frsrdg · GY04RS3 · 2011-01-01 00:00:00 — Den statliga förvaltningspolitiken bygger på de tre grundläggande värdena demokrati, rättssäkerhet och effektivitet. behandlade en ny förvaltningspolitisk proposition (prop. 2009/10:175, bet. 2009/10:FiU38, rskr. 2009/10:315). godkände regeringens förslag till mål för förvaltningspolitiken. Det innebär att förvaltningspolitiken ska vara en innovativ och samverkande statsförvaltning som är rättssäker och effektiv, har en väl utvecklad kvalitet, service och tillgänglighet och därigenom bidrar till utveckling och ett effektivt EU-arbete. En myndighets instruktion ska innehålla övergripande bestämmelser om uppgifter, beslutsformer och arbetssätt. Detaljreglering bör däremot finnas i andra styrdokument. Den nuvarande lagen (2000:419) med instruktion för riksdagsförvaltningen tillkom 2000 (förs. 1999/2000:TK2, bet. 1999/2000:KU19) och har därefter ändrats ett flertal gånger. Instruktionen bygger på ett förslag från den parlamentariska kommittén, , som 1998 fick i uppgift att se över vissa frågor om arbetsformer. Förslaget innebar i korthet att en då nyinrättad riksdagsstyrelse övertog beslutsuppgifter från talmanskonferensen och förvaltningsstyrelsen och blev högsta beslutande organ i alla frågor som gäller riksdagsförvaltningen. Talmannen blev ordförande i styrelsen. Riksdagsdirektören föreslogs ansvara för ledningen av hela förvaltningens verksamhet inför styrelsen. En följd av detta förslag var att förvaltningskontoret inte längre kunde vara en från den övriga förvaltningen avgränsad del av organisationen för hanteringen av vissa myndighetsuppgifter. Förvaltningskontorets instruktion ersattes av en instruktion som omfattade hela den samlade riksdagsförvaltningen. Flera av formuleringarna i förvaltningskontorets instruktion fick dock följa med över till den nu gällande instruktionen och har därefter inte ändrats och heller inte tillämpats. Den nuvarande instruktionen har blivit svåröverskådlig och innehåller vissa oklarheter. Instruktionen är i sin nuvarande utformning inte anpassad till den gällande ordningen inom myndigheten, och bl.a. ansvarsfördelningen och beslutsbefogenheterna är otydliga. Ytterligare ett motiv att ändra den nuvarande instruktionen är att verksförordningen (1995:1322) upphörde att gälla och ersattes av en ny myndighetsförordning (2007:515), som är tillämplig på samtliga förvaltningsmyndigheter under regeringen. Regeringen avsåg med förändringarna att uppnå en tydligare reglering av ansvaret för sina myndigheters verksamhet. Förordningen innebär ett förtydligande av de tre ledningsformerna enrådighetsmyndighet, styrelsemyndighet och nämndmyndighet. Regleringen av ledningsformen i instruktionerna för de myndigheter som lyder under regeringen har också blivit mer tydlig och enhetlig. I samband med den nya myndighetsförordningen ändrades ett stort antal av myndigheternas instruktioner. En språklig anpassning till de begrepp som bl.a. används i den nya myndighetsförordningen bör göras. Riksdagsstyrelsen finner ett värde i att riksdagsförvaltningens instruktion så mycket som möjligt ansluter till de instruktioner som gäller för statliga myndigheter i allmänhet. Riksdagsstyrelsen delar utredarens slutsats att de förändringar som behövs för att komma till rätta med de nuvarande bristerna är av en sådan omfattning att instruktionen i sin helhet behöver omarbetas. Det finns anledning att föreslå en helt omarbetad instruktion. Det här förslaget bygger även på ställningstaganden om den statliga förvaltningspolitiken. Riksdagsstyrelsens överväganden och förslag RIKSDAGSSTYRELSENS öVERVäGANDEN OCH FöRSLAG 2010/11:RS3 16.42 2010/11:RS3 RIKSDAGSSTYRELSENS öVERVäGANDEN OCH FöRSLAG 16.42 uppgifter Riksdagsstyrelsens förslag i korthet uppgifter, inledningsvis vad myndigheten ska göra och därefter vad den får göra, sammanförs under en rubrik. Ett nytt uttalat ansvar för att tillhandahålla resurser och service för talmannens och partikansliernas verksamhet och för att vårda och bevara