frsrdg · GZ04JO1 · 2011-11-16 00:00:00 — Har ett barn vårdats och fostrats i ett annat enskilt hem än föräldrahemmet och är det uppenbart att det är bäst för barnet att det rådande förhållandet får bestå och att vårdnaden flyttas över till den eller dem som har tagit emot bar- net eller någon av dem, ska rätten enligt 6 kap. 8 § första stycket föräldrabal- ken (FB) utse denne eller dessa att såsom särskilt förordnade vårdnadshavare utöva vårdnaden om barnet. Frågor om överflyttning av vårdnaden med stöd av bestämmelsen prövas på talan av socialnämnden (6 kap. 8 § andra stycket FB). När ett barn har varit placerat i ett och samma familjehem från det att placeringen verkställdes, ska socialnämnden särskilt överväga om det finns skäl att ansöka om överflyttning av vårdnaden enligt 6 kap. 8 § FB (se 6 kap. 8 § andra stycket SoL och 13 § sista stycket lagen [1990:52] med sär- skilda bestämmelser om vård av unga). Om socialnämnden i samband med övervägandet eller vid annat tillfälle inleder en utredning om överflyttning av vårdnaden uppkommer ett ärende hos socialnämnden. Ett ärende hos en soci- alnämnd som rör frågan om att väcka talan om överflyttning av vårdnaden med stöd av 6 kap. 8 § FB kan inte anhängiggöras av någon enskild utan det är ett ärende som socialnämnden själv tar initiativ till. För att någon ska bli part i ett ärende som initierats självmant av nämnden krävs att ett beslut i ärendet antingen påverkar hans eller hennes offentlig- rättsliga ställning eller rör ett intresse som på något sätt erkänts av rättsord- ningen, t.ex. genom en föreskrift i en författning på området (jfr m.fl., Förvaltningslagen med kommentarer, 3 uppl., s. 33). Frågan om vem som är part i ett ärende hos socialnämnden har aktualise- rats bl.a. när det gäller ärenden som rör om socialnämnden ska väcka talan om umgänge mellan t.ex. ett barn och dennes mor- eller farföräldrar med stöd av bestämmelsen i 6 kap. 15 a § andra stycket FB. De ärendena har vissa likheter med det nu förevarande fallet. I umgängesärendena kan det emellertid hävdas att det finns ett rättsligt skydd för kontakten mellan barnet och mor- eller farföräldrarna (se bl.a. SOU 2005:43 s. 194 f. och prop. 2005/06:99 s. 56 f.). JO har ansett att mor- och farföräldrarna är parter i socialnämndens utredning om umgänge mellan dem och barnet (se bl.a. JO:s beslut , dnr 3448-2009, och JO:s ämbetsberättelse 2010/11 s. 407). Familjehemsföräldrarnas förhållande till det barn som är placerat hos dem är givetvis mycket viktigt och en överflyttning av vårdnaden om barnet till dem kan inte ske utan deras godkännande. utredning om det är lämpligt att ansöka om överflyttning av vårdnaden till familjehemsföräld- 2 011 /1 2:JO1 rarna ska dock ske med barnets bästa i fokus och familjehemsföräldrarna kan inte anses ha någon rätt för egen del att bli vårdnadshavare. Enligt min me- ning kan de därmed inte anses ha ställning som parter i ett ärende hos social- nämnden om överflyttning av vårdnaden. Stadsdelsfullmäktiges beslut att inte föra talan om överflyttning av vårdna- den från modern till familjehemmet gick således enligt min bedömning inte någon part emot. Det kan under dessa förhållanden inte anses ha förelegat någon skyldighet för fullmäktige att närmare motivera sitt beslut. Några ledamöter i stadsdelsfullmäktige har i ett särskilt yttrande ifrågasatt om grunden för beslutet att inte väcka talan borde ha redovisats. Jag vill med anledning härav framhålla att bestämmelserna i förvaltningslagen om bl.a. motiveringsskyldigheten är en s.k. minimiregel. Det finns inte något som hindrar att en myndighet motiverar ett beslut även när det inte finns en sådan skyldighet. Om stadsdelsfullmäktiges beslut att inte väcka talan om överflyttning av vårdnaden var rätt eller fel i sak är en sådan fråga som JO normalt inte bör anlägga synpunkter på. Jag har inte funnit att det finns skäl för att göra så i det nu förevarande fallet. Mot bakgrund av det anförda anser jag inte att det finns skäl att rikta någon kritik mot stadsdelsfullmäktige när det gäller utformningen av beslutet . 