frsrdg · GZ04JO1 · 2011-11-16 00:00:00 — Det kan t.ex. finnas skäl att höra ett vittne om vissa uppgifter innan den misstänkte hörs, till undvikande 2 011 /1 2:JO1 av att den misstänkte påverkar vittnets berättelse. I utredningar som gäller flera misstänkta kan de misstänkta ha motstridiga intressen och sakförhållan- dena vara mycket komplexa. Där kan den ordning i vilken de misstänkta förhörs få stor betydelse både för utredningen och för envar av de misstänkta. Såväl utredningsskäl som rättsäkerhetsskäl gör således att åklagarna noggrant måste avväga utredningsmaterialet ska delges. Bestäm- melsen i 23 kap. 18 § lämnar också utrymme för åklagaren att vänta med att delge den misstänkte och försvararen viss information med den begränsningen att uppgifter som ska ligga till grund för häktningsfrågan måste redovisas för rätten, den misstänkte och försvararen senast i samband med rättens prövning av häktningsfrågan. En rimlig avvägning i de flesta fall torde bli att åklagarna ska sträva efter att försöka tillgodose försvararens berättigade krav på att kunna förbereda ett effektivt försvar för sin klient till häktningsförhandlingen. En möjlighet är att åklagaren upprättar och i förväg översänder en promemoria som sammanstäl- ler dels de uppgifter som den misstänkte och försvararen redan fått del av under förundersökningen, dels de uppgifter vars röjande inte bedöms medföra men för utredningen. Endast de uppgifter som den misstänkte och försvararen inte fått del av under förundersökningen och som kan vara till men för utred- ningen om de röjs bör således överlämnas först vid förhandlingen. Även uppgifter som den misstänkte och hans försvarare ska få del av enligt 23 kap. 18 § kan dock vara av den karaktären att det skulle vara till men för utredningen om de kom andra till del. Om uppgifterna har framkommit vid förhör kan undersökningsledaren en- ligt 23 kap. 10 § besluta om yppandeförbud. Förbudet är begränsat till uppgifter som framkommer vid förhör och gäller enbart dem som har närvarat vid förhöret och träffar således t.ex. inte en försvarare som inte har närvarat vid beslutet. Om häktningsförhandling har hållits inom stängda dörrar följer av de tidigare angivna lagrummen att sekretess råder för uppgifter som framkommit vid förhandlingen och att sekretessen gäller även den misstänktes försvarare. Rätten kan också förordna om yppandeförbud. Regelsystemet torde innebära att en åklagare som avser att yrka att för- handlingen ska hållas inom stängda dörrar i syfte att åstadkomma att en eller flera av dem som närvarat vid en häktningsförhandling ska vara skyldiga att iaktta sekretess eller avser att yrka yppandeförbud blir förhindrad att före förhandlingen överlämna uppgifterna till den misstänkte och hans försvarare. Intresset av sekretess för uppgifter i förundersökningen och intresset av att den misstänkte ska ha möjlighet att tillvarata sina rättigheter torde kunna uppnås genom att rätten, efter att ha beslutat om stängda dörrar, beslutar om en paus i förhandlingen så att försvararen tillsammans med den misstänkte bereds möjlighet att ta del av materialet, dvs. på det sätt som rätten gjorde i det aktuella ärendet. Om materialet skulle vara alltför omfattande eller kom- plicerat finns en möjlighet enligt 24 kap. 15 § att skjuta upp häktningsförhandlingen. Det aktuella förfaringssättet kan bli aktuellt även i den situationen åklagaren beslutat om yppandeförbud eftersom det förbudet enbart tar sikte på vad som förekommit vid förhöret. I ett beslut anförde chefsJO följande. Advokaten förordnades till offentlig försvarare för en person som var anhållen såsom skäligen misstänkt för grov förskingring och bokfö- ringsbrott. Utredningsmaterialet var omfattande, och fram- ställde inför en förestående häktningsförhandling en begäran till åklagaren om att få ta del av en s.k. häktningspromemoria. Åklagaren tillmötesgick inte hans begäran och har uppgett att detta berodde på att hon hade för avsikt att 2 011 /1 2:JO1 