frsrdg · GZ04JO1 · 2011-11-16 00:00:00 — 2 011 /1 2:JO1 bostadsrum kan konstateras att stöd för detta funnits genom bestämmelsen i 10 kap. 24 och 27 §§ OSL. Nämnda bestämmelser ger Kriminalvården möj- lighet att lämna ut uppgifter om brottsmisstankar till åklagare och polis under de förutsättningar som redovisats ovan. Det anses allmänt sett önskvärt att myndigheterna utnyttjar de möjligheter att lämna ut uppgifter som ges genom dessa bestämmelser (se Offentlighets- och sekretesslagen, En kommentar, Lenberg m.fl. 2009, s. 10:24:2). Ett sådant förhållningssätt ligger också i linje med de övergripande målen för Kriminalvårdens verksamhet. Det har således inte funnits några hinder ur sekretessynpunkt för Kriminalvården att underrät- ta åklagaren om innehållet i de aktuella handlingarna, utan det framstår tvärt- om som angeläget att den typen av informationsutbyte sker mellan myndighe- terna. Sedan åklagaren underrättats om innehållet i handlingarna har även dessa, i enlighet med åklagarens önskemål, översänts per fax till åklagaren. Häktet har därvid uppfattat att man agerat på åklagarens uppdrag, men har inte efterfrågat något formellt beslut från åklagaren rörande dennes tillgång till handlingarna. Kriminalvården känner heller inte till om något formellt beslut i frågan fattades av åklagaren, eftersom något skriftligt beslut inte före- tetts. Det står klart att ett överlämnande av handlingarna i original till polis eller åklagare endast skulle ha kunnat ske under förutsättning att åklagare eller polis fattat formellt beslut om beslag av den aktuella handlingen (jfr bl.a. 5 kap. 8 § KVFS 2007:1 samt JO:s beslut i ärende med dnr 2346-2003). Att översända en omhändertagen handling per fax innebär dock inte att den intagnes tillhörighet lämnas ut och faxkopian omfattas heller inte av beslagsreglerna i 27 kap. . Något formellt hinder mot att per fax översända omhändertagna skriftliga handlingar till åklagare eller polis på det sätt som skett i förevarande fall även utan åklagarens beslut om beslag av originalhandlingarna föreligger inte enligt Kriminalvårdens be- dömning. I sammanhanget kan dock avslutningsvis noteras att frågor kring hur kopi- or av skriftliga handlingar ska betraktas i bl.a. beslagshänseende har varit föremål för diskussion i olika sammanhang, se bl.a. slutbetänkande SOU 1995:47, Justitiekanslerns beslut i ärende dnr 6372/6373-07-31 samt rättsfallen NJA 1977 s. 573 och NJA 1988 s. 471. Vid en eventuell lagreglering kring dessa frågor kan även frågan om hur Kriminalvården bör förhålla sig till åklagare och polis i samband med situationer som den nu aktuella behöva övervägas. gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret. I ett beslut anförde chefsJO följande. Rätt att ta del av innehållet i brev som påträffats vid visitation av bostadsrum Av utredningen framgår att de aktuella breven anträffades vid visitation av ett bostadsrum tillhörande den som var mottagare av breven. Som Kriminalvår- den konstaterat är regelverket om brevgranskning inte tillämpligt i den här aktuella situationen. Kriminalvården har redogjort för de bestämmelser om visitation av bostadsrum som har betydelse i ärendet. Det har från JO:s sida tidigare uttalats att det i samband med undersökning av intagnas bostadsrum kan bli aktuellt att granska och därvid även läsa brev eller andra skriftliga meddelanden som anträffas, om det är påkallat med hänsyn till de syften som föranlett undersökningen av rummet (se mitt beslut i dnr 2 011 /1 2:JO1 2849-2006 samt JO 1994/95 s. 175). Jag har således ingen erinran mot att den som utförde visitationen av N.N:s bostadsrum tog del av innehållet i breven. Omhändertagande av breven från den intagnes bostadsrum Som Kriminalvården redogjort för ska egendom som Kriminalvården tar om hand i samband med en visitation av ett bostadsrum förtecknas (se 4 a § för- ordningen [1976:376] om behandling av häktade och anhållna m.fl.). Så har uppenbarligen inte skett i det aktuella fallet. Kriminalvården