frsrdg · GZ04JO1 · 2011-11-16 00:00:00 — Det måste också finnas ett betydande utrymme för att en domstols domskäl, t.ex. vid ett överkla- gande eller en senare analys, kan kritiseras, bl.a. med avseende på redovis- ningen av domstolens slutsatser och vad som legat till grund för dessa, utan att det kan hävdas att något formellt fel begåtts av det slag som hävdas i anmälan. De aktuella domskälen är dock även med denna utgångspunkt för pröv- ningen i flera avseenden anmärkningsvärda. Det är svårt att vid en läsning förstå vad tingsrätten grundat sina slutsatser på. Detta är olyckligt, inte minst eftersom rätten drar långtgående och i vissa fall kontroversiella slutsatser av omständigheter som inte redovisas i domen. Det öppnar för misstankar rätt eller orätt att rätten inte grundat sina överväganden på vad som före- kommit i målet, utan på subjektiva värderingar eller förutfattade meningar och det försvårar för parterna att bedöma om målet ska överklagas. Det nu sagda gäller inte minst vad som sägs i domen om parternas olika konfliktbenägenhet, något som förefaller ha varit centralt vid bedömningen i målet. Det är mycket svårt för en läsare att förstå vad dessa bedömningar grundas på. Än mer uppenbart gäller detta skrivningen i domen om handge- mänget . Där drar rätten slutsatser avseende förutsättningarna för mannen att besinna sig, trots att rätten, enligt vad som anges i domen, inte känner till hur våldsamheterna gått till eller vem som gjort vad. gör bedömningen att domen i dessa avseenden inte är förenlig med den angivna bestämmelsen i 17 kap. 7 § 5 RB. Genom att avfatta en dom som inte ens uppfyller de formella minikraven i 17 kap. 7 § RB har i vart fall av oaktsamhet åsidosatt sina skyldigheter i anställningen. Domskälens förenlighet med kravet på domstolens opartiskhet Enligt anmälan har genom sitt sätt att uttrycka sig i domen framkallat tvivel om rättens opartiskhet. Frågan om jäv formellt förelegat är, som ovan angivits, något som ska prövas av domstol inom ramen för handlägg- ning av det enskilda målet i den ordning som RB föreskriver. 2 011 /1 2:JO1 agerar på ett sådant sätt att det riskerar att komma i konflikt med det grund- läggande kravet på opartiskhet torde det dock kunna utgöra ett sådant formellt fel som kan ligga till grund för ett arbetsrättsligt disciplinansvar. Domarens opartiskhet och oberoende är fundamental för förtroendet för domstolarna. En domare ska vid utövningen av domargärningen agera på ett sådant sätt att detta förtroende upprätthålls. I det ligger att parterna ska behandlas lika och med respekt. Denna skyldighet omfattar självfallet också domarens ut- formning av domar och beslut. Såsom påpekas i anmälan kan ett annat förhåll- ningssätt ytterst leda till att domaren betraktas somjävig. är det givetvis så att en part kan vara mycket kri- tisk mot en domares ställningstagande, utan att fördenskull domaren objektivt sett varit partisk. Det gäller inte minst i familjemål av det slag som är aktuellt i detta ärende, där en värdering av parternas förutsättningar att svara mot barnets bästa måste redovisas. Även kontroversiella bedömningar ska således redovisas om de har betydelse för målets utgång, trots att det kan leda till att en part känner sig illa behandlad eller missbedömd. Det är dock av yttersta vikt för för- troendet för domstolens opartiskhet att rättens bedömningar redovisas på ett sätt som inte onödigtvis kan uppfattas som nedlåtande eller nedvärderande för endera parten. I detta avseende har den aktuella domen uppenbara brister. Domen präglas ge- nerellt av en ton som är nedvärderande mot modern och positiv mot fadern. De olika värderande uttalanden som görs går i många fall betydligt längre än vad som varit nödvändigt för att ta ställning till olika sakfrågor i målet. Det sägs