begära att häktningsförhandlingen skulle hållas inom stängda dörrar. Hon avsåg däremot inte att begära att rätten skulle förordna om s.k. yppandeför- bud. har i sitt yttrande uppgett att en åklagare som avser att yrka att en häktningsförhandling ska hållas inom stängda dörrar i syfte att en eller flera av dem som närvarat vid häktningsförhandlingen ska vara skyl- diga att iaktta sekretess är förhindrad att före förhandlingen överlämna upp- gifterna till den misstänkte och hans eller hennes försvarare. Jag vill inledningsvis klargöra att min granskning i ärendet har begränsats till frågan om åklagaren hade fog för att inte lämna ut den färdigställda pro- memorian innan tingsrätten tagit ställning till om förhandlingen skulle äga rum inom stängda dörrar. Betydelsen av ett förordnande om stängda dörrar I 18 kap. offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL, finns regler om sekretess till skydd främst för intresset av att förebygga eller beivra brott. Där anges bl.a. att sekretess gäller för en uppgift som hänför sig till en förunder- sökning i ett brottmål om det kan antas att syftet med beslutade eller förut- sedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas om uppgif- ten röjs (1 § första stycket). Av 5 kap. 1 § , RB, framgår att en förhandling vid dom- stol som huvudregel ska vara offentlig. Uppgifter som lagts fram eller anses vara upptagna under en sådan förhandling blir då offentliga, oavsett om åhö- rare varit närvarande eller inte. Rätten kan dock, i syfte att hindra att uppgifter som förebringas vid förhandlingen ska bli tillgängliga för allmänheten, under vissa i bestämmelsen närmare angivna förutsättningar besluta att förhandling- en ska hållas inom stängda dörrar. Såvitt gäller en domstolsförhandling under en förundersökning i ett brottmål, t.ex. en häktningsförhandling, gäller att förhandlingen får hållas inom stängda dörrar om det kan antas att det vid denna kommer att förebringas uppgifter för vilken sekretess enligt bl.a. 18 kap. 1 § OSL gäller. Förbudet i offentlighets- och sekretesslagen att röja eller utnyttja sekre- tessbelagda uppgifter gäller för den myndighet där uppgifterna är sekretessbe- lagda, se 2 kap. 1 § OSL. I bestämmelsen anges vidare vilka personer som omfattas av sekretessregleringen, bl.a. de som fått kännedom om uppgiften på grund av anställning eller uppdrag hos myndigheten. Förbudet gäller emeller- tid inte för offentliga försvarare (m.fl., Offentlighets- och sekre- tesslagen, s. 2:1:2) och självfallet inte heller för den misstänkte. Däremot kan en offentlig försvarare, i och med att en sådan som huvudre- gel är advokat (21 kap. 5 § RB), ha en straffsanktionerad tystnadsplikt med stöd av bestämmelserna i 8 kap. 4 § första stycket RB. Där föreskrivs att en advokat är skyldig att förtiga vad han får kännedom om i sin yrkesutövning när god advokatsed kräver detta. Vad som är god advokatsed är inte närmare angivet i . Det har emellertid ansetts att en advokat kan hand- la i strid med god advokatsed genom att avslöja vad som har förekommit vid 2 011 /1 2:JO1 en förhandling inom stängda dörrar (se Fitger, , s. 8:15 samt t.ex. JK 1989 s. 21 och 1992 s. 20). Gör det någon skillnad om en häktningspromemoria lämnas till försvaret före eller efter det att tingsrätten förordnat om stängda dörrar? Enligt 23 kap. 18 § RB har den misstänkte och hans eller hennes försvarare rätt att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för utredningen, ta del av vad som har förekommit vid undersökningen. Under en pågående förunder- sökning, innan s.k. slutdelgivning är aktuell, är det således förundersöknings- ledaren som bedömer i vilken omfattning försvaret får ta del av utredningen. Eftersom en häktningspromemoria innehåller material som ligger till grund för åklagarens häktningsframställning innehåller den rimligen endast uppgif- ter som åklagaren bedömt att den misstänkte och hans eller hennes försvarare i och för sig i anslutning till häktningsförhandlingen