förtjänar kritik för sin underlåtenhet i detta avseende. Utlämnande av uppgifter som omfattas av sekretess Kriminalvården har i sitt yttrande redogjort för vissa av de sekretessbestäm- melser som har betydelse i ärendet. I sin redogörelse har Kriminalvården hänfört sig till offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL. Vid tid- punkten för den anmälda händelsen gällde fortfarande sekretesslagen (1980:100), som ersattes av OSL. I nu berörda hänseenden har OSL inte inneburit några sakliga ändringar. Jag hänför mig därför i det följande till bestämmelserna i . Enligt 35 kap. 15 § OSL gäller sekretess inom kriminalvården för uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider men eller att fara uppkommer för att någon utsätts för våld eller lider annat allvarligt men om uppgiften röjs. (Mot- svarande bestämmelse återfanns i 7 kap. 21 § sekretesslagen.) Inledningsvis kan jag konstatera att de uppgifter som Kriminalvården läm- nade till åklagaren är sådana att de omfattades av sekretess enligt nämn- da bestämmelse. Som framgår av Kriminalvårdens redogörelse finns det i 10 kap. 24 och 27 §§ OSL sekretessbrytande bestämmelser som under vissa förutsättningar ger myndigheter möjlighet att lämna ut uppgifter som angår misstankar om begångna brott. (Motsvarande bestämmelser återfanns i 14 kap. 2 § fjärde stycket respektive 14 kap. 3 § sekretesslagen.) Som Krimi- nalvården anfört anses det önskvärt att myndigheterna utnyttjar de möjlighe- ter att lämna ut uppgifter som ges genom nämnda bestämmelser. Jag vill dock ändå i detta sammanhang understryka att det inte är fråga om någon uppgifts- skyldighet och att frågan om uppgifter ska lämnas eller inte med stöd av de nu aktuella bestämmelserna beror på omständigheterna i det enskilda fallet. Mot bakgrund av vad som framkommit i ärendet har jag ingen invändning mot att häktet lämnade de uppgifter om misstänkt brottslighet som fanns i de aktuella breven till åklagaren. Såvitt avser den formella hanteringen av utlämnandet av uppgifterna vill jag anföra följande. Genom det regelverk om exempelvis visitation och brev- granskning som gäller inom kriminalvården får kriminalvårdstjänstemän tillgång till en mängd uppgifter av privat natur. Det är därför av största vikt att en fråga om att med stöd av en sekretessbrytande bestämmelse lämna ut uppgifter som omfattas av sekretess till exempelvis en åklagarmyndighet handhas korrekt och noggrant. I kommentaren till 10 kap. 24 § OSL uttalas bl.a. följande. 2 011 /1 2:JO1 Frågan om vem som bör pröva frågan om utlämnande av uppgifter om brottsmisstankar har tagits upp i förarbetsuttalanden (prop. 1981/82:186 s. 26, bet. 1982/83: KU12 s. 17 och 39, prop. 1983/84:142 s. 41, bet. 1983/84:KU29 s. 19). Den har lösts så att uppgiftslämnandet ankommer på de enskilda befattningshavarna och inte på myndigheterna som sådana. Det har emellertid ansetts ligga i sakens natur att prövningen som regel sker på hög nivå inom myndigheten. kan det vara lämpligt att den enskilde befattningshavaren rådgör med en överordnad när det är fråga om att lämna ut uppgifter om brott samt att han eller hon i tveksamma fall lämnar över frågan till myndigheten för avgörande. Det finns inte något hinder mot att en myndighet i sin arbetsordning närmare reglerar i vilken utsträckning enskilda tjänstemän ska kunna lämna uppgifter till andra myndigheter och i vad mån uppgiftslämnandet ska ankomma på myndighetens ledning. I så stor utsträckning som möjligt bör uppgiftslämnandet ske i skriftlig form (prop. 1983/84:142 s. 42). Den skriftliga formen ter sig naturlig inte minst av det skälet att det bör vara möjligt att kontrollera bl.a. vilka uppgifter som har lämnats ut och vem som har svarat för uppgiftslämnandet. Det är dock inte uteslutet att uppgifter lämnas ut muntligen. Detta kan vara motiverat t.ex. när det är fråga om ett brådskande ärende eller om uppgifter som lämnas vid ett sammanträde. I sådana fall är det viktigt att en protokollsanteckning eller