminalvården ska också dokumentera att den frihetsberövade har informerats om sina rättigheter i detta avseende. Om den frihetsberövade begär att sådan underrättelse lämnas följer det av de allmänna råden till bestämmelsen att Kriminalvården ska anteckna i den intagnes journal när och till vem underrättelsen lämnats. Be- stämmelsen anger dock inte någon skyldighet för Kriminalvården att doku- mentera att myndigheten har kontrollerat om polismyndigheten dels redan har lämnat nämnda information till den frihetsberövade, dels på begäran av den frihetsberövade redan har underrättat ambassaden. Inte heller anger den att Kriminalvården ska dokumentera att en frihetsberövad utlänning som är häk- tad eller av andra skäl har intagits i häkte har upplysts om sina möjligheter att få meddelanden vidarebefordrade till ambassaden (jfr 1 § andra stycket andra ledet lagen [1989:152] om underrättelseskyldighet m.m. när utlänningar är berövade friheten). Denna skyldighet följer dock av Kriminalvårdens före- skrifter om journal. Av 1 § första stycket 2 förordningen (1976:376) om behandlingen av häk- tade och anhållna m.fl. framgår att förordningen gäller i fråga om den som har anhållits eller gripits på grund av misstanke om brott. Av 1 a § samma för- ordning följer att det för varje person, som enligt 1 § är intagen i häkte, ska föras journal enligt föreskrifter som Kriminalvården meddelar. Enligt 20 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om journal, KVFS 2008:11, ska anteckningar föras löpande. I journalen ska införas alla 2 011 /1 2:JO1 beslut som har fattats, viktiga händelser samt väsentliga uppgifter om vidtag- na eller planerade åtgärder om klienten. Även omständigheter i övrigt som är av betydelse för vistelsen i häkte ska antecknas. Av de allmänna råden till bestämmelsen framgår bl.a. att det i daganteckningarna förs kortfattade övriga löpande anteckningar om t.ex. kontakter med andra myndigheter. Underrättelse till vitryska ambassaden om frihetsberövandet Kriminalvården har i sitt yttrande anfört att det är polismyndigheten som i första hand ska se till att underrättelse lämnas till ambassad då en utlänning är gripen eller anhållen och förvaras i arrest. Jag delar den uppfattningen såvitt avser de fall då det är polismyndigheten som ansvarar för arresten där den frihetsberövade förvaras. På vissa platser i landet, bl.a. i häktet , är det emellertid i stället Kriminalvården som ansvarar för arrestverksamheten. I de situationerna kan den rättsliga regleringen och uttalandena i förarbetena knappast uppfattas på annat sätt än att ansvaret för att lämna information och underrättelse, om sådan då inte redan har lämnats av polismyndigheten, åvilar Kriminalvården från det att den frihetsberövade tas in i arresten. Det styrande är således vilken myndighet som ansvarar för förvaringen av den frihetsbe- rövade. Av utredningen framgår att A.P. frihetsberövades och att han togs in i häktet arrestlokaler. I samband med att A.P. togs in i arresten borde häktet ha kontrollerat om polismyn- digheten redan hade lämnat den föreskrivna informationen och/eller om po- lismyndigheten, på begäran av A.P., hade underrättat den vitryska ambassa- den om frihetsberövandet. Huruvida en sådan kontroll gjordes framgår inte av den intagnes behandlingsjournal eller av utredningen i övrigt. Det framgår inte heller om häktet för egen del vidtog några åtgärder i dessa avseenden. Kriminalvården kan inte undgå kritik för den bristfälliga dokumentationen. Jag kan notera att det hölls ett ankomstsamtal med A.P. , dvs. först efter det att han tagits in i arresten. Även för det fall A.P. vid det tillfället skulle ha informerats om möjligheten att begära att ambassa- den skulle underrättas har informationen, enligt bestämmelsen i 1 § lagen (1989:152) om underrättelseskyldighet m.m. när utlänningar är berövade friheten, lämnats . Upplysningar till den frihetsberövade utlänningen om dennes rättigheter Som Kriminalvården redogjort för i sitt remissyttrande följer det av 1 § andra stycket andra ledet lagen (1989:152) om underrättelseskyldighet m.m. när utlänningar är berövade friheten att den frihetsberövade ska underrättas om sina möjligheter att få meddelanden till konsulatet vidarebefordrade. Det framgår inte av dokumentationen i ärendet om häktet vidtog några åtgärder i det avseendet, dvs. om de själva lämnade den informationen eller om de kon- trollerade om polismyndigheten redan hade gjort det. Kriminalvården kan inte undgå kritik för den bristande dokumentationen även i dessa avseenden. 