2 011 /1 2:JO1 Kritik mot en rättspsykiatrisk vårdinrättning som vägrat en patient som vårdas enligt lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård att vistas utomhus på grund av att han inte lämnat urinprov. Patientens behov av utomhusvistelse har inte ansetts tillgodosett genom vistelse på avdelningens balkong (Dnr 6823-2009 och 2196-2010) I en anmälan, som kom in till JO (dnr 6823-2009, ären- de 1), framförde ett antal patienter vid Rättspsykiatriska enheten, , klagomål mot chefsöverläkaren angående enhetens rutiner för urinprovstagning. De anförde bl.a. följande. I rutinerna anges att provlämnarens könsorgan och urinstråle ska vara väl synliga under provtagningen. Flera patienter klarar inte av att lämna urin- prov under sådana förhållanden eftersom de upplever förfarandet som förned- rande och kränkande. Om en patient inte klarar av att lämna ett urinprov räk- nas det som vägran och påverkar möjligheterna till utevistelse och utskriv- ning. Vid eventuell permission till bostaden uppkommer problem eftersom den vårdpersonal som ska ansvara för provtagningen nästan uteslutande be- står av kvinnor. Patienterna har lämnat olika förslag på hur situationen kan lösas men inte fått något gehör. Till sin anmälan hade patienterna fogat en kopia av de aktuella rutinerna. Såvitt framgick av handlingen hade rutinerna införts . I en anmälan, som kom in till JO (dnr 2196-2010, ären- de 2), framförde en av patienterna, , ytterligare klagomål mot . Klagomålen rörde att han inte tilläts att vistas utomhus eftersom han inte klarade av att lämna urinprov enligt enhetens rutiner. Han anförde bl.a. att han endast fått vistas utomhus . Journalanteckningar inhämtades avseende de berörda patienterna för måna- derna . inhämtades journalan- teckningar även för tiden t.o.m. . inom anmodades i respek- tive ärende att göra en utredning och inkomma med yttrande. Yttrandet skulle belysa dels på vilka rättsliga grunder urinprovstagning används vid den aktu- ella enheten, dels nämndens syn på de rutiner för provtagning som enheten tillämpar. Nämnden anmodades även att inkomma med utredning och yttran- de över vad T.W. anfört om att han inte tillåts att vistas utomhus. Som remissvar ingavs två yttranden från styrelsen för . I yttrandet i ärende 1 anförde styrelsen följande. 2 011 /1 2:JO1 De rättsliga grunderna för urinprovstagning är att på ett säkert sätt kontrollera att patienterna på avdelningen inte har tagit droger, dvs. alkohol, illegala narkotiska preparat eller narkotiska medicinska preparat som inte är ordine- rade av läkare. Provtagning skall ske på ett sådant sätt att inga misstankar kan uppstå att proven på något sätt har manipulerats. Man skall således inte kunna späda urinprovet, tillföra kemikalier som påverkar provet eller använda sig av attrapper för urinprov. Urinprov är det snabbaste och säkraste sättet som man kan få verifikation på. Saliv- och svettprover är icke tillförlitliga. Blodprover är ur säkerhetssynpunkt helt möjliga men analyssvar dröjer i de flesta fall en och med de krav som finns måste man under väntetid på prov- svar hålla patient inlåst vilket inte är acceptabelt. Urinprovstagning är därför det sätt man använder i motsvarande situationer i hela landet på såväl beroen- dekliniker som rättspsykiatriska kliniker. På sjukhusets rättspsykiatriska klinik finns patienter med allvarlig psykisk störning och också patienter med missbruksproblematik avseende narkotika, alkohol och läkemedel. Provtagningarna skall således säkerställa att patienten avstår från dessa preparat och att proverna är rättvisa och korrekta. Skriftliga instruktioner finns för hur provtagningar skall gå till på ett korrekt sätt och för att undvika att missförstånd uppstår. De rättsliga kraven för att urinprovstagningar sker på korrekt sätt är såle- des starka. Mot detta står de hänsyn som måste tas till patienters önskemål om integritet. finns inte