byggnader och samlingar föreslås. När det gäller rätten att meddela föreskrifter föreslås vissa förändringar. Utredarens förslag överensstämmer med riksdagsstyrelsens förslag. anser att förslagen i utredningen är väl genomarbetade. JO har inga synpunkter på förslaget. har inte några invändningar mot utredningens förslag. ESV har inte några synpunkter på utredningen. avstår från att yttra sig. Gällande ordning De grundläggande bestämmelserna för riksdagsförvaltningens uppdrag ges i riksdagsordningen (RO). Där slås fast att det övergripande målet för riksdagsförvaltningen är att skapa goda förutsättningar för att ska kunna uppfylla sina konstitutionella och demokratiska uppgifter samt sina internationella åtaganden. Enligt 9 kap. 4 § RO ska riksdagsförvaltningen, när det gäller och myndigheter, i den omfattning bestämmer 1. handlägga frågor angående förhandlingar om anställnings- och arbetsvillkor för arbetstagare samt andra personalfrågor, 2. upprätta förslag till anslag på statsbudgeten, dock inte för , 3. i övrigt handlägga frågor om förvaltningen inom och frågor om förvaltning av ekonomisk natur inom myndigheter, utom , och 4. besluta om föreskrifter och råd i sådana frågor som avses i 13. Vilka uppgifter som, inom den i riksdagsordningen angivna ramen, riksdagsförvaltningen ska utföra har till uppgift att bestämma i en instruktion eller annan lag eller genom ett beslut i annan form (Grundlagberedningens bet. SOU 1972:15 s. 302). I den nu gällande instruktionen (2000:419) för riksdagsförvaltningen anges i den inledande paragrafen sex huvuduppgifter för riksdagsförvaltningen: biträda vid behandlingen av ärenden, svara för de myndighetsfunktioner och förvaltningsuppgifter som anges i 9 kap. 4 § riksdagsordningen, informera om arbete och frågor som rör EU, handlägga ärenden rörande internationella kontakter, svara för säkerhet och för fredstida krishantering i samt tillhandahålla de resurser och den service m.m. som i övrigt behövs för kammarens, utskottens och övriga riksdagsorgans verksamhet. Riksdagsstyrelsens ställningstagande Riksdagsstyrelsen utgår från de överväganden som redovisade då den nu gällande instruktionen förelades (1999/2000:TK2). Utgångspunkten var då, och är även , att instruktionen ska ge ett tydligt stöd åt alla de olika verksamheter som ska bedrivas inom myndigheten. Detta ligger i linje med principen att statliga myndigheter i princip endast ska utföra sådan verksamhet som de har författningsstöd för. uppgifter och arbetsformer är dock inte statiska. Bestämmelserna bör därför inte vara så detaljerade att de motverkar behovet av verksamhetsutveckling. I enlighet med strukturen för instruktioner för myndigheter under regeringen, anser riksdagsstyrelsen att myndighetens uppgifter ska samlas under en inledande rubrik. Inledningsvis föreslås att begreppet huvuduppgifter tas bort eftersom detta inte längre används i verksamheten. Begreppet tillkom 2000 för att markera att skulle utgöra en integrerad organisation, och en bestämmelse infördes som mer konkret lyfte fram de huvuduppgifter som låg på den samlade förvaltningen (bet. 1999/2000:KU19). Detta bör i stället uttryckas så att riksdagsförvaltningen är en myndighet under med uppgift att hjälpa . På så sätt tydliggörs att riksdagsförvaltningen är en av underlydande myndigheter och därmed skild från i dess egenskap av beslutsfattare. är centrala myndighet för handläggning av de frågor som anges i 9 kap. 4 § RO (m.fl., Grundlagarna, 2:a uppl., 2006, s. 816). Termen riksdag används enligt bl.a. nämnda grundlagskommentar (s. 208) uteslutande som beteckning på statsorganet folkrepresentationen. I den nu gällande instruktionen förekommer de olika begreppen , riksdagsförvaltningen och förvaltningen och det är i vissa fall oklart vad som avses. Målsättningen är att i det nya förslaget tydliggöra skillnaden mellan och riksdagsförvaltningen och undanröja oklarheterna. För att ytterligare betona att riksdagsförvaltningen är en av underlydande myndigheter föreslås att