2 011 /1 2:JO1 Jag delar Kriminalvårdens uppfattning att det hade varit lämpligt att häktet hade underrättat A.P:s anhöriga om frihetsberövandet. Vid min granskning har det i övrigt inte framkommit något som ger anled- ning till kritik eller något ytterligare uttalande. Handläggningen av en intagens begäran om utlämnande av ett placeringsunderlag m.m. (Dnr 5314-2009) I en anmälan, som kom in till JO och kompletterades , framförde P.M. klagomål mot Kriminalvården, häktet Salberga. Han anförde bl.a. följande. Ett brev som lämnades av intagna till klientansvarig har förkommit. Brevet handlade om personalens bemötande mot intagna. Ett placeringsunderlag daterat , som han fick del av, innehöll flera felaktiga uppgifter. Han begärde att få en kopia av placeringsunderlaget, men har ännu inte fått detta. som han varit intagen i häktet, cirka , har han begärt att få kopior och skriftliga svar på olika hemställningar. Han har emel- lertid inte fått några kopior av hemställningarna. Flertalet av dessa har han inte heller fått något svar på. Anmälan remitterades till Kriminalvården för yttrande. I sitt remissvar anför- de Kriminalvården, , genom dåvarande regionchefen , följande. Kriminalvården, har inhämtat uppgifter från tf. kriminalvårdsin- spektör . Hon uppger följande. Keränen talade med P.M. om hans missnöje med viss personals uppträdande utifrån vad som framkom i brevet. Han tyckte att personalen skulle vara glad på jobbet. I samtalet förklarade att varje person är olika och att detta i sin tur påverkar hur man uppfattas. En persons sinnesstämning kan också skifta från dag till dag. Hon förklarade att de krav hon ställer på personalen är att de ska göra sitt jobb och ha ett korrekt bemötande mot alla intagna. Hon uppfattade det som att P.M. var nöjd med samtalet och att de förstod var- andra. I samtal med andra häktade som vistades i häktet Salberga som P.M. var intagen där, har hon fått intrycket av att åsikterna i brevet i hög grad var P.M:s egen uppfattning och att innehållet inte speglade samtliga intagnas åsikter. 2 011 /1 2:JO1 delgavs placeringsunderlaget, uppmärksammade han att det fanns uppgifter i placeringsunderlaget som inte stämde. Personalen rättade då till de felaktiga uppgifterna och delgav därefter P.M. placeringsunderlaget med korrekta uppgifter. Ett placeringsunderlag som inte är fastställt fungerar som en arbetskopia och när ändringar görs så försvinner tidigare införda uppgifter. När ändring i placeringsunderlaget görs strimlas tidigare utskrifter då de är gällande. Detta har P.M. fått förklarat för sig och är anledningen till att han inte kunnat få någon kopia på det placeringsunderlag han först blev delgiven. De hemställan som lämnas in behandlas i tur och ordning och enligt det re- gelverk som finns. Keränen har frågat all sin ordinarie personal hur de gör i det fall en intagen begär en kopia av en inlämnad hemställan. Samtliga upp- ger att de lämnar en kopia på inlämnad hemställan. Eftersom det endast finns en kopiator på bottenvåningen i häktes hus 10 så kan de oftast ej ordna en kopia , en viss handläggningstid krävs. Normalt får de dock en kopia , senast . Keränen har i samtal med P.M. besvarat hans synpunkter på personals upp- trädande. Hon har uppfattat att han var nöjd med detta samtal. har regionjurister haft utbildning för samtliga tillsvida- reanställda vid anstalten och häktet Salberga, där bl.a. frågor om tillhandahål- lande av kopior av allmänna handlingar tagits upp. P.M:s påstående om att han inte fått svar på en del inlämnade hemställan är för opreciserade för att närmare kunna bemötas. Hanteringen av placeringsunderlaget har gjorts på ett korrekt sätt, efter kommunicering har rättelse gjorts. yttrade sig över remissvaret. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. Av Kriminalvårdens remissvar framgår att det aktuella brevet inte förkommit. Mot bakgrund av vad Kriminalvården anfört om personalens bemötande mot intagna finner jag inte skäl att kommentera P.M:s klagomål i denna del. Jag konstaterar endast att det som har framkommit genom utredningen inte ger anledning till kritik. Av utredningen framgår att P.M. begärde att få en kopia av det placeringsun- derlag han först fick del av. Han fick emellertid förklarat för sig att hans öns- kemål inte kunde tillgodoses och varför så var fallet. Enligt är ett placeringsunderlag som inte fastställts att anse som en arbetskopia som inte sparas när ändringar görs i