tjänsteanteckning görs. Att den mottagande myndigheten dokumenterar upp- gifterna får anses ligga i sakens natur. (Se Offentlighets- och sekretesslagen, En kommentar, Lenberg m.fl. 2009, s. Av utredningen framgår att det saknas dokumentation avseende de åtgärder som häktet vidtog med de aktuella breven. Kriminalvården förtjänar kritik för den bristande dokumentationen. I Kriminalvårdens arbetsordning (KVAF 2009:1) är det inte särskilt regle- rat vem som har behörighet att fatta ett beslut om att med stöd av en sekre- tessbrytande bestämmelse lämna ut uppgifter som angår misstankar om be- gångna brott till en brottsbekämpande myndighet. I det aktuella ärendet har det inte klarlagts vem som fattade beslut om att uppgifterna skulle lämnas till åklagaren. Detta är naturligtvis en brist i sig, som till största delen beror på den bristande dokumentation som behandlats ovan. Jag nöjer mig med att erinra om vad som i kommentaren till OSL sägs om att det ligger i sakens natur att prövningen som regel bör ske på hög nivå inom myndigheten. En annan fråga som aktualiseras i detta ärende är sättet för uppgiftsläm- nandet. I förarbetena till bestämmelsens motsvarighet i sekretesslagen uttalas att uppgiftslämnandet i så stor utsträckning som möjligt bör ske i skriftlig form (prop. 1983/84:142 s. 42). Att översända en handling per fax måste, enligt min mening, ses som en form av skriftligt uppgiftslämnande. Jag har således inte något att erinra mot häktets agerande i detta avseende. Sammanfattningsvis visar det som framkommit om bristerna i häktet Malmös hantering av de aktuella breven att det finns ett behov av skriftliga rutiner inom detta område. Vad som i övrigt framkommit motiverar inte något uttalande. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan sagda. 2 011 /1 2:JO1 Beslut av Kriminalvården om generella restriktioner för häktad (Dnr 3108-2010) I en anmälan, som kom in till JO , framförde M.L. kritik mot Kriminalvården. Han anförde i huvudsak följande. medde- lade tingsrätten att de restriktioner som gällt för honom och hans medåtalade hade hävts. framkom att Kriminalvårdens huvudkontor i stället hade beslutat att han skulle beläggas med något som kan benämnas generella häktesrestriktioner, innebärande bl.a. att all kontakt med anhöriga skulle ske under bevakning av kriminalvårdspersonal. Den enda motivering som gavs var att han skulle kunna få ett långt fängelsestraff. Kriminalvården anmodades att yttra sig över anmälan. I sitt remissvar anförde Kriminalvården (huvudkontoret), genom chefsjuristen , föl- jande. Kriminalvården har inhämtat yttrande från region som i sin tur inhämtat yttrande av verksamhetsområdet . Av dessa yttranden framkommer bl.a. följande. häktades och ålades restriktioner . delgav Kri- minalvården, häktet , M.L. muntligen ett beslut med det innehållet att han ålades häktesrestriktioner. även ett skriftligt besked med det innehållet. Av beslutet framgår bl.a. att det är brot- tets art, den eventuella strafftidens längd, risken för fortsatt brottslighet samt eventuell framtida placering på anstalt med högre säkerhetsklass som var skälen för beslutet. Vidare framgår att beslutet innebär att samtliga besök ska bevakas, samtliga telefonsamtal kommer att avlyssnas, all post kommer att läsas och gemensamhet med andra intagna kommer att begränsas och beslutas av Säkerhetsgruppen. omprövning av beslutet. beslutade Kriminalvården, region , att inte ta upp frågan till pröv- ning. Skälen för beslutet var huvudsakligen att beslutet om häktesrestriktioner inte var ett beslut i ett enskilt fall och därför inte var överklagbart. I beslutet framhölls också att det ankommer på häktet att pröva varje besök och varje telefonsamtal för sig samt huruvida viss gemensamhet kan tillåtas. Vidare framhölls att beslut i de enskilda fallen skulle vara överklagbara. har därefter inkommit med flera ansökningar om besök, telefoni etc. Han har därvid erhållit beslut såväl bifall som avslag i varje enskilt ärende med där