frsrdg · GZ04JO1 · 2011-11-16 00:00:00 — Det kan diskuteras om G. hade en sådan anknytning till kom- mun att socialnämnden i kommunen var behörig att fatta ett beslut om om- händertagande. Beslutet om omhändertagande fattades av nämndens vice ord- förande efter föredragning av en tjänsteman som arbetade vid den för Vax- holm och flera andra kommuner gemensamma sociala beredskapen. De upp- gifter som lämnades till vice ordföranden gav henne inte anledning att ifråga- sätta om hon var behörig att fatta beslutet om omhändertagande. Av remissvaret framgår att sociala beredskapen inte hade tillgång till nå- got datasystem som möjliggör kontroll av folkbokföringsadress. De social- sekreterare som tjänstgjorde på sociala beredskapen förlitade sig därför på de uppgifter som C.B. har vidgått att det är en brist att den sociala beredskapen inte hade tillgång till någon folkbokföringsdatabas. Under dessa förhållanden kan inte någon en- skild tjänsteman vid den sociala beredskapen anses ha åsidosatt sina åliggan- 2 011 /1 2:JO1 den vid handläggningen i denna del. Jag finner inte anledning att ytterligare uppehålla mig vid saken. Beslutet om att omhänderta G. grundades, såvitt framgår av dokumentationen i ärendet, på de uppgifter som C.B. tidigare den aktuella dagen hade lämnat till sociala beredskapen. hade därvid uppgett bl.a. att L.C. förvägrade henne att ta med sig G. när hon skulle återvända till Helsing- borg, att G. inte hade någon anknytning till L.C., att G. och L.C. endast hade träffats vid några enstaka tillfällen, att hon fortfarande ammade G. och att L.C. hade utsatt henne för psykisk misshandel och kränkningar. I samband med omhändertagandet beslutades att G. skulle placeras hos sin mor. Den omständigheten att G. placerades hos C.B. och att vice ordföranden beslutade att omhändertagandet skulle upphöra kan ge intryck av att omhändertagandet skedde för att tillgodose C.B:s öns- kemål om att G. skulle bo hos henne. Det är emellertid föräldrarna som till- sammans bestämmer om hos vem av dem som barnet ska bo. kan bistå föräldrarna genom bl.a. samtal för att hjälpa dem att nå en överens- kommelse om barnets boende. Om föräldrarna inte kommer överens kan saken ytterst avgöras av allmän domstol enligt bestämmelserna i 6 kap. för- äldrabalken. Nämnden kan inte fatta något beslut om barnets boende. LVU är en skyddslagstiftning som ska se till att barn och ungdomar, under vissa sär- skilda förutsättningar, får den hjälp och det stöd som de behöver. Nämnden får givetvis inte tillämpa LVU för att lösa en konflikt mellan föräldrarna om barnets boende. I remissvaret har emellertid socialnämnden anfört att sociala beredskapen tog C.B:s oro för G. på allvar och att beredskapen gjorde den bedömningen att det utifrån den akuta situationen och utifrån en ren skyddsaspekt var bäst för barnet att återförenas med modern, att fadern hade klargjort att han inte hade för avsikt att frivilligt överlämna sonen till modern och att det förelåg risk för att G. skulle fara illa eller komma till skada om han lämnades hos fadern. Mot bakgrund av vad nämnden har anfört och utredningen i övrigt har jag inte underlag för att hävda att beslutet om omhändertagande av G. fattades enbart för att tillgodose C.B:s önskemål om att få ta hand om G. Fråga upp- kommer emellertid om omständigheterna var sådana att det förelåg skäl för ett ingripande med stöd av 6 § LVU. Ett beslut om omhändertagande ska grundas på att det förelig- ger sannolika skäl för vård enligt LVU. Av uttalanden i förarbetena till LVU framgår att en så allvarlig åtgärd som tvångsomhändertagande inte bör få vidtas utan tungt vägande skäl och att det för ett ingripande måste krävas att det inte är fråga om en obetydlig, oklar eller avlägsen risk för den unge, utan om en klar och konkret risk för skada av den unges hälsa eller utveckling (prop. 1989/90:28 s. 62). Av utredningen i ärendet har det enligt min mening inte framkommit att det fanns några indikationer om missförhållanden hos