underlaget. För att denna rutin ska kunna godtas krävs att det ännu inte fastställda placeringsun- 2 011 /1 2:JO1 derlaget inte är att betrakta som en allmän handling. En allmän handling får nämligen inte förstöras, göras oläslig eller utplånas om det inte finns ett gall- ringsbeslut. Frågan är således hur det förhåller sig med placeringsunderlagets karaktär i detta fall. Grundläggande bestämmelser om allmänna handlingars offentlighet finns i 2 kap. tryckfrihetsförordningen (TF). Kapitlet reglerar även primärt frågan om utlämnande av allmänna handlingar. Av 2 kap. 3 § första stycket TF framgår att en handling är allmän, om den förvaras hos myndighet och enligt 6 eller 7 § är att anse som inkommen till eller upprättad hos myndighet. I 2 kap. 7 § första stycket TF föreskrivs att en handling anses upprättad hos myndighet, när den har expedierats. Handling som ej har expedierats anses upprättad när det ärende till vilken den hänför sig har slutbehandlats hos myndigheten eller, om handlingen ej hänför sig till visst ärende, när den har justerats av myndigheten eller på annat sätt färdigställts. Av 2 kap. 9 § andra stycket TF framgår att utkast eller koncept till myn- dighets beslut eller skrivelse och annan därmed jämställd handling som ej har expedierats inte anses som allmän handling, såvida den inte tas om hand för arkivering. Avgörande för huruvida ett placeringsunderlag som inte fastställts är att anse som en allmän handling är om det förhållandet att P.M. fått del av under- laget innebär att handlingen därigenom får anses expedierad enligt 2 kap. 7 § TF och därför blivit allmän. Vad som avses med att en handling är expedierad framgår inte av TF. Av bl.a. förarbeten och doktrin framgår emellertid att en handling inte under alla omständigheter anses expedierad för att en person som inte tillhör myndig- hetsorganisationen får del av den. Sålunda anses s.k. delning inte utgöra en expedition i TF:s mening. Med delning avses att man under beredningen av ett ärende tar del av synpunkter från t.ex. olika experter. För egen del konstaterar jag att inhämtandet av synpunkter från den intag- ne närmast framstår som en del av utredningen inför fastställandet av ett pla- ceringsunderlag. Jag kan således acceptera ett synsätt som innebär att ett ej fastställt placeringsunderlag inte är en allmän handling trots att den intagne fått del av det. Ytterst är dock detta en fråga för domstol att besvara. Om en myndighet gör bedömningen att en handling inte kan lämnas ut, t.ex. på grund av att den inte är allmän, ska den som begärt att få ut den emel- lertid informeras om detta. Han ska också, enligt 6 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), informeras om möjligheten att begära myndighe- tens prövning och om att det krävs ett skriftligt beslut av myndigheten för att beslutet ska kunna överklagas. Sökanden har rätt att få ett beslut som går att överklaga oavsett vad som är grunden för att inte lämna ut efterfrågade hand- lingar. Att myndigheten ska upplysa sökanden om hur han kan överklaga ett avslagsbeslut följer av 21 § förvaltningslagen (1986:223). Det framgår inte av utredningen att Kriminalvården informerat P.M. om möjligheten att begära myndighetens prövning och om att det krävs ett skrift- ligt beslut av myndigheten för att han ska kunna överklaga beslutet. Krimi- nalvården kan inte undgå kritik för det inträffade. 2 011 /1 2:JO1 har gjort gällande att han begärt att få kopior av sina hemställningar, men inte fått några. Flertalet av hemställningarna har han enligt egen uppgift inte heller fått något svar på. Kriminalvården har inte i detalj bemött P.M:s påståenden. Det som P.M. har anfört i denna del är inte tillräckligt preciserat för att jag ska kunna göra något uttalande. Jag anser inte att det finns tillräck- liga skäl att genom ytterligare utredning försöka få klarhet i saken. anfört i övrigt föranleder inte någon ytterligare åtgärd. Möjligheten för en utomstående att lämna ett meddelande till intagen m.m. (Dnr 5777-2009) I en anmälan, som kom in till JO , klagade . på att en tjänsteman i anstaltens centralvakt vägrat att ta emot ett telefonmeddelande från honom till en intagen. anförde vidare att en tjänsteman i anstaltens centralvakt vid ett annat tillfälle vägrat att uppge sitt namn. Efter remiss anförde Kriminalvårdens huvudkontor, genom generaldirektören , följande. har klagat till JO och sammanfattningsvis anfört följande. Han försökte att per telefon lämna ett meddelande till en intagen på anstalten