möjligheter att i de lokaler vi har att använda annat tillvägagångssätt än som sker. I samband med byggnation av nya lokaler kommer dessa att medge annat tillvägagångssätt som bättre tillgodoser patienternas krav på integritet. De nybyggda lokalerna är klara för inflyttning . Möjligheterna att göra en installation i nuvarande lokaler är inte möjlig av byggnadstekniska skäl. I yttrandet i ärende 2 anförde styrelsen följande. På sjukhusets rättspsykiatriska klinik vårdas patienter med allvarlig psykisk störning och patienter med missbruksproblematik avseende narkotika, alkohol och läkemedel. Vården skall garantera att patienterna under vistelsen på av- delningen är drogfria. Detta måste göras av säkerhetsskäl för såväl den en- skilde patienten, medpatienter som personal. I de fall intagna inte följer ruti- ner för provtagning eller avstår att lämna prov och man således inte kan ga- rantera en drogfrihet dras respektive patients friförmåner in. Någon ändring av regelverket för urinprovstagning har icke skett, däremot har uppföljning avseende att regelverket följts skärpts. Patienten erbjuds motion samt utevistelse på avdelningens balkong. JO remitterade ärendena till och hemställde att styrelsen skul- le inkomma med yttrande. Yttrandena skulle avse dels frågan under vilka förutsättningar som urinprovstagning kan ske avseende patienter som vårdas enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, LPT, eller lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, LRV, dels vilken rätt till utomhusvis- telse som patienter som vårdas enligt LPT och LRV har samt om utevistelse på avdelningens balkong är tillräckligt för att denna rätt ska anses vara till- godosedd. inkom med två remissvar. I remissvaret i ärende 1 anfördes följande. Analys av urinprov från en patient som vårdas enligt LPT eller LRV och som förutom den allvarliga psykiska störningen har en missbruks- eller beroende- 2 011 /1 2:JO1 problematik kan krävas för att i enlighet med 17 § andra stycket LPT och 6 § LRV säkerställa att syftet med tvångsvården uppnås. Det är i överensstämmelse med 2 kap. 1 § lagen (1998:531) om yrkesverk- samhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS) att ta urinprov för att göra tester i syfte att kontrollera förekomst av markörer för alkohol och narkotika hos en sådan patient, att övervaka patienten under provtagningen för att sä- kerställa testresultaten och att följa upp behandlingen med regelbundna kon- troller. I enlighet med kraven på vårdplanering i 16 § LPT och 6 § LRV ska prov- tagningarna ingå som en del av vårdplanen och ska vårdplaneringen säkerstäl- la att provtagningarna kan göras i samråd med patienten. Urinprovstagningen ska enligt 2 a § LPT och 2 a § LRV göras med största möjliga hänsyn till patienten, exempelvis genom att provtagningen övervakas av personal av samma kön som patienten. Det är inte i överensstämmelse med 2 a § LPT, 2 a § LRV och 2 kap. 1 § LYHS att, i det fall urinprover inte kan tas i samråd med patienten, genomfö- ra provtagningen med fysiskt tvång eller med hot om repressalier. Det är också i strid mot kraven på en god vård i 2 a § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) om en vårdgivare skulle driva en sjukvårdsinrättning för psykiat- risk tvångsvård på det sättet. De tvångsåtgärder som är tillåtna enligt LPT och LRV får endast användas efter en bedömning av förutsättningarna i det enskilda fallet. Bedömningen ska göras av chefsöverläkaren eller, på dennes uppdrag enligt 39 § LPT och 23 § LRV, av någon erfaren läkare vid sjukvårdsinrättningen med specialist- kompetens inom någon av de psykiatriska specialiteterna. Urinprovstagning som innebär att samtliga patienter på en sjukvårdsinrätt- ning där vård enligt LPT eller LRV ges regelbundet ska lämna urinprover utan att det görs en bedömning i varje enskilt fall har varken stöd i LPT och LRV eller i någon annan lag. Av de remitterade handlingarna framgår det inte huruvida provtagningen görs på detta sätt på den