L.C. eller andra omständigheter som gav underlag för bedömningen att det var sannolikt att G. behövde beredas vård enligt LVU. 2 011 /1 2:JO1 De uppgifter som C.B. hade lämnat om G:s situation var förhållandevis all- männa. Det fanns inte någon uppgift om att L.C. tidigare på något sätt hade behandlat G. illa, t.ex. genom att bruka våld mot honom. Under dessa förhål- landen borde sociala beredskapen innan ett ingripande med stöd av LVU aktualiserades ha försökt att närmare klarlägga hur G:s förhållanden hos fa- dern var. Härvid bör beaktas att polisen tidigare hade besökt L.C. Sociala beredskapen synes ha känt till polisens besök och beredskapen borde därför rimligen ha vänt sig till polisen för att få närmare uppgifter om vad polisen hade gjort för iakttagelser vid besöket. Sociala beredskapen gjorde inte heller, såvitt framkommit, något besök hos L.C. innan beslutet om om- händertagande fattades. Genom ett sådant besök hade sociala beredskapen sannolikt kunnat bilda sig en uppfattning om huruvida förhållandena var så- dana att det fanns skäl för ett ingripande enligt LVU. Sociala beredskapen synes inte ens före beslutet ha försökt komma i kontakt med L.C. per telefon för att diskutera den uppkomna situationen. Detta framstår som minst sagt anmärkningsvärt. Mot bakgrund av det anförda är jag kritisk till att ett beslut om omhändertagande av G. fattades trots de uppenbara bristerna som förelåg i beslutsunderlaget. Beslutet att placera G. hos modern Vice ordföranden i socialnämnden beslutade, i samband med beslutet om omhändertagande, att placera G. hos modern. Som framgått av det ovan anförda stadgas i 11 § andra stycket LVU att vård enligt LVU alltid ska inledas utanför den unges eget hem. Fråga uppkommer hur begreppet den unges eget hem ska tolkas. I ett tidigare beslut har JO uttalat bl.a. följande (JO:s ämbetsberättelse 1993/94 s. 277). [ ] begreppet det egna hemmet i 11 § LVU bör kopplas direkt till det hem där sådana brister enligt 2 § LVU förelegat i omsorgen om den unga att ett LVU-förfarande inletts. Härav följer att den unges egna hem i de fall då båda föräldrarna är vårdnadshavare får anses vara det hem där barnet mer varaktigt bor och vistas, där det är skrivet, går i till exempel skola och där den ena föräldern uppbär barnbidrag. Även frågan om vilken av föräldrarna som uppbär underhållsbidrag från den andra bör ingå i bedömningen. Föräldrarna har ju oftast kommit överens om hos vilken av dem som barnet mer stadigva- rande skall bo vilket för den andra föräldern innebär att denne normalt endast har någon form av umgänge med barnet. Att denne förälder även har en for- mell del av vårdnaden utgör enligt min uppfattning således inte hinder mot att vården kan inledas i det hem där barnet inte varaktigt bor, dvs. utanför det egna hemmet, om detta hem bedöms som lämpligt och det kan ge barnet den trygghet som det har behov av. Man undviker därmed också ett onödigt byte av miljö för barnet. JO har i ett senare beslut (JO:s ämbetsberättelse 2003/04 s. 253 I) konstaterat att det inte är helt klart hur bestämmelsen i 11 § andra stycket LVU ska tolkas när ett ingripande enligt LVU föranleds av förhållandena i ett annat hem än vårdnadshavarens, t.ex. en umgängesberättigad förälders hem. Med hänsyn till denna oklarhet avstod JO från att rikta kritik mot en socialnämnd som i en 2 011 /1 2:JO1 sådan situation direkt efter det omedelbara omhändertagandet hade placerat barnet hos vårdnadshavaren. JO sände en kopia av beslutet till Socialdepar- tementet för kännedom. Det finns oklarheter om vad som avses med begreppet den unges eget hem. Mot den bakgrunden vill jag inte kritisera vice ordföranden i i för att hon, i samband med det omedelbara omhändertagandet, placerade G. hos modern. i övrigt har anfört föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida. Fråga om socialnämnden borde ha kontaktat föräldrarna för att efterhöra deras inställning till att en läkarundersökning skulle utföras innan ett beslut om omhändertagande