Ystads kvinnoavdelning. Personalen i centralvakten upp- gav då att det inte är något som anstalten gör. Han tycker detta är allvarligt, eftersom meddelandet kan röra ett dödsbud, sjukdom eller liknande. Han har full förståelse för att personalen inte kan röja om en person är intagen vid anstalten eller inte, men de borde kunna ta emot ett meddelande och antingen lämna över det till den intagne, om denne finns där, eller helt enkelt kasta meddelandet om den intagne inte finns där. Han har tidigare ringt till central- vakten i samma ärende. Personal har då vägrat att uppge sitt namn. I ärendet har yttrande inhämtats från region . Av yttrandet framgår: Den kriminalvårdare som tog emot samtalet följde anstaltens rutiner. Till följd av den s.k. kriminalvårdssekretessen bekräftar man i normalfallet inte om en person är intagen på anstalten eller inte. Man vidarebefordrar heller inte några meddelanden. En individuell prövning görs dock. Om den uppringande per- sonen uppger sitt namn och sitt ärende, och det är fråga om något brådskande och viktigt såsom dödsfall eller allvarlig sjukdom, kopplas samtalet till ansva- rig kriminalvårdsinspektör eller vakthavande befäl. Det förekommer också att centralvakten, i fall som inte bedöms som seriösa men inte akuta, informerar den uppringande om att sekretess gäller och att man därför inte kan bekräfta att personen i fråga är intagen men att, om så är fallet, meddelandet kommer 2 011 /1 2:JO1 Anmälarens påståenden om anstaltens rutiner stämmer alltså inte. Inget tyder på att kriminalvårdaren agerade felaktigt. Enligt 35 kap. 15 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) (OSL) gäller sekretess inom kriminalvården för uppgift om en enskilds per- sonliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider men eller att fara uppkommer för att någon utsätts för våld eller lider annat allvarligt men om uppgiften röjs. Av bestämmelsens andra stycke framgår att sekretessen inte gäller beslut av Kriminalvården, , en övervakningsnämnd och inte heller annat beslut i ett kri- minalvårdsärende enligt eller lagstiftningen om kriminalvård i anstalt. Av 3 kap. 1 § OSL framgår att sekretess innebär ett förbud att röja en upp- gift, vare sig det sker muntligen, genom utlämnande av allmän handling eller på något annat sätt. Av 6 kap. 4 § OSL följer att en myndighet på begäran av en enskild ska lämna uppgift ur en allmän handling, om inte uppgiften är sekretessbelagd eller det skulle hindra arbetets behöriga gång. Av 4 § förvaltningslagen (1986:223) framgår: Varje myndighet skall läm- na upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpen skall lämnas i den ut- sträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Frågor från enskilda skall besvaras . Om någon enskild av misstag vänder sig till fel myndighet, bör myndigheten hjälpa honom till rätta. Kriminalvården får i frigivningsförberedande syfte anses ha i uppdrag att underlätta och främja kontakter mellan de intagna och deras anhöriga, särskilt barn. Hur långt Kriminalvårdens serviceskyldighet sträcker sig i situationer som den nu aktuella bör ses i detta perspektiv. Å andra sidan får Kriminalvården inte röja uppgifter som är föremål för sekretess. En uppgift om att någon är intagen i kriminalvårdsanstalt är typiskt sett sådan att det kan antas att den intagne lider men om uppgiften röjs. All- männa frågor om en viss person finns på en viss anstalt besvaras därför inte; detta trots att något motsägelsefullt Kriminalvårdens beslut om i vilken anstalt den intagne ska placeras är offentligt. Sekretess upprätthålls även mot anhöriga eftersom den intagne kan ha obehag av att information om denne lämnas ut även till anhöriga. Om uppgiften om att någon är intagen i kri- minalvårdsanstalt redan är känd, röjs däremot ingen sekretess om uppgiften. Balansgången mellan serviceskyldighet och sekretess är svår. Felaktiga avvägningar riskerar att leda till problem, antingen genom att kontakter mel- lan intagna och anhöriga försvåras eller genom att sekretessbelagd informa- tion lämnas ut till obehöriga. I JO:s beslut (4495-2009) (rätteligen 4495-2008, JO:s anm.) fick personal vid anstalten allvarlig kritik för att ha tagit emot ett påstått brådskande brev från Kronofogden för vidarebefordran till en in- tagen. Enligt JO var det sannolikt att den person som lämnade in brevet kände till att mottagaren var intagen i anstalten, men det kunde inte uteslutas att age- randet innebar ett röjande av sekretess i sekretesslagens