myndighetens namn fr.o.m. ikraftträdandet av den nya instruktionen stavas med stor bokstav. Detta för att det tydligt ska framgå att myndigheten ingår i kretsen av riksdagsmyndigheter tillsammans med , , ombudsmän och nämnderna. En parallell kan även dras med stavningen av . I förslagen till lagtexter är myndighetsnamnet därför skrivet med stor bokstav. Innebörden av regleringen i den nu gällande första paragrafen i instruktionen förs i förslaget över till den nya instruktionens inledande bestämmelse, dock med undantag av punkt 5. Säkerhet och krisberedskap Anledningen till att punkt 5 om säkerhet och fredstida krishantering inte omnämns i den nu föreslagna inledande paragrafen är att riksdagsförvaltningen sedan bestämmelsen infördes i instruktionen har omorganiserat arbetet med säkerhet och beredskap. Dessa funktioner är inte längre direkt underställda riksdagsdirektören utan är att betrakta som en del av den löpande verksamheten. Noteras kan att Lagrådet vid behandlingen av förslaget till den nu gällande 1 § 5 (bet. 2005/06:KU16), ifrågasatte placeringen av ansvaret för säkerhet och för fredstida krishantering under riksdagsförvaltningens huvuduppgifter. Riksdagsstyrelsen föreslår därför att det i stället införs en bestämmelse (3 §) av vilken framgår att riksdagsförvaltningen i sin verksamhet ska beakta totalförsvarets krav samt svara för säkerheten och krisberedskapen i . Bestämmelser om säkerhetsskydd finns i lagen (2006:128) om säkerhetsskydd i och dess myndigheter. Enligt instruktion, förordning (1996:1515) med instruktion för , ansvarar förvaltningschefen för de förberedelser som behövs i för att , statschefen och regeringen ska kunna fullgöra sina uppgifter när de yttre omständigheterna gör det omöjligt eller olämpligt att använda ordinarie verksamhetsformer. Förvaltningschefen ska i denna fråga samverka med riksdagsförvaltningen och Kungl. Riksdagsorgan I och med den nu föreslagna formuleringen att riksdagsförvaltningen ska tillhandahålla resurser och service för talmannens, kammarens, utskottens och övriga riksdagsorgans verksamhet osv. (1 §) inbegrips även nämnder. En översyn av regleringen av nämnder pågår , och en redovisning med ett lagförslag har presenterats i ett utredningsbetänkande (2009/10:URF2 Reglering av nämnder). När det gäller begreppet riksdagsorgan kan konstateras att någon entydig definition av vilka som åsyftas inte gått att finna. Utskotten, , myndigheterna under samt nämnderna räknas till kretsen men även kommittéer och internationella delegationer. Organen kan ha beslutande, rådgivande eller rent samordnande funktioner. Riksdagsorgan kan vidare vara helt självständiga, såsom riksdagsmyndigheterna, men även delar av dessa kan anses vara riksdagsorgan. Exempel på detta är riksdagsstyrelsen och riksbanksfullmäktige. Begreppet kan således anses vara något av ett samlingsbegrepp för organ som inte lyder under regeringen och heller inte är att definiera som ett annat statligt eller kommunalt organ. För de allra flesta riksdagsorgan regleras verksamheten i lag men de kan även regleras i föreskriftsform. Som ett krav för att rubriceras som ett riksdagsorgan bör det dock enligt riksdagsstyrelsens mening finnas ett uttryckligt beslut av antingen eller riksdagsstyrelsen och den verksamhet som organet bedriver bör vara av mer permanent karaktär. stöd till talmannen och partikanslierna Talmannen eller, i hans eller hennes ställe, någon av vice talmännen leder arbete. Det är även talmannen som leder kammarens sammanträden. Riksdagsdirektören expedierar sedan beslut och biträder i övrigt talmannen i riksdagsarbetet (9 kap. 1 § RO). I den nuvarande instruktionen finns inte reglerat att riksdagsförvaltningen ska tillhandahålla resurser och service till talmannen. Detta bör enligt riksdagsstyrelsens mening för tydlighets skull framgå av instruktionen, lämpligen i 1 § 1. Partigrupperna i är inte omnämnda i regeringsformen. I riksdagsordningen omnämns de på ett fåtal ställen. Till exempel föreskrivs i 1 kap. 5 § RO att varje partigrupp ska utse en särskild företrädare för att samråda med talmannen i vissa angelägenheter. Någon reglering av partigrupperna är det inte fråga om, utan de förutsätts helt enkelt finnas till (och , Vår författning, 13:e uppl. av och , 2003, s. 111). Deras verksamhet kan sägas vara en förutsättning för att riksdagsarbetet ska fungera. Partigrupperna har interna arbetsordningar, och varje grupp väljer bl.a. sin s.k. gruppledare och sitt presidium. Partigrupperna har kanslier till vilka bidrag med statsmedel betalas enligt lagen (1999:1209) om stöd till riksdagsledamöternas och partigruppernas arbete i . Som partigrupp räknas varje grupp av riksdagsledamöter från ett parti som har fått av rösterna i hela riket vid ett riksdagsval. har i rapporten av ansvarsfördelningen mellan partikanslier i och riksdagsförvaltningen m.m. (2007/08:URF2) utrett bl.a. frågan om riksdagsförvaltningens service till partikanslierna. Rapporten är en redovisning av det uppdrag att kartlägga ansvarsfördelningen mellan partikanslierna i och riksdagsförvaltningen som gavs till arbetsmarknadsutskottets kansli . Rapporten består av en kartläggning av ansvarsfördelningen på i huvudsak sju olika områden bl.a. lokaler, arbetsmiljö, tekniskt stöd, säkerhetsfrågor samt slutsatser och förslag till förändringar och förbättringar. I rapporten betonas vikten av att riksdagsförvaltningens förhållande till partikanslierna präglas av de övergripande normerna transparens, rättvisa och god ekonomisk hushållning. I förslaget till ny instruktion har ansvarsförhållandet reglerats genom att det tydliggörs att riksdagsförvaltningen ska tillhandahålla resurser och service även för partikansliernas verksamhet. Den närmare utformningen av detta stöd bör dock tillkomma riksdagsstyrelsen, t.ex. genom att frågor som rör lokaler, viss basmöblering, IT-stöd m.m. regleras i föreskrifter. Av föreskriften (RFS 2005:7) om stöd till riksdagsledamöternas och partigruppernas arbete i framgår vilka resurser som riksdagsförvaltningen ska ställa till kansliernas förfogande. Informationsansvar och riksdagsförvaltningen har ett ansvar för att dels medverka i samhällsinformationen, dels kontinuerligt bedriva en saklig och partipolitiskt neutral information om och dess arbete samt om EU. Informationsskyldigheten bör därför enligt riksdagsstyrelsens mening komma till uttryck i instruktionens 1 § som reglerar riksdagsförvaltningens uppgifter. internationella arbete De internationella kontakter som riksdagsförvaltningen har och det internationella utbyte som sker, görs i syfte att främja , dvs. folkrepresentationens, arbete. Detta bör framhållas i instruktionen och enligt förslaget införas i instruktionens 1 §. En annan betydelsefull uppgift med internationell anknytning är medverkan i internationellt biståndsarbete inom det parlamentariska området där olika parlament bistår med stöd bl.a. till demokratiutveckling. Det är enligt riksdagsstyrelsens mening nödvändigt att det i instruktionen för myndigheten ges uttryckligt mandat för denna verksamhet. Byggnader och samlingar Enligt 22 § lagen (2006:999) med ekonomiadministrativa bestämmelser m.m. för riksdagsförvaltningen, ombudsmän och får riksdagsförvaltningen förvärva fast egendom och bostadsrätt. är inrymd i kulturhistoriskt värdefulla byggnader, och och riksdagsförvaltningen disponerar även över stora arkiv- och konstsamlingar. Det är riksdagsförvaltningens uppgift att vårda och bevara dessa byggnader och samlingar som och riksdagsförvaltningen disponerar men som ägs av staten. Uppgiften att vårda och bevara byggnader och samlingar är ett av de uppdrag som riksdagsstyrelsen lyft fram. Uppgiften föreslås även den få stöd i instruktionens inledande paragraf. Bestämmelsen är ny men bedöms som angelägen då riksdagsförvaltningen ansvarar för förutom byggnader även för värdefulla samlingar i form av bibliotek och arkiv samt en stor och värdefull konstsamling. De byggnader som inrymmer är en väsentlig del av det nationella