enligt 6 § LVU fattades (Dnr 6320-2009) beslutade ordföranden i , socialutskott 2, i kommun att, med stöd av 6 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, omhänderta T.N:s dotter ., född . Till grund för beslutet låg en anmälan från , Daggkå- pan. I direkt anslutning till omhändertagandet fördes J. till sjukhus för läkar- undersökning. Efter att undersökningen var slutförd kontaktade nämnden J:s föräldrar och informerade om förskolans anmälan och nämndens handlägg- ning. Därefter beslutades, mot bakgrund av vad som hade kommit fram vid läkarundersökningen, att det omedelbara omhändertagandet skulle upphöra. avslutades utredningen beträffande J. utan insats från soci- alnämndens sida. framförde i anmälningar till JO klagomål mot socialnämnden och för- skolan. Han anförde bl.a. att förskolans anmälan var felaktig och att social- nämnden därigenom hade vilseletts till att omhänderta J. Han anförde också att nämnden borde ha varit mer kritisk till innehållet i förskolans anmälan. Inledningsvis inhämtades handlingarna i ärendet rörande J. från socialförvalt- ningen. i kommun anmodades därefter att göra en utred- ning och inkomma med ett yttrande över vad T.N. hade anfört rörande social- 2 011 /1 2:JO1 Yttrandet skulle särskilt belysa vilka överväganden som låg bakom beslutet att omhänderta J. med stöd av 6 § LVU. I ett remissvar redogjorde överväganden. yttrade sig över remissvaret. Han kom även in med ytterligare skri- velser till JO. I ett beslut anförde JO följande. Av 14 kap. 1 § andra stycket socialtjänstlagen (2001:453), SoL, följer att en förskola är skyldig att genast anmäla till socialnämnden om den i sin verk- samhet får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd. Enligt 11 kap. 1 § SoL ska nämnden utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan eller på annat sätt, t.ex. genom anmälan enligt 14 kap. 1 § andra stycket SoL, kommit till nämndens känne- dom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. Bestämmelsen om anmälningsskyldighet har tillkommit för att tillförsäkra barn erforderligt skydd. Det kan inte undvikas att det ibland görs anmälningar som för berörda personer framstår som opåkallade. Med hänsyn till att syftet med bestämmelsen är att skydda barnet måste det dock i viss utsträckning accepteras att det kan uppkomma olägenheter på grund av en anmälan. Mot den bakgrunden finner jag inte skäl att rikta någon kritik mot förskolan för att det gjordes en anmälan till socialnämnden. insatser för barn och ungdomar bygger på frivillighet från de berörda enskildas sida. Under vissa förutsättningar kan det dock bli fråga om vård utan samtycke. Regler härom finns i LVU. Vård enligt LVU ska bl.a. beslutas om det på grund av misshandel, otillbörligt utnyttjande, brister i omsorgen eller något annat förhållande i hemmet finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas (2 § LVU). Beslut om vård enligt LVU meddelas av förvaltningsrätten efter ansökan av socialnämnden. Enligt 6 § LVU får socialnämnden besluta att den som är ome- delbart ska omhändertas, om det är sannolikt att den unge behöver beredas vård med stöd av LVU och rättens beslut om vård inte kan avvaktas med hänsyn till risken för den unges hälsa eller utveckling eller till att den fortsatta utredningen allvarligt kan försvåras eller vidare åtgärder hindras. Om inte nämndens beslut kan avvaktas får enligt paragrafen omhändertagandebeslut fattas av nämndens ordförande eller någon annan ledamot som nämnden har förordnat. Som regel krävs en läkarundersökning av barnet för att nämnden ska kun- na avgöra om det finns skäl för att ansöka om vård med stöd av LVU. En sådan läkarundersökning bör normalt kunna ske med föräldrarnas medverkan. För det fall föräldrarna motsätter sig läkarundersökning kan nämnden med tillämpning av 32 § LVU besluta om undersökning mot föräldrarnas vilja. Om föräldrarna motsätter sig undersökning kan denna omständighet, tillsammans med vad som i övrigt framkommit i ärendet, utgöra