kan få ta del av. Som tidigare nämnts gäller inte sekretesslagens bestämmelser för den misstänkte. Det spelar därför ur den synvinkeln ingen roll om den misstänkte får del av materialet före förhandlingen eller först sedan tingsrätten förordnat om stängda dörrar. Om åklagaren bedömer att det finns en risk för att den misstänkte genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sa- kens utredning torde denne ha utnyttjat möjligheten att ålägga den anhållne restriktioner i kontakterna med omvärlden (16 och 23 §§ lagen [1976:371] om behandlingen av häktade och anhållna m.fl.). Vad gäller den misstänktes försvarare omfattas som sagt inte heller denne av förbudet i 2 kap. 1 § OSL att röja eller utnyttja en sekretessbelagd uppgift. Däremot är en advokat, som ovan angetts, skyldig att förtiga vad han får kän- nedom om i sin yrkesutövning när god advokatsed kräver detta. Jag har redan nämnt att en advokat kan anses handla i strid med god advokatsed genom att avslöja vad som har förekommit vid en förhandling inom stängda dörrar. Frågan är då om det har någon betydelse för bedömningen av om ett röjan- de av vissa uppgifter är förenligt med god advokatsed att försvararen, som skulle ha varit fallet i det aktuella ärendet om framställning hade tillmötesgåtts, fått del av informationen före en häktningsförhandling i stället för under en sådan förhandling inom stängda dörrar. I advokatsamfun- dets Vägledande regler om god advokatsed anges bl.a. att en advokat inte får främja orätt. I kommentaren till bestämmelsen sägs bl.a. att det måste krävas av en advokat att denne handlar på ett sätt som främjar hederlighet och red- barhet inom rättssamhället. har i ett avgörande (NJA 1991 s. 293) angett att bestämmelsen bl.a. ger uttryck för att en försvarare är för- hindrad att medverka i handlande som på något sätt kan befaras störa en på- gående brottsutredning. Mot denna bakgrund saknar det, vid bedömningen av om ett visst handlande ska anses stå i strid med god advokatsed, som jag ser det, betydelse om informationen erhållits före eller under en förhandling inom stängda dörrar. Om en advokat i situation hade fått del av häktnings- promemorian före häktningsförhandlingen och därefter genom att lämna upp- gifter ur den till någon som den misstänkte själv var förhindrad att kontakta 2 011 /1 2:JO1 på grund av ett beslut om restriktioner och därigenom eller på annat sätt för- svårat sakens utredning hade det således, enligt min uppfattning, stått i strid med god advokatsed. Jag kan därför inte inse att det förhållandet att en åklagare har för avsikt att begära att en häktningsförhandling ska hållas inom stängda dörrar, skulle medföra att det skulle vara till men för utredningen om den misstänkte eller dennes försvarare fick del av uppgifterna i häktningspromemorian före häkt- ningsförhandlingen. Som anfört föreligger det i och för sig inte längre någon skyldighet för åklagaren att överlämna en häktningspromemoria till rätten och till den anhållne och dennes försvarare. I samband med att denna skyldighet avskaffades framhölls emellertid att det givetvis underlättade handläggningen om åklagaren hade möjlighet att före förhandlingen samman- ställa material som kan ha betydelse för häktningsfrågans bedömande och att det i så fall är lämpligt att materialet lämnas till både domstolen och den miss- tänkte eller hans eller hennes försvarare (prop. 1986/87:112 s. 76). I ett mål som det aktuella med ett omfattande skriftligt material är det naturligtvis av särskilt stor betydelse för den misstänktes möjlighet att förbe- reda sig inför häktningsförhandlingen att den misstänkte och dennes försvara- re i så god tid som möjligt får ta del av det material som ligger till grund för åklagarens häktningsframställning. Det är givetvis också viktigt att i möjligas- te mån undvika att behöva skjuta upp en påbörjad häktningsförhandling. När en häktningspromemoria har upprättats anser jag således att det förhål- landet att åklagaren