exempelvis att modern pådyvlar fadern vissa egenskaper, att hon har en klart mer självcentrerad syn på vissa frågor än vad som är god- tagbart ur barnens perspektiv, att hon är snar att söka konflikt med fadern, att hon försöker dra in omgivningen och barnen i dessa onödiga konflikter, att konflikterna ofta är sökta och skapade av modern, att hennes latenta kon- fliktvillighet är betänklig samt att konflikten kan dämpas om hon tar sig samman i stället för att skjuta sina egna aggressioner mot fadern i förgrunden. I domen avfärdas i det närmaste i bryska ordalag moderns yrkande om kontaktperson, trots att något sådant förordnande aldrig blev aktuellt genom att makarna tilldömdes gemensam vårdnad. Vad som i domen anges i anslut- ning till motiveringen av det interimistiska förordnandet sammantaget med hur rätten motiverar att moderns rättshjälp ska upphöra kan inte upp- fattas på annat sätt än som ett uttryck för ogillande av ett överklagande från modern, något som det knappast ankommer på rätten att ha synpunkter på. Om fadern sägs exempelvis å andra sidan att redan hans yrkesmeriter bor- de borga för att uppfatta honom som en lämplig vårdnads-, boende- och um- gängesförälder. Beträffande det ovan angivna handgemänget anges, trots att rätten uttryckligen säger sig inte ha närmare kännedom om händelsen, att det är förståeligt att fadern i denna situation haft svårt att besin- na sig. Vid värdering av domskälen är det viktigt att poängtera att rätten kunnat komma till motsvarande slutsatser utan att, på det sätt som skett, visa bristan- de respekt för den ena parten. Även om vissa av de angivna uttrycken skulle kunna förklaras av obetänksamhet eller dylikt kan det sätt som domskälen utfor- mats på sammantaget inte leda till någon annan slutsats än att rätten tagit ställ- ning för fadern och mot modem även på det känslomässiga planet. har, genom sitt ansvar för domskälens utformning, föranlett att rättens opartiskhet på goda grunder kunnat sättas i fråga. Härigenom har han åsido- satt en grundläggande regel för domares utövning av sitt ämbete och till följd härav också på detta sätt i vart fall av oaktsamhet åsidosatt sina skyldigheter i anställningen. 2 011 /1 2:JO1 Kan felen bedömas som ringa? uppgifter om den tidigare lagmannens besked i dom- skrivningsfrågan är oemotsagda och får godtas. har anfört att han förlitade sig på lagmannens tolkning av lagstiftningens krav och gjort gällan- de att lagmannens agerande och uppfordran till domarna att hålla sig till lag- stiftningens minimikrav att bara ange vad som är bevisat och inte hur måste tillmätas avgörande betydelse vid bedömningen. Nämnden vill dock betona att ansvaret för utformningen av domen givetvis alltid vilar på den enskilde doma- ren som deltagit i avgörandet. har i övrigt om sin arbetssituation och sina förhållanden an- fört: Han tjänstgjorde vid aktuell tid som rådman och enhetschef vid tingsrättens enhet l. Totalt hade han ett övergripande ansvar för ca 950 mål och ärenden. Den på familjerätt specialiserade rådman som var tänkt att hålla huvudför- handlingen i aktuellt mål ville inte ta huvudförhandlingen. var enhe- ten hårt belastad av många häktade brottmål. I detta läge bestämde han sig för att själv ta huvudförhandlingen i nu aktuellt mål. Han har oförvitligt tjänst- gjort som ordinarie domare . Han har fyllt och har tänkt arbeta till . Han har ådragit sig kritik. Aktuell anmälan är mycket besvärande för honom. Han har inte tidigare och kommer inte fram- gent att utforma domskäl på det sätt som skett. I stället kommer han att, lik- som tidigare, tydligare hänvisa till utredningen i målet. Även med beaktande av den marginal som, enligt vad som ovan angivits, måste medges för olika utformning av domskäl och den pressade arbetssituation som beskrivit är de