tillräcklig anledning för nämnden att fatta beslut om omhändertagande enligt 6 § LVU. Det ska anmärkas att ett omhändertagande för att säkra utredningsförfarandet 2 011 /1 2:JO1 inte bör ske om det inte på starka skäl kan antas att vård med stöd av lagen blir nödvändig. Uppgifterna i förskolans anmälan var enligt min mening sådana att det fö- relåg en skyldighet för socialnämnden att inleda en utredning angående J:s behov av skydd eller stöd från nämndens sida. Det kan emellertid ifrågasättas om det fanns skäl att omhänderta J. För att kunna bedöma om det kunde finnas skäl för ett ingripande enligt LVU på grund av förskolans anmä- lan var det nödvändigt att göra en läkarundersökning av J. Syftet med omhän- dertagandet synes ha varit att snabbt få till stånd en sådan undersökning. Som angivits ovan bör en läkarundersökning normalt kunna ske med föräldrarnas medverkan. Först om de inte samtycker till en sådan undersökning bör tvångsåtgärder komma i fråga. Enligt min mening borde nämnden därför ha tagit kontakt med föräldrarna och efterhört deras inställning till att en läkar- undersökning skulle utföras. Om föräldrarna hade motsatt sig en sådan under- sökning kunde nämnden ha beslutat om undersökning med stöd av 32 § LVU eller, om tillräckliga skäl förelåg, omhändertagit J. enligt 6 § LVU. Att om- händerta J. utan att ta reda på föräldrarnas inställning till en läkarundersökning var i det förevarande fallet en alltför ingripande åtgärd. i övrigt har anfört rörande förskolans agerande föranleder inte något uttalande från min sida. Två barn vårdades med stöd av 2 § LVU; fråga om det var möjligt för socialnämnden att föreskriva att de omhändertagna barnen och deras bror skulle tala svenska med varandra när de träffades (Dnr 413-2009) I en anmälan, som kom in till JO , framförde A.F. klago- mål mot i kommun. Klagomålen rörde handlägg- ningen av ett ärende enligt LVU rörande hans döttrar A., född , och E., född . Han klagade bl.a. på att hans döttrar inte fick tala sitt modersmål, albanska, vid umgänge med sin bror , född . Föredraganden inhämtade upplysningar per telefon från socialsekreteraren vid socialförvaltningen. Av upplysningarna framgick att nämnden hade bestämt att S. och hans systrar skulle tala svenska med var- andra när de träffades. anmodades att inkomma med utredning och yttrande över vad A.F. anfört om att umgänget mellan S. och hans systrar skulle ske på svenska språket. 2 011 /1 2:JO1 Nämnden beslutade att som sitt remissvar till JO översända en tjänsteskri- velse som var undertecknad av sektionschefen . I skrivel- sen anfördes bl.a. följande. Syskonen omhändertogs 080613 enligt 6 och 2 §§ LVU. Från och med 090109 är flickorna placerade i ett stadigvarande familjehem. Vård enligt LVU upphörde 090204 för S.F. eftersom vårdnadshavarna samtyckte till vården. är placerad på boende [ ]. beslutade 081002 om begränsning av umgänge enligt 14 § lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. över- klagade beslutet och länsrätten meddelade i dom, 090109, att A.F. tillåts ha brevkontakt med döttrarna . och E.F. och telefonkontakt med dem 1 gång/vecka. I övrigt avslås överklagandet gällande inskränkning av umgänget enligt lagen om vård av unga, LVU. bedömer att det är viktigt att syskonens relation bibehålls och att S.F. ges möjlighet att träffa sina syst- rar. Familjen kom till . var då och systrarna är födda i . De har gått i svensk skola och tillgodogjort sig det svenska språket. Från skolan framkommer inget som tyder på att syskonen har några svårighe- ter med att tala, eller läsa det svenska språket. Vid samtal med socialsekreterare 090109 erbjöds S.F. tolk vid umgänget vilket han godtog men uppgav att han kunde tänka sig prata svenska med sina systrar, vilket han därefter gjort vid kontakten med dem. I aktanteckning 081023 framgår att anstalten där fadern avtjänar sitt fäng- elsestraff har som krav att pappan pratar svenska med sonen vid telefonkon- takt en gång/vecka. Båda flickorna uppvisar ett