avser att begära att den kommande häktnings- förhandlingen ska hållas inom stängda dörrar inte utgör något hinder mot att låta den misstänkte eller hans eller hennes försvarare ta del av häktningspro- memorian före häktningsförhandlingen. Det är tvärtom från rättssäkerhets- synpunkt viktigt att försvaret även i en sådan situation ges tillräckliga möjlig- heter att i förväg granska de omständigheter som åklagaren lägger till grund för sin häktningsframställning. Enligt min uppfattning borde alltså ha tillmötesgått begäran om att få ta del av den upprättade häktningspromemorian. Uttalanden om polisens rätt att fotografera en anhållen kvinna utan hennes huvudbonad (Dnr 1219-2010) framförde i en anmälan klagomål mot i Söderman- lands län med anledning av hur hon behandlades under tid då hon var frihets- berövad. 2 011 /1 2:JO1 Av anmälan framgick i huvudsak följande. frihetsberövad hos polisen när en manlig polisman kom in i cellen. Hon täckte huvudet med en filt, bad mannen att inte titta på henne och sa att hon behövde sin huvudduk, en sjal. Polismannen förklarade för henne att det inte spelade någon roll för han skulle ändå fotografera henne utan huvudduk. Polismannen gick men kom snart tillbaka med en manlig kollega. De uppgav att de skulle ta till våld om hon inte följde med. Sedan drog polismannen bort filten från hennes huvud och slet ut henne från cellen. ansåg att de borde ha gett henne sjalen och bett henne följa med. Vidare borde en kvinnlig polisman ha följt henne till fotograferingen. Hon ansåg också att hon borde ha fått bära sjalen vid fotograferingen eftersom hon alltid har den på sig och ingen ser henne utan den. Polisen uppvisade bristande respekt mot henne som kvinna och . Handlingar från polismyndigheten, , åklagarkammaren i , och från infordrades och granskades. Av handlingarna framgick i huvudsak följande. hämtades till förhör på kväl- len och anhölls strax efter förhöret misstänkt för bl.a. misshandel. fotograferades hon och hon fick också lämna fingeravtryck (s.k. daktning). nämnda dag frigavs hon. Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som hade angetts i anmälan. (länspolismästare ) uppgav i sitt yttrande följande. Av företagen utredning och handlingar i ärendet har följande framkommit. , , hämtades A.S. beslut av jourhavande förundersökningsledare inspektör . delgavs misstanke om misshandel och olaga hot i förhör som hölls . Jouråklagaren beslutade att anhålla A.S. och ålägga denna restriktioner. om att dennas fingeravtryck och fotografi skulle tas (s.k. dakt- ning). Informationen lämnades när A.S. satt i cellen med en filt runt huvudet. Närvarande var arrestantvakten . klargjorde att hon inte tänkte låta sig fotograferas utan sin huvudbonad. Polisassistenten talade om att han skulle ta reda på om det var möjligt att tillgodose detta och kontaktade jourhavande förundersökningsledare inspektören . Polisassistenten fick besked om att A.S. önskemål skulle tillgodoses så långt som möjligt men att fotografering med huvudbonad inte var möjligt. Polisassistenten anade att han skulle kunna möta visst motstånd från A.S. sida och tog med sig inspektören för att genomföra åtgärden. Arrestantvakten var närvarande, , när A.S. informerades av polisassistenten att fotografering skulle ske utan huvudbonad och det skulle underlätta om en kvinna genomförde den. ställde en motfråga om det skulle vara någon 2 011 /1 2:JO1 man som tittade på korten i ett senare skede. Polisassistenten talade då om att så sannolikt kommer att vara fallet. deklare- rade att det inte spelade någon roll om det var en man eller kvinna som foto- graferade henne. Polisassistenten frågade om det fanns något sätt att fotografera A.S. utan huvudbonad som kunde accepteras. svarade att hon helt enkelt inte skulle gå med på någon fotografering varför polismännen tvingades att ta av henne filten och ta tag i armarna och leda henne ut ur cellen. Utanför cellen började A.S. skrika till sin målskamrat som satt i en annan