tillhörande besvärshänvisning. Av 3 § lag (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. (HäL) framgår att om en häktad vill vistas tillsammans med en eller flera andra häktade ska han eller hon ges tillfälle till det. Gemensam vistelse får dock inte äga rum om det innebär fara från säkerhetssynpunkt eller, i fråga om den som 2 011 /1 2:JO1 är häktad på grund av misstanke om brott, fara för att bevis undanröjs eller utredning om brott på annat sätt försvåras. Av 9 och 10 §§ HäL framgår bl.a. att den häktade får sända eller ta emot brev, försändelser av annat slag eller andra skriftliga handlingar om det kan ske utan fara från säkerhetssynpunkt. Av 11 § HäL framgår bl.a. att den häktade inte får ta emot besök som kan medföra fara från säkerhetssynpunkt. Om det behövs av säkerhetsskäl eller för att undvika att bevis undanröjs eller utredning om brott på annat sätt för- svåras, skall en eller flera personer vara närvarande vid besök. Av 12 § HäL framgår bl.a. att den häktade ska vägras telefonsamtal som kan medföra fara från säkerhetssynpunkt och om det behövs ska en eller flera personer på lämpligt sätt avlyssna samtal. Av 16 § HäL framgår att beträffande den som är häktad på grund av miss- tanke om brott är det undersökningsledaren eller åklagaren som ska besluta om restriktioner på grund av fara för att bevis undanröjs eller utredning om brott på annat sätt försvåras. Denna åklagarens rätt är dock beroende av om den häktade får underkastas restriktioner enligt 24 kap. 5 a § rättegångsbal- ken. Av 18 § HäL framgår att om inte annat följer av 16 §, är det Kriminalvår- den som meddelar beslut enligt denna lag beträffande den som är intagen i en förvaringslokal som står under myndighetens tillsyn. Av 22 § förvaltningslagen (1986:223) framgår att ett beslut kan överklagas av den beslutet angår, om det har gått honom emot och beslutet kan överkla- gas. Av 19 § (HäL) framgår att Kriminalvårdens beslut i särskilda fall enligt HäL får överklagas. Andra beslut av Kriminalvården enligt HäL får inte över- klagas. Det finns lagstöd för Kriminalvården att, även efter att restriktionerna hävts av domstol, besluta om inskränkningar i den häktades rätt till korrespondens, telefoni, besök och gemensamhet med andra intagna. Sådana begränsningar får emellertid endast ske efter en individuell bedömning i det enskilda fallet. delgetts ett generellt beslut om att han kommer att åläggas häktes- restriktioner var därför felaktigt. Kriminalvården har därefter upplyst M.L. om att han har rätt till beslut i varje enskilt fall. har därefter inkommit med flera begäran om telefoni etc. På dessa begäran har han fått beslut i varje enskilt fall, och därvid fått såväl avslag som bifall. har också haft möjlighet att besvära sig mot besluten. Således har M.L. inte berövats rätten till prövning i varje enskilt fall och därmed inte lidit någon rättsförlust. Utöver detta förtjänar att nämnas att Kriminalvården, region , har fastställt ett styrdokument för den administrativa proces- sen kring klienter som bedöms utgöra en högre säkerhetsrisk. Av dokumentet framgår att klienterna har rätt till individuella beslut i varje enskilt fall. yttrade sig över remissvaret. Han anförde bl.a. följande. Han har varit häktad och isolerad . Hans totala strafftid uppgår till och . Strafftidens längd motiverar inte att han sitter isolerad. I ett beslut anförde chefsJO följande. Kriminalvården har i remissvaret redogjort för tillämpliga bestämmelser. Dessa bestämmelser innebär, sammanfattningsvis, att det är Kriminalvården i 2 011 /1 2:JO1 den i ärendet aktuella situationen som bestämmer omfattningen utifrån säkerhetssynpunkt av en häktads kontakter med omvärlden och med andra häktade. En korrekt tillämpning av bestämmelserna förutsätter att det i varje enskilt fall avseende besök, telefonsamtal, brev och gemensam vistelse sker en individuell bedömning, som utmynnar i ett beslut som den häktade kan begära omprövning av. Det beslut om generella restriktioner som