mycket starkt försvar och kontakten med pap- pan har varit ångestladdad för dem. Det är en röd tråd att fadern har ett behov av att kontrollera flickorna. Utifrån skydds- och riskbedömning som socialnämnden gjort av flickornas situation, faderns påverkan och det vårdansvar som åvilar socialnämnden är det viktigt att syskonen pratar svenska med varandra när de träffas, dels för att säkerställa skyddet för flickorna men också för att de vuxna som finns i bar- nens närhet och har dem i sin vård skall kunna hjälpa och stödja på ett ade- kvat sätt. Familjehemmet och/eller kontaktpersonen har ingen möjlighet att skydda flickorna från information som kan oroa, skapa förvirring och i övrigt påverka dem negativt om de inte förstår vad som sägs dem emellan. Det finns, som tidigare nämnts, inga språkliga hinder för barnen att uttrycka sig på det svenska språket. Flickorna behöver i lugn och ro i en trygg och stabil miljö få möjlighet att bearbeta sina traumatiska upplevelser från uppväxten utan påverkan från fadern. bedömer att det föreligger en påtaglig risk att fadern använder sig av sonen . som budbärare för att få fram budskap till flickor- na som kan inverka negativt på flickornas mående och utveckling. JO remitterade därefter ärendet till och hemställde att Social- styrelsen skulle inkomma med yttrande över frågan om nämnden fått före- skriva att barnen skulle tala svenska med varandra när de träffades. anförde i ett remissvar följande. anser att det inte är möjligt att med utgångspunkt i det re- mitterade materialet ta ställning till frågan om socialnämnden i detta enskilda fall haft tillräckliga skäl för den åtgärd som remissen avser. anser dock att det mot bakgrund av att LVU är en skyddslag för barn och unga kan finnas situationer där skyddsaspekterna väger så tungt att det finns 2 011 /1 2:JO1 fog för ett villkor beträffande vilket eller vilka språk som får användas under ett umgängestillfälle mellan ett omhändertaget barn och dess syskon. Det kan vara nödvändigt för att skydda barnet eller den unge mot oroande och hotfulla situationer. Det finns därför inte något principiellt hinder mot ett villkor av nu aktuellt slag. har sonen född samt döttrarna ., född och E., född . beslöt att omhänderta döttrarna med stöd av 6 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. beslutade bl.a. att döttrarnas umgänge med S. skulle ske på svenska språket. I socialnämndens remissvar beskrivs att socialnämnden har gjort en skydds- och riskbedömning av flickornas situation, faderns påverkan och det vårdansvar som åvilar socialnämnden. Utifrån denna skydds- och risk- bedömning har nämnden beslutat att det är viktigt att syskonen pratar svenska med varandra när de träffas för att förhindra att de nås av information som kan oroa, skapa förvirring och i övrigt påverka dem negativt. Det finns enligt socialnämnden inga språkliga hinder för barnen att uttrycka sig på det svens- ka språket. Nämnden har gjort bedömningen att flickorna behöver i lugn och ro i en trygg och stabil miljö få möjlighet att bearbeta sina traumatiska upple- velser från uppväxten utan påverkan från fadern. har bedömt att det föreligger en påtaglig risk att fadern använder sig av sonen som budbä- rare för att få fram budskap till flickorna som kan inverka negativt på flickor- nas mående och utveckling. 2 Lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU I LVU anges samhällets möjligheter att genom tvång kunna ge barn och unga det skydd och den vård och behandling som de behöver. Endast när behövlig vård inte kan anordnas på frivillig väg enligt socialtjänstlagen (2001:453) ska LVU tillämpas (prop. 1989/90:28 s. 106). har inte bara en befogenhet att ingripa till den underåriges skydd utan även en skyldighet då förutsättningarna i LVU är uppfyllda (se t.ex. prop. 1989/90:28 s. 38). Insatserna ska enligt 1 § LVU präglas av respekt för den unges människo- värde och integritet. Nämnden har enligt 11 § LVU samma ansvar som vårdnadshavaren för att den unges grundläggande