cell. Polismännen höll ett stadigt tag i hennes armar för att leda henne till rummet där daktningen skulle ske. Väl framme lugnade A.S. ned sig så att fotograferingen kunde genomföras utan problem. Efter dakt- ningen fick A.S. möjlighet att ha sin huvudduk runt huvudet men hon avböjde erbjudandet . satte hon på sig sin huvudduk när hon skulle träffa sin advokat. Grundläggande skydd för religionsfriheten finns i artikel 9 i Europeiska kon- ventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Inskränkningar i religions- och trosfriheten är enligt konventionen tillåtna under förutsättning att de är föreskrivna i lag och nödvändiga i ett demokratiskt samhälle med hänsyn till vissa allmänna eller enskilda intressen. Skyddet för religionsfrihet finns också i 2 § 2 kap. regeringsformen där det framgår att varje medborgare gentemot det allmänna är tillförsäkrad frihet att ensam eller tillsammans med andra utöva sin religion. Skyddet avser rätten att hysa vilken tro som helst och hindrar åtgärder som kan sägas syfta till förföl- jelse. Vanliga och allmänna regler rörande äktenskap, slakt av djur och förbud mot djurplågeri hindras inte. Tvångsmedel inom eller utom ramen för förun- dersökning torde vara tillåtna så länge de inte syftar till förföljelse. Rätten för polisen att ta fingeravtryck och fotografi i ett sammanhang som detta framgår av 14 § 28 kap. RB. Där stadgas det att av den som är anhållen eller häktad må fotografi och fingeravtryck tagas. Regeringen bemyndigas att meddela närmare bestämmelser hur detta ska gå till. Regeringen har utfärdat närmare föreskrifter för dessa åtgärder genom för- ordning (1992:824) om fingeravtryck m.m. Av 2 § 3 p. kan utläsas att finger- avtryck och fotografi ska tas av den som anhållits som misstänkt för brott, om fingeravtryck eller fotografi kan behövas för att utreda om den anhållne har begått brottet eller något annat brott eller annars för att få till stånd erforderlig utredning eller om den anhållne anses farlig för den allmänna säkerheten eller laglydnaden. Rätten att besluta om denna åtgärd tillkommer undersökningsle- daren i de fall åtgärden behövs för utredningen i brottet och i övriga fall av polismyndigheten. har av regeringen bemyndigats att inom givna ramar meddela närmare föreskrifter hur tagande av fingeravtryck och fotografi ska gå till. har meddelat föreskrifter och allmänna råd om fingerav- tryck och annan signalementsupptagning, RPSFS 2005:12, FAP 473-1. Av 1 § 5 kap. framgår att fotografier ska vara välliknande och att den som nor- malt bär glasögon ska göra detta på bilden som tas framifrån. Om glasögon har färgat glas eller ögonbågar som stör identifieringsmöjligheten, tas även en bild utan glasögon. Religiösa huvudbonader berörs inte i föreskriften eller de allmänna råden. Någon dokumentation över vem som har beslutat om daktning finns inte hos polismyndigheten. Vid samtal med polisassistenten framgår att det är hans uppfattning att jourhavande förundersökningsle- daren inspektören fattat beslutet, men att någon dokumenta- tion över detta ej skett. Inspektören uppger att han minns telefonsamtalet med polisassistenten men inte om han 2 011 /1 2:JO1 beslutade om daktning och grunderna härför. Han uppger vidare att han i egenskap av jourhavande förundersökningsledare inte brukar dokumentera dylika beslut, utan utgår ifrån att utredarna antecknar beslutet i akten. Han är emellertid säker på att han sagt att A.S. ska fotograferas utan huvudduk efter- som det annars inte med säkerhet skulle gå att använda fotografiet vid identi- fiering. finner att det är en brist att det av dokumentationen i ärendet inte går att utröna vem som tagit beslutet och på vilka grunder. Det finns emellertid inte något formellt krav på dokumentation, förutom den blankett med signalementsuppgifter som sänds till . Syftet med daktningen torde inte ha varit att vinna utredning av det brott som A.S. satt anhållen för utan för något av de övriga syften som anges i 2- 5 §§ i