brister som angivits så flagranta att felen inte kan bedömas som ringa. ska därför åläggas en disciplinpåföljd för tjänsteförseelse i form av en varning. Skyldigheten att motivera interimistiska beslut avseende tvistiga frågor om vårdnad av barn m.m. (Dnr 2006-2010) B.H. framförde i en anmälan klagomål mot rådmannen vid med anledning av bl.a. ett interimistiskt beslut i fråga om vårdnad om barn. Handlingar i tingsrättens mål T 303-10 begärdes in och granskades. Av hand- lingarna framgick bl.a. följande. Det aktuella målet avsåg vårdnad m.m. be- träffande B.H:s och P.M:s två gemensamma barn. Vid ett sammanträde för muntlig förberedelse framställde B.H. och P.M. var för sig interimistiska yrkanden om att ensam tillerkännas vårdnaden om barnen. B.H:s andrahandsyrkande om visst umgänge medgavs av P.M. meddelade det interimistiska beslutet att P.M. ensam skulle ha vårdnaden om båda barnen. Vidare förordnades om umgänge mellan B.H. och barnen i enlighet med hennes yrkande härom. Några skäl till beslutet angavs inte. Muntliga upplysningar inhämtades från i fråga om vård- nadsbeslutets avsaknad av motivering. Han uppgav bl.a. att utgången i vård- 2 011 /1 2:JO1 nadsfrågan inte torde ha kommit som någon överraskning för någon av par- terna i målet och att det därför inte fanns något behov av att ange skäl för beslutet. uppgav vidare att han dock i efterhand möjligen hade en annan uppfattning. Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande om an- ledningen till att tingsrätten inte angav de skäl som det interimistiska beslutet om vårdnad grundades på. Tingsrätten (lagmannen ) kom in med ett remissvar till vilket fogades ett yttrande från . I 17 kap. 13 § första stycket anges att ett beslut som inte är slutligt skall i den utsträckning det behövs ange de skäl som det grundas på. I det nu aktuella fallet måste jag ha ansett att det inte fanns behov av att särskilt motivera beslutet eftersom utgången med hänsyn till det som uppgivits under förhandlingen inte borde ha kommit som en överraskning för parterna. Att så var fallet visas ju också av att det interimistiska beslutet inte överklagades. B.H. är vidare oförhindrad att när som helst begära ny interimistisk prövning i målet. När det gäller motivering av interimistiska beslut avser jag att framöver motivera sådana beslut och beaktar då vad angivit i sin dom , ansökan 37801/97. Vad så gäller det B.H. anfört om förhandlingen så förlöpte denna på sedvanligt sätt. B.H. blev inte illa behandlad eller diskrimi- nerad på något sätt, vilket antyds i hennes klagomål. Att en vårdnadstvist sedan, så som B.H. angivit i sin skrivelse till JO, kan få olika och besvärande följder för de inblandade föräldrarna och barnen är något som jag endast kan beklaga, men detta ligger utanför det tingsrätten råder över. Även om bestämmelsen i 17 kap. 13 § första stycket ger visst utrymme för att inte ange skäl för ett icke-slutligt beslut torde numera efter dom , ansökan 37801/97, gälla att ett interimistiskt beslut av det slag som meddelats av tingsrätten alltid ska förses med skäl. Det var således fel av tingsrätten att inte ange skäl för beslutet. Samtliga domare vid tingsrätten har erinrats om vad som gäller i fråga om motivering av icke-slutliga beslut. I ett beslut anförde stf JO Pennlöv följande. Av utredningen i ärendet har framkommit att parterna under förberedelsen i målet var för sig hade framställt interimistiska yrkanden om att ensam tiller- kännas vårdnaden om deras gemensamma barn. B.H:s andrahandsyrkande om visst umgänge medgavs av hennes motpart P.M. beslutade interimistiskt att P.M. ensam skulle ha vårdnaden om bar- nen. Vidare bifölls B.H:s yrkanden om umgänge. I beslutet angavs inte några skäl för rättens ställningstagande. Jag vill inledningsvis framhålla att tingsrättens beslut