rättigheter enligt 6 kap. 1 § (1949:381) tillgodoses. De rättigheter som barn har enligt nämnda paragraf i är rätt till omvårdnad, trygg- het och en god fostran. Barn ska behandlas med aktning för sin person och egenart och får inte utsättas för kroppslig bestraffning eller annan kränkande behandling. Vård med stöd av LVU innebär inte att de grundläggande funktionerna som regleras i formellt fråntas föräldrarna men ansvaret för att bestämma om barnets personliga förhållanden flyttas över till socialnämnden och den som vårdar barnet på nämndens uppdrag, vilket följer av 11 § LVU. har ansvar för att den unges behov av umgänge med föräldrar och andra för barnet viktiga personer tillgodoses, men det framgår av 14 § LVU att umgänget mellan barnet och vårdnadshavaren kan regleras och in- skränkas om det bedöms nödvändigt med hänsyn till vården. 2 011 /1 2:JO1 3.1 Umgänge mellan barnet och dess föräldrar och vårdnadshavare Enligt 6 kap. 1 § tredje stycket socialtjänstlagen (2001:453) bör vården ut- formas så att den främjar den enskildes samhörighet med anhöriga och andra närstående samt kontakt med hemmiljön. I förarbetena (prop. 1996/97:124 s. 113 f.) till bestämmelsen uttalar reger- ingen: Vården bör utformas så att den främjar den enskildes samhörighet med föräldrar, syskon och andra för barnet betydelsefulla personer samt kon- takt med hemmiljön. De krav som lagen ställer i fråga om samhörighet och kontakt med hemmiljön handlar inte bara om geografisk närhet. Språkliga och kul- turella skillnader i synsätt och bakgrund kan skapa väl så stora avstånd mellan människor. Att sådana skillnader beaktas och att man väljer ett hem som kan samarbeta med barnets biologiska föräldrar är av största betydelse vid alla placeringar och i synnerhet vid placeringar av invand- rarbarn. Det innebär att personal måste vara lyhörd för föräldrarnas egna önskemål utan att för den skull ge avkall på den pro- fessionella bedömningen av vad som är ett lämpligt hem för det enskilda barnet. Enligt 14 § LVU har nämnden ansvar för att den unges behov av umgänge med föräldrar och vårdnadshavare så långt möjligt tillgodoses. Om det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med vård enligt denna LVU, får so- cialnämnden 1.besluta hur den unges umgänge med vårdnadshavare och med föräldrar som har umgängesrätt reglerad genom dom eller beslut av domstol eller genom avtal ska utövas, eller 2.besluta att den unges vistelseort inte ska röjas för föräldrar eller vård- nadshavare. ska minst en gång överväga om ett sådant beslut som avses i andra stycket fortfarande behövs. Bestämmelsen om möjligheten att begränsa umgänget skall tillämpas re- striktivt. får inte utan starka skäl besluta om inskränkningar i umgänget mellan barn och föräldrar. Det kan emellertid förekomma att för- äldrarna griper in i vården på ett obehörigt sätt. Deras personliga förhål- landen, exempelvis vid långtgående missbruk eller svår psykisk sjukdom, kan vara sådana att de inte bör träffa sitt barn (prop. 1979/80:1 s. 602). befogenhet att besluta om umgänget är vittgående och sträcker sig så långt att nämnden kan förbjuda allt umgänge och även reglera eller hindra telefon- och brevkontakt. Regeringsrätten har i rättsfallet RÅ 1990 ref. 97 uttalat att varken lagtext eller uttalanden i lagens förarbeten hind- rar beslut om totalt umgängesförbud. Dock kan brev- och telefonkontakterna strida mot artikel 8 om skydd för familjeliv om restriktionen är mer ingripande än vad som är nödvändigt (jfr dom , Serie A no. 3.2 Umgängesinskränkning i form av krav på att svenska språket ska användas vid umgänge JO har (beslut , dnr 4105-1994) tagit upp frågan om en social- nämnd haft rätt att kräva att modern och det placerade barnet skulle tala svenska vid umgänge. JO konstaterade att ett sådant krav är att anse som en 2 011 /1 2:JO1 inskränkning i umgängesrätten och att nämnden därför måste fatta ett formellt beslut om detta enligt 14 § LVU om en sådan inskränkning bedöms nödvän- dig.