förordning (1992:824) om fingeravtryck m.m. Beslut att dakta någon med syftet att utreda det specifika brottet är förbehållet förundersök- ningsledaren som, vid den här tidpunkten, var . Någon notering om att skulle ha fattat detta beslut finns inte. menar att starka skäl talar för att jourhavande förundersök- ningsledare inspektören tog beslutet vid telefonsamtalet mel- lan honom och polisassistenten . Enligt polismyndighe- tens beslutsordning har inspektören rätt att fatta detta beslut. Vidare får det antas att han gjort bedömningen att A.S. varit farlig för den allmänna säkerheten eller laglydnaden. finner att det finns ett betydande utrymme för olika uppfattningar huruvida detta förhållande förelegat, utan att något av dem var för sig skulle vara felaktigt. Polismyndig- heten anser därför att beslutet att ta fingeravtryck och fotografi av den för misshandel misstänkta A.S. var lagligen grundat. Det finns inte reglerat hur polismyndigheten ska förfara när en person med religiösa huvudbonader ska fotograferas i dessa sammanhang. Fotografiet och fingeravtrycken registreras under vissa bestämda förutsättningar i fingerav- trycks- och signalementsregistret som för. Ändamålet med behandlingen av personuppgifter i detta register är bl.a. att underlätta identifi- eringen av personer i samband med brott. Dessa bilder fyller en mycket viktig funktion inom ramen för förundersökningens bedrivande för att utröna vem som skäligen kan misstänkas för brott. Bilderna används också som distrakto- rer vid fotokonfrontationer. Ett avvikande utseende, exempelvis en religiös huvudbonad, utgör allt som oftast ett alldeles för avvikande utseende för att användas i konfrontationssammanhang. Religiösa huvudbonader som döljer delar av ansiktet eller hårfästet försvårar oftast också en säker identifiering när de används för detta syfte. Med stöd av ovan resonemang anser polismyndigheten att fotografering med registreringssyfte ska göras utan att huvudbonad bärs vare sig det är av religiösa skäl eller inte. Om fotograferingen görs med syfte att utreda det specifika brottet, som föranlett beslutet, anser polismyndigheten att foto- grafering med huvudbonad kan ske om det inte är till men för utredningen. välkomnar uppfattning i frågan. Rätten för polismännen att använda våld för att föra A.S. till rummet där fotograferingen skulle ske regleras i 2 § 24 kap. BrB. Där framgår det att det våld som är försvarligt med hänsyn till omständigheterna får brukas för att ordningen ska upprätthållas. Rätten att använda våld uppkommer även när den frihetsberövade på annat sätt gör motstånd. I detta innefattas även passivt motstånd exempelvis att vägra följa med på tillsägelse. Polismännen hade, som de uppfattade det, beslut om att genomföra en daktning av A.S. De försökte förmå henne att frivilligt följa med för att genomföra tjänsteåtgärden. deklarerade att hon inte tänkte medverka till åtgärden. finner att polismännens agerande genom att ta ett 2 011 /1 2:JO1 stadigt tag i A.S. armar var nödvändig och proportionerlig i förhållande till vikten på den tjänsteåtgärd som skulle genomföras. anser att våldsanvändningen var lagligen grundad. konstaterar vid en granskning av ärendet brister i doku- mentationen. Förutom beslutet om daktning, återfinns ingen dokumentation om vem som beslutat att ta A.S. i förvar och vilken tid detta skett. Enligt jourhavande förundersökningsledare inspektören hade han en kontakt med en manlig jouråklagare innan några tvångsme- delsbeslut fattades över huvud taget. Anledningen till kontakten var att in- spektör ville dryfta frågan om ärendet var att anse som varande av enkel beskaffenhet eller inte och frågan om skulle överta förundersökningen. Såvitt inspektören minns var jouråklagaren av uppfattningen att relationen mellan målsäganden och en av de misstänkta låg så långt tillbaka i tiden att brottet var av enkel beskaf- fenhet. Jouråklagarens beslut borde enligt polismyndighetens mening doku- menterats i ärendet.