aktuella rättspsykiatriska kliniken. avstår därför från att uttala sig i frågan. Ett antal patienter vid rättspsykiatriska kliniken vid har i en skrivelse till JO framfört klagomål gällande chefsöverläkaren rörande rutiner för urinprovstagning. I ett yttrande till JO skulle vederbörande nämnd inom ha belyst dels på vilka rättsliga grun- der urinprovstagning används vid den aktuella kliniken, dels nämndens syn på de rutiner för provtagning som tillämpas vid kliniken. I ett yttrande från Styrelsen för har styrelsen trots JO:s begäran inte lämnat någon redogörelse för de rättsliga grunderna för provtag- ningen. Av yttrandet framgår inte heller vilka bedömningar som ligger till grund för ett beslut om urinprovstagning och vilken behörighet som krävs för att få fatta dessa beslut. Det framhålls dock att det på sjukhusets rättspsykiat- riska klinik finns både patienter med allvarlig psykisk störning och patienter med missbruksproblematik avseende narkotika, alkohol och läkemedel och att detta förhållande motiverar urinprovstagningen. Vidare framhålls det att analys av urinprov till skillnad från analys av sa- liv-, svett- eller blodprov är det snabbaste och säkraste sättet som man kan få verifikation på förekomst av markörer för alkohol och narkotika (såväl illega- la som ordinerade preparat). Det påstås att analys av saliv- och svettprover inte är tillförlitliga. När det gäller analys av blodprov anser man att dessa är tillförlitliga men eftersom analysen tar i de flesta fallen och med de krav som finns är de inte möjliga då man skulle behöva hålla patienten inlåst. Enligt styrelsen finns det inte möjligheter att ta hänsyn till patienters önskemål om integritet. 2 011 /1 2:JO1 Aktuella författningsbestämmelser och faktaunderlag I LPT finns bestämmelser om psykiatrisk vård som är förenad med frihetsbe- rövande och annat tvång. Lagen innehåller kompletterande bestämmelser till HSL och anger bland annat förutsättningar för att chefsöverläkaren ska få besluta om användning av tvångsåtgärder under sådan vård. I LRV ges före- skrifter om psykiatrisk tvångsvård i andra fall än de som avses i LPT. Lagarna innehåller uttömmande bestämmelser om vilka tvångsåtgärder som får använ- das vid psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård och vilka förutsätt- ningar som ska vara uppfyllda för att få använda åtgärderna. Enligt 39 § LPT och 23 § LRV får chefsöverläkaren uppdra åt annan erfa- ren läkare vid sjukvårdsinrättningen med specialistkompetens inom någon av de psykiatriska specialiteterna att fullgöra uppgifter som chefsöverläkaren har enligt LPT och LRV. I 2 a och 2 b §§ LPT och 2 a och 2 b §§ LRV fastställs gemensamma be- stämmelser för användning av tvångsåtgärder vid psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård. Enligt 2 a § LPT och 2 a § LRV får tvångsåtgärder an- vändas endast om de står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om mindre ingripande åtgärder är tillräckliga, ska de användas. Vidare föreskrivs att tvång ska utövas så skonsamt som möjligt och med största möjliga hänsyn till patienten. Enligt 2 b § LPT och 2 b § LRV får tvångsåtgärder i syfte att genomföra vården användas endast om patienten inte genom en individuellt anpassad information kan förmås att frivilligt medverka till vård. De får inte användas i större omfattning än vad som är nödvändigt för att förmå patienten till detta. Av 16 § LPT och 6 § LRV framgår att det ska upprättas en vårdplan för en patient som är intagen för psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård. Vårdplanen ska ange de behandlingsåtgärder och andra insatser som behövs för att syftet med tvångsvården ska uppnås och för att resultaten ska kunna bestå. Så långt det är möjligt ska planen upprättas i samråd med patienten. I 17 § LPT finns bestämmelser om behandlingen av den som är intagen för psykiatrisk tvångsvård. Enligt 6 § LRV gäller 17 § LPT i tillämpliga delar vid rättspsykiatrisk vård. Enligt 17 § första stycket ska samråd