mening. Kriminal- vården har erfarit att JO:s beslut har väckt oro bland personal och menar att beslutet riskerar att leda till överdriven försiktighet till följd av ökad rädsla för att göra fel. Det är angeläget att Kriminalvården kan finna stöd för en praktisk hanter- ing av dessa frågor i verksamheten. Kriminalvården vill här väcka frågan om 2 011 /1 2:JO1 det verkligen är lämpligt att generellt neka personer som ringer till anstalten att få lämna meddelanden (eller vidarebefordra brev) till intagna, utan att ha klart för sig vad ärendet gäller. Med ett sådant generellt budskap medges inte någon individuell prövning. Det är enligt Kriminalvården inte tillfredsställan- de med en rutin som bygger på att den enskilde får ett generellt nekande svar, och därefter själv måste vara aktiv med att lämna upplysningar som gör att undantag ändå kan medges. Enligt borde frågorna huvudsakligen kunna hanteras på följande sätt. Personal bör i första hand genom egna kompletterande frågor av enklare slag försöka utreda om den som ringer känner till att den person som söks är intagen i anstalten, vad ärendet gäller, om det är brådskande m.m. Kriminalvården menar vidare i princip att det alltid går att ta emot ett medde- lande eller motsvarande om man förtydligar att mottagandet inte innebär en bekräftelse på att personen finns på anstalten ifråga samt att meddelandet inte kommer att återsändas om det är så att personen inte finns där. Av regionens yttrande framgår att det förekommer att information av det slaget lämnas vid anstalten . Kriminalvården bör också klargöra att det är upp till den enskilde om denne vill kontakta den som har lämnat meddelandet. Slutligen anser Kriminalvården att det följer av 6 kap. 4 § OSL samt 4 § förvaltningslagen att företrädare för Kriminalvården har en skyldighet att uppge sitt namn vid telefonsamtal. gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret. I ett beslut anförde chefsJO följande. Möjlighet att lämna meddelanden till intagna Kriminalvården har anfört att den kriminalvårdare som tog emot M.J:s samtal följde anstaltens rutiner. Den rutin som tillämpas i anstalten innebär, enligt Kriminalvårdens redogörelse, att personalen i normalfallet inte uppger om en person är intagen i anstalten eller inte och att meddelanden inte vidare- befordras till intagna. Det görs dock, enligt Kriminalvården, en individuell prövning och det förekommer att meddelanden tas emot med beskedet att meddelandet kommer att vidarebefordras för det fall den intagne finns i an- stalten. Hur det förhöll sig i detta fall har inte gått att fastställa. Jag vill dock tillägga följande. Jag har förståelse för att Kriminalvårdens personal kan uppleva balansgången mellan serviceskyldighet och sekretess i fall som det aktuella som svår. Detta faktum får dock, enlig min mening, inte leda till att en anstalt inför en rutin som innebär att man aldrig tar emot tele- fonmeddelanden för vidarebefordran till intagna. Det är nödvändigt att det görs en individuell bedömning där naturligtvis även säkerhetshänsyn kan vägas in. Den som är intagen i anstalt är i flera avseenden avskuren från nor- mala kontakter med exempelvis anhöriga och myndigheter. Kriminalvården måste ha ett förhållningssätt som underlättar den intagnes kontakter med omvärlden. I detta ligger bl.a. att göra det möjligt för den intagnes anhöriga att till kriminalvårdstjänstemän lämna brådskande och angelägna medde- landen för vidarebefordran till den intagne. Kriminalvården har i sitt yttrande redogjort för uppfattningen att kriminal- vårdspersonal i princip kan ta emot ett meddelande till en person som påstås vara intagen i anstalten, om man förtydligar att mottagandet inte innebär en 2 011 /1 2:JO1 bekräftelse på att personen finns i anstalten samt att meddelandet inte kom- mer att återsändas om personen inte finns där. Det beskrivna förfaringssättet kan säkert fungera i de flesta situationer. I vissa situationer kan dock en strikt tillämpning av de beskrivna förhållningsreglerna framstå som mycket otillfredsställande; t.ex. om det lämnade meddelandet är mycket angeläget och den sökte har förflyttats från anstalten. I en sådan situation måste Kriminalvården ta ställning till om serviceskyldigheten eller allmänmänskliga hänsyn kräver att meddelandet vidarebefordras till den plats där den sökte befinner sig. I många fall har dessutom den som lämnar ett meddelande ett berättigat intresse av att få veta om han eller hon kan förlita sig på att medde- landet når fram.