kulturarvet, och det är angeläget att riksdagsförvaltningens uppdrag i dessa delar regleras. Uppgifter enligt 2 § 14 i nuvarande instruktion Bestämmelserna om riksdagsförvaltningens uppgifter i nuvarande 2 § i instruktionen gäller endast om inte någonting annat är särskilt föreskrivet. Det kan således i en annan lag finnas särskilda bestämmelser som har företräde framför bestämmelserna i instruktionen. Sådana särskilda bestämmelser torde såväl kunna minska som öka riksdagsförvaltningens befogenheter. De bemyndiganden för riksdagsförvaltningen att meddela föreskrifter som finns i 2 § 2 och 7 flyttas enligt förslaget till 7 §. Rätten att meddela föreskrifter för utarbetandet av förslag till anslag på statens budget för och dess myndigheter, utom , tas emellertid enligt förslaget bort då några sådana föreskrifter inte meddelas. I 2 § 3 finns bl.a. reglerat att riksdagsförvaltningen ska upprätta en sammanställning över de finansiella villkor som gäller för respektive myndighet. Detta bör ändras till upprätta anslagsdirektiv. I anslagsdirektiv, dvs. direktiv för anslagsanvändningen, beslutar riksdagsstyrelsen om tilldelning av de anslag som har anvisat. I direktiven anges vad som ska gälla under det kommande budgetåret för riksdagsförvaltningen när det gäller utgångspunkterna för verksamheten, uppdrag och finansiella villkor. Anslagsdirektiven kan sägas vara motsvarigheten inom riksdagsområdet till regeringens regleringsbrev. Nuvarande punkt 4 i 2 § handlar om att riksdagsförvaltningen får handlägga frågor om ekonomiska förmåner till riksdagsledamöter och deras efterlevande och till ledamöter av och deras efterlevande enligt lagen (1994:1065) om ekonomiska villkor för ledamöter respektive den upphävda lagen (1996:304) om arvode m.m. till ledamöter av . Uppgiften bör kvarstå. Ansvar för löner och ersättningar Enligt 2 § 5 i den nuvarande instruktionen ska riksdagsförvaltningen, om inte annat är särskilt föreskrivet, svara för frågor om löner och ersättningar till arbetstagare hos och dess myndigheter utom , och ombudsmän samt svara för frågor som rör pensioner och andra förmåner till dessa arbetstagare och deras efterlevande. Benämningen svara för infördes genom instruktion (lag [1983:1061] med instruktion för ). I tidigare instruktioner använde man sig av uttrycket handlägga. Anledningen till att man bytte ut uttryckssättet var, enligt (bet. KU 1983/84:5 s. 10), att svara för eller besluta endast skulle användas i de fall där ansvaret för ärendena helt låg inom det dåvarande kontorets behörighet. Det är riksdagsstyrelsens uppgift att besluta om lönerna för vissa av de anställda vid myndigheter. Det gäller riksdagsdirektören, biträdande riksdagsdirektör tillika kanslichef vid kammarkansliet, förhandlingschefen och administrativa chefen vid riksdagsförvaltningen. Riksdagsstyrelsen föreslår att detta ändras, se vidare under avsnitt 5.3.2. Löner och övriga anställningsförmåner för riksbankschefen och vice riksbankschefer bestäms av riksbanksfullmäktige, för ombudsmän och riksrevisorerna av till ombudsmän och riksrevisorerna. företräder ombudsmän när det gäller det s.k. serviceavtalet som ingåtts mellan riksdagsförvaltningen och . Vidare har riksdagsförvaltningen ansvar för löneadministrationen när det gäller arbetstagare hos ombudsmän. I det ansvaret ingår också ett systemansvar för lönesystemet. Dessa serviceuppgifter regleras i överenskommelser mellan myndigheterna, och riksdagsförvaltningen får ersättning av ombudsmän för det arbete man utför. Fastställandet av löner och ersättningar sker däremot hos ombudsmän. När det gäller pensioner hanterar riksdagsförvaltningen i stort sett endast ledamöternas samt förvaltningens anställdas pensioner. , ombudsmän och fastställer självständigt sina respektive anställdas pensioner. Utbetalningarna av pensionerna sköts av (). Det bistånd som riksdagsförvaltningen emellanåt tillhandhåller myndigheterna är att lämna information om regler o.d. bestämmer vissa arvoden till ledamöter och sekreterare i olika