M.L. del- gavs var således felaktigt. Jag finner inte skäl att försöka klarlägga vem som bar ansvaret för beslutet, utan nöjer mig med att rikta kritik mot Kriminalvår- den för att det fattades. I anslutning till vad M.L. anfört om den långa tiden i isolering vill jag erinra om att utgångspunkten enligt 3 § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. är att en häktad som vill vistas i gemensamhet med andra häktade ska få göra det. Fråga om underrättelse till ambassad om frihetsberövandet av en rysk medborgare m.m. (Dnr 3849-2009) I en anmälan, som kom in till JO , framförde ryske medborga- ren E.S. i , åklagare vid och . Dessa klagomål har behand- lats i JO:s ärende med dnr 3832-2009. Beslut i det ärendet fattades av dåvarande chefsjustitieombudsmannen , som efter viss utredning inte fann anledning att vidta några ytterligare åtgärder. I anmälan framförde E.S. även klagomål mot Kriminalvården, häktet Kro- noberg, och dessa behandlas inom ramen för nu aktuellt ärende. Av anmälan i denna del framgick bl.a. följande. som misstänkt för stöld. Han begär- de att få kontakta ryska ambassaden och att han skulle få ringa till sin familj, men fick inte den möjligheten. begärde han att få sjukvård, men fick inte det. gjorde även gällande att hans bagage hade blivit plundrat och att hans dator hade blivit stulen. Utdrag ur E.S:s behandlingsjournal och patientjournal inhämtades och grans- kades. Anmälan remitterades därefter till Kriminalvården, som anmodades att ytt- ra sig över vad E.S. anfört om dels möjligheten att få sjukvård, dels möjlighe- ten att få ringa till ambassaden och till sina anhöriga. I sitt remissvar anförde myndigheten, region , genom dåvarande regionchefen , följande (bifogad bilaga har utelämnats här). 2 011 /1 2:JO1 Kriminalvårdens remissvar avser de delar som berör Kriminalvården. Krimi- nalvården konstaterar att anmälan i många avseenden berör och Domstolar. Sammanfattning anmälan i de delar det rör Kriminalvården (ska rätteligen vara E.S. ; JO:s anmärkning) anför bl.a. att trots han vid upprepade tillfällen uttalat önskemål att kontakta den ryska ambassaden och sina föräldrar, ej fått denna möjlighet. Vidare anför S.E. att dennes bagage blivit plundrat och dennes laptop blivit stulen. Slutligen anför S.E. att han från begärt sjukvård, men ej fått denna tillgodo- sedd. VO yttrande bifogas i sin helhet som bilaga. Styrande dokument beträffande kontakt med ambassad Av 1 § lag (1989:152) om underrättelseskyldighet m.m. när utlänningar är berövade friheten framgår att om en utlänning berövas friheten efter beslut av en myndighet, skall den som ansvarar för verkställigheten av beslutet på be- gäran av utlänningen utan dröjsmål underrätta hans hemlands konsulat om frihetsberövandet samt vidarebefordra meddelanden från honom till konsula- tet. När en utlänning har berövats friheten skall han utan dröjsmål upplysas om sin rätt att begära att konsulatet skall underrättas om frihetsberövandet och om sina möjligheter att få meddelanden till konsulatet vidarebefordrade. Av 2 § lag (1989:152) om underrättelseskyldighet m.m. när utlänningar är berövade friheten framgår om den som är berövad friheten inte motsätter sig det, skall hans hemlands konsul beredas tillfälle att besöka honom, samtala och brevväxla med honom samt se till att han får hjälp att ta tillvara sin rätt. Av 3 § lag (1989:152) om underrättelseskyldighet m.m. när utlänningar är berövade friheten framgår att vid tillämpningen av 1 och 2 §§ skall iakttagas vad som i lag eller annan författning annars är föreskrivet om rätt för den som är berövad friheten att ta emot besök eller att skriftligen eller muntligen ut- växla meddelanden. Av övergångsbestämmelserna till lag (1989:152) om underrättelseskyldig- het m.m. när utlänningar är berövade friheten, framgår att i den mån artikel 39 i eller första protokollet till konsularkonventionen med innehåller regler om underrättelseskyldighet tillämpas i stället de reglerna. Av den bilaterala konsularkonventionen