i sak inte föranleder något uttalande från min sida. Min granskning avser istället frågan om avsak- nad av motivering för det interimistiska beslutet om vårdnad. I mål eller ärenden om vårdnad, boende eller umgänge får rätten, om det behövs, besluta om vårdnad, boende eller umgänge för tiden till dess att frå- 2 011 /1 2:JO1 gan har avgjorts genom en dom eller ett beslut som har vunnit laga kraft eller föräldrarna har träffat ett avtal om frågan och avtalet har godkänts av social- nämnden. Beslutet går i verkställighet på samma sätt som en lagakraftägande dom men kan när som helst ändras av rätten (6 kap. 20 § första och tredje stycket ). Ett interimistiskt beslut är enligt , RB, terminologi att hänföra till kategorin icke-slutliga beslut, jfr 17 kap. 1 § RB. I 17 kap. 13 § första stycket RB föreskrivs att ett sådant beslut i den utsträckning det behövs ska ange de skäl som det grundas på. Inom kategorin icke-slutliga beslut ryms en mängd olika typer av avgöran- den och beträffande ett flertal av dessa är det ofta obehövligt att redovisa skälen för rättens ställningstagande. Således behöver t.ex. beslut som endast angår ordningen för målets handläggning bara i undantagsfall motiveras och detsamma gäller beslut om kallelser och förelägganden för parter och andra att inställa sig vid rätten (se NJA II 1943 s. 222). Även sådana interimistiska beslut i fråga om barns vårdnad, boende och umgänge som bygger på över- enskommelser mellan parterna kan, som jag ser det, normalt inte heller anses fordra att skälen anges för beslutet. Jag har följaktligen inga synpunkter på att några skäl inte angavs för tingsrättens interimistiska beslut i fråga om um- gänge i det nu aktuella ärendet. Vad däremot gäller vissa andra icke-slutliga beslut än de ovannämnda bör dock utgångspunkten i fråga om motivering vara den motsatta, dvs. att skäl regelmässigt ska anges. Processlagberedningen anförde t.ex. att i beslut om ogillande av invändning om rättegångshinder borde alltid intas skälen för beslutet (NJA II 1943 s. 222). Även beslut om avvisning av bevisning torde vanligtvis kräva att domstolen motiverar sina ställningstaganden. Att så är fallet framgår bl.a. av avgörande i målet mot (dom ), vilket även hänvisat till (jfr även JO 1992/93 s. 43, särskilt s. 47). Genom avsaknaden av motivering för att avvisa erbjuden bevisning ansågs i det angivna avgörandet en finsk domstol ha kränkt artikel 6.1 i europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. anförde bl.a. att artikel 6.1 ålägger nationella domstolar att motivera sina ställningstaganden, dock att omfattningen av denna skyldighet kan variera beroende på vilken typ av beslut det är fråga om (Article 6 § 1 obliges courts to give reasons for their judgements The extent to which this duty to give reasons applies may vary according to the nature of the decision) (punkt 34). uttalade vidare att en nationell domstol är skyldig att visa att dess handläggning är berättigad genom att ange skäl för sina beslut (an authority is obliged to justify its activities by giving reasons for its decisions) (punkt 36). Ett annat skäl till motiverade beslut är, enligt , att visa att det som parterna har anfört har beaktats. Dessutom ger skälen för ett beslut den enskilde en möjlighet att överklaga och appellationsinstansen en möjlighet att ompröva beslutet (The Court emphasises that a further function of a reasoned decision is to demonstrate to the parties that they have been heard. Moreover, a reasoned decision affords a party the possibility to appeal 2 011 /1 2:JO1 against it, as well as the possibility of having the decision reviewed by an appellate body) (punkt 37). Även i doktrin har det framhållits att interimistiska beslut ska innehålla skälen för avgörandet (se , Vårdnad, boende och umgänge, 3