nämnder som lyder under . Det är också riksdagsförvaltningen som ansvarar för utbetalningarna av dessa ersättningar . Nämndernas ledamöter är inte arbetstagare. En ny bestämmelse bör därför införas i instruktionen som reglerar att riksdagsförvaltningen, om inte annat är särskilt föreskrivet, ska svara för löner, arvoden och ersättningar till arbetstagare och arvodesberättigade hos riksdagsförvaltningen, nämnder och övriga riksdagsorgan samt svara för frågor som rör pensioner och andra förmåner till dessa och deras efterlevande. Formuleringen av bestämmelsen är ändrad då det i den nuvarande lydelsen inte tydligt framgår för vilka myndigheter och organ uppgiften ska utföras. roll som central arbetsgivarorganisation nuvarande 2 § 6 ska riksdagsförvaltningen ingå centrala kollektivavtal samt i övrigt utöva arbetsgivarens befogenheter enligt dessa när det gäller och dess myndigheter samt företräda och dess myndigheter som arbetsgivare i arbetstvister rörande kollektivavtal som har slutits av riksdagsförvaltningen. Av uttalande i betänkande 1999/2000:KU19 (s. 10) framgår att den centrala arbetsgivarrollen i stort sett ska vara begränsad till att träffa centrala ramavtal för området och att vid behov fungera som rådgivare. Enligt 2 § tredje stycket i den nuvarande instruktionen får riksdagsförvaltningen till envar av myndigheter överlämna handläggningen av en avtalsfråga som är av betydelse för myndigheten. Denna bestämmelse, som tillkom i samband med den nu gällande instruktionen, ger betydande möjligheter för riksdagsförvaltningen att överlåta avtalsfrågor till myndigheter (se bet. 1999/2000:KU19 s. 10). När det gäller ansvaret för de centrala arbetsgivarfrågorna inom förhandlingsområde är riksdagsförvaltningens centrala arbetsgivarroll i stort sett begränsad till att träffa centrala kollektivavtal för området samt att vid behov fungera som rådgivare. Det är således riksdagsförvaltningen som är part på arbetsgivarsidan i de centrala kollektivavtal som sluts för de anställda hos och dess myndigheter. På lokal nivå sköter myndigheterna under själva sina förhandlingar och sluter avtal. Det kan här nämnas att i de huvudavtal som slutits mellan riksdagsförvaltningen såsom arbetsgivarorganisation för myndigheter och arbetstagarorganisationerna på riksdagsområdet anges bl.a. vem som ska anses vara part på lokal respektive central nivå i vissa avseenden. Förslaget till ny reglering av frågorna innebär inte några sakliga förändringar jämfört med tidigare. Enbart språkliga förändringar är gjorda för att klargöra att det inte är och dess myndigheter som avses utan enbart myndigheter. Särskilda beslut av I den nu gällande instruktionens 3 § finns en bestämmelse med innebörden att riksdagsförvaltningen utöver vad som anges i nu gällande 1 och 2 §§ ska utföra de uppgifter som genom särskilt beslut ålägger förvaltningen. Bestämmelsen torde härröra från 6 § lagen (1983:1061) med instruktion för . I denna räknades ett antal uppgifter upp som förvaltningskontoret skulle eller fick göra. Paragrafen avslutades med att förvaltningen i övrigt ska utföra de uppgifter som följer av särskilda bestämmelser eller riksdagsbeslut. Förslaget är att den nu gällande bestämmelsen utgår bl.a. eftersom ett tillkännagivande från respektive ett beslut om antagande av förslag till lag måste anses vara ordinära riksdagsbeslut. Eftersom det vidare i den föreslagna 1 § slås fast att riksdagsförvaltningen är en myndighet under , torde en bestämmelse med innebörden att myndigheten ska utföra de uppgifter som beslutar om vara överflödig. Upplåtelser, varor och tjänster Enligt den nuvarande 9 § får riksdagsförvaltningen inom sitt verksamhetsområde upplåta lägenheter och lokaler i fastigheter. som sådan i egenskap av folkrepresentationen torde dock inte kunna äga fast egendom. Det kan dock här konstateras att det för vissa av fastigheterna förekommer att står som lagfaren ägare. Detta bör kunna ses som ett exempel på hur rollerna inom riksdagsområdet tidigare varit oklara.