med (SÖ 1968:6, prop. 1968:28), framgår att underrättelse om frihetsberövandet till konsulatet ska ske oberoende om den frihetsberövade begär det. Av 7 § 1 kap. kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för behand- ling i häkte (KVFS 2007:1) framgår att häktet skall informera en utländsk häktad om hans eller hennes rättighet att hemlandets konsulat underrättas enligt lagen (1989:152) om underrättelseskyldighet m.m. när utlänningar är berövade friheten, om sådan information inte tidigare lämnats av annan myn- dighet. Att den häktade fått sådan information skall antecknas i den häktades journal. Om den häktade önskar att sådan underrättelse lämnas till konsulat eller beskickning skall den lämnas utan dröjsmål och senast . Styrande dokument beträffande kontakt med anhörig Av 12 § lag (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. (HäL) framgår bl.a. att telefonsamtal mellan den häktade och en person utanför 2 011 /1 2:JO1 förvaringslokalen får äga rum i den utsträckning det lämpligen kan ske. Den häktade skall vägras telefonsamtal som kan medföra fara från säkerhetssyn- punkt. Inte heller den som är häktad på grund av misstanke om brott får ta emot eller ringa telefonsamtal som kan medföra fara för att bevis undanröjs eller utredning om brott på annat sätt försvåras. Av 16 § HäL framgår bl.a. att beträffande den som är häktad på grund av misstanke om brott är det undersökningsledaren eller åklagaren som skall avgöra om eller i vad mån det finns hinder för medgivande enligt 1112 §§ på grund av att åtgärden kan medföra fara för att bevis undanröjs eller utredning om brott på annat sätt försvåras. Ett beslut enligt första stycket som innebär inskränkningar i den häktades kontakter med omvärlden (restriktioner) får meddelas endast om den häktade får underkastas restriktioner enligt 5 a § 24 kap. (RB). Av 5 a § 24 kap. RB framgår att om rätten beslutar att häkta någon, för- ordnar att någon skall kvarbli i häkte eller medger förlängning av tiden för att väcka åtal, skall den på begäran av åklagaren pröva om den häkta- des kontakter med omvärlden skall få inskränkas. Tillstånd till sådana restrik- tioner får meddelas endast om det finns risk för att den misstänkte undanröjer bevis eller på annat sätt försvårar sakens utredning. Av de europeiska fängelsereglerna framgår av 10.1 att de europeiska fäng- elsereglerna är tillämpliga på var och en som häktats av rättslig myndighet eller frihetsberövats till följd av dom. Av de europeiska fängelsereglerna framgår av 24.2 att kommunikation och besök kan bli föremål för inskränkningar och kontroll om detta är nödvändigt på grund av pågående brottsutredningar, för upprätthållandet av ordning och säkerhet, för att förhindra brott eller skydda brottsoffer, men sådana inskränk- ningar, inklusive särskilda restriktioner som beslutats av behörig rättslig myndighet, ska ändå medge en godtagbar lägsta kontaktnivå. Av de europeiska fängelsereglerna framgår av 24.8 att de intagna ska tillå- tas att underrätta sina familjer om att de fängslats eller förflyttats till annat fängelse samt om de drabbas av allvarlig sjukdom eller skada. Styrande dokument beträffande sjukvård Av 4 § HäL framgår bl.a. att vid behandlingen av den häktade skall hänsyn tas till den häktades hälsotillstånd. En häktad som bedöms behöva hälso- och sjukvård eller som begär att läkare skall tillkallas, skall undersökas av läkare, om inte sådan undersökning uppenbarligen är onödig. Av 7 § 2 kap. KVFS 2007:1 framgår bl.a. att så snart det kan ske efter in- skrivningen i häkte skall den häktade erbjudas att få träffa sjuksköterska. Den som vid sammanträffandet med sjuksköterskan visar sig vara i behov av lä- karkontakt skall få sådan så snart det lämpligen kan ske. Visar den häktade tecken på sjukdom eller drabbas han eller hon av olycksfall skall detta utan dröjsmål anmälas till häktets sjukvårdspersonal och ansvarig kriminalvårdsin- spektör. Vid akut fara skall den häktade komma under sjukvård.