äga rum med pati- enten när det kan ske och, om det inte är olämpligt, också med patientens närstående. Frågor om behandlingen avgörs ytterst av chefsöverläkaren. En- ligt 17 § andra stycket ska behandlingsåtgärderna anpassas till vad som krävs för att uppnå syftet med tvångsvården enligt 2 § andra stycket. Det innebär att åtgärderna ska säkerställa att patienten sätts i stånd att frivilligt medverka till nödvändig vård och ta emot det stöd som han eller hon behöver. I enlighet med 2 b § LPT och 2 b § LRV får behandlingen genomföras med tvång en- dast om patienten inte medverkar frivilligt till de behandlingsåtgärder som krävs för att uppnå syftet med vården. Med behandlingsåtgärder avses enligt propositionen 1990/91:58 (avsnitt 3.5.2 och s. 256259) läkemedelsbehand- ling och andra psykiatriska behandlingsåtgärder samt olika undersökningar som görs i och för vården, inkl. analys av blod- och urinprover. Ytterligare bestämmelser om vård som ges enligt LPT eller LRV finns i förordningen (1991:1472) om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård samt i föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 2008:18) om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård. Ett landsting som driver en sjukvårdsinrättning där psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård ges (vårdgivaren) ska enligt 2 kap. 2 § SOSFS 2008:18 ge skriftliga direktiv och säkerställa att det ledningssystem som ska finnas enligt föreskrifter (SOSFS 2005:12) om ledningssy- stem för kvalitet och patientsäkerhet i hälso- och sjukvården innehåller rutiner som säkerställer att tvångsvården ges i överensstämmelse med LPT och LRV. Enligt 2 kap. 3 § SOSFS 2008:18 ska verksamhetschefen fastställa ändamåls- enliga rutiner och fördela ansvaret för den psykiatriska tvångsvården och den 2 011 /1 2:JO1 Rutinerna och ansvarsfördelningen ska dokumente- ras. Nämnda bestämmelser i 2008:18 innebär bl.a. att vårdgivaren och verksamhetschefen har ansvaret för att det finns rutiner som säkerställer att ingen patient som är intagen för tvångsvård behandlas i strid mot bestämmel- serna 2 a och 2 b §§ i LPT och LRV och inte heller mot 17 §§ LPT och 6 § LRV eller mot någon annan bestämmelse i dessa lagar. Vårdgivaren och verksamhetschefen ska vidare i enlighet med HSL säkerställa att den psykiat- riska tvångsvården och den rättspsykiatriska vården 1.ges med respekt för den enskilda människans värdighet (2 § HSL), 2.uppfyller kraven på en god vård (2 a § HSL), vilket bl.a. innebär att vår- den ska bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet, och 3.ges på en sjukvårdsinrättning där det finns den personal, de lokaler och den utrustning som behövs för att god vård ska kunna ges (2 e § HSL). Chefsöverläkare och andra specialistläkare inom det psykiatriska området som har ansvaret för den psykiatriska tvångsvården eller den rättspsykiatriska vården av en patient har enligt 2 kap. 5 § LYHS själv ansvaret för hur han eller hon fullgör sina arbetsuppgifter. Det innebär bland annat att den ansvari- ge läkaren i enlighet med 2 kap. 1 § LYHS ska ge patienten en sakkunnig och omsorgsfull vård som uppfyller kraven på vetenskap och beprövad erfarenhet och ska, så långt som möjligt, utforma och genomföra vården i samråd med patienten. Det innebär vidare att den ansvarige läkaren ska visa patienten omtanke och respekt. Meddelandeblad och nationella riktlinjer från har publicerat ett meddelandeblad Narkotikates- ter av urin inom hälso- och sjukvården som utförs av legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal för att ge vägledning för sådan testning som spårar even- tuell förekomst av olika typer av narkotiska substanser i urin. Meddelande- bladet behandlar endast den provtagning som görs frivilligt genom att testa urin men har i tillämpliga delar även relevans för sådan testning vid psykiat- risk tvångsvård. I meddelandebladet framhålls att narkotikatestning i andra provtyper än urin endast får göras om det finns analysmetoder som är tillräckligt veten- skapligt utvärderade och validerade för ändamålet. En förutsättning för att testning ska kunna göras på sådana provtyper är att vårdgivaren har säkerställt att det finns laboratorieresurser att tillgå som använder validerade testmeto- der. I meddelandebladet uppmärksammas risken för falska provresultat. har publicerat nationella riktlinjer för missbruks- och bero- endevård för att ge vägledning för och hälso- och sjukvårdens verksamhet för personer med missbruks- och beroendeproblem. I nationella riktlinjerna (s. 117120) anges att experternas faktaunderlag ger stöd för följande slutsatser i fråga om uppföljning av behandling av alko- hol- och narkotikamissbruk: Vid uppföljning är det den individuella (s.k. intraindividuella) föränd- ringen som ska studeras. Referensvärden som bygger på under- sökningar av olika befolkningsgrupper (populationsbaserade referens- värden) är av mindre intresse. Därför är det väsentligt att omständigheter som t.ex. datainsamlingsteknik, analysmetod, intervjuare och lokal är likvärdiga vid mätning av utgångsvärdet och uppföljningsresultatet. För att kontrollera och följa upp resultatet av behandling av mer långva- rigt alkoholmissbruk eller -beroende är en kombination av markörer ofta att rekommendera. Upprepade mätningar av CDT och GT kan användas 2 011 /1 2:JO1 för att klargöra om klienten eller patienten rehabiliterats eller fortfarande har ett pågående riskbruk, missbruk eller beroende av alkohol. Regelbunden eller slumpmässig mätning av EtG, EtS och 5-HTOL i urinprov kan användas för att påvisa återfall under pågående behandling för alkoholmissbruket, i de fall där total avhållsamhet från alkohol krävs och ett alkoholtest inte är tillräckligt känsligt. En individ kan efter avslutat bruk av cannabis vara positiv i narkotikatest (dvs. narkotika har använts) under många veckor. Genom att ta upprepa- de prov och relatera halten till urinens grad av utspädning (s.k. cannabis- kreatininkvot) kan försvinnandet av cannabis ur kroppen följas och ett eventuellt nytt intag upptäckas. För sexmånadersuppföljning kan konsumtionsfrågorna i AUDIT (alko- hol) och DUDIT (narkotika) användas. För mer omfattande kartlägg- ningar kan ASI eller uppföljningsformulären i DOK användas. I nationella riktlinjerna (s. 120121) anges vidare att experternas faktaunder- lag ger stöd för följande slutsatser i fråga om etiska aspekter vid användning av test: Syftet med testningen måste anges tydligt och förklaras för alla inblan- dade parter. Tillvägagångssättet vid testning måste anges tydligt och förklaras för alla parter som omfattas av testningsprocessen. Hur resultaten kommer att användas måste anges tydligt och förklaras för alla parter som omfattas av testningsprocessen. Nationella riktlinjerna innehåller även rekommendationer i fråga om missbruk och beroende och samtidig psykiatrisk och/eller somatisk sjukdom, s.k. sam- sjuklighet. Analys av urinprov från en patient som vårdas enligt LPT eller LRV kan krävas för att i enlighet med 17 § andra stycket LPT och 6 § LRV säkerställa att syftet med tvångsvården uppnås. Enligt bestämmelserna avgörs frågor om behandlingen ytterst av chefsöverläkaren i de fall behand- lingen inte kan ges i samråd med patienten. På chefsöverläkarens uppdrag får i enlighet med 39 § LPT och 23 § LRV beslut även fattas av någon annan specialistkompetent läkare vid vårdenheten. Det innebär i fråga om en tvångsvårdad patient som förutom den allvarliga psykiska störningen har en missbruks- eller beroendeproblematik att chefs- överläkaren efter en individuell bedömning får besluta att patienten regelbun- det och på förekommen anledning ska lämna urinprover för att kontrollera om patienten har upphört eller fortsätter att använda alkohol eller narkotika. En sådan uppföljning har ett evidensbaserat stöd i ovan nämnda nationella rikt- linjer och innebär att patienten i enlighet med 2 kap. 1 § LYHS ges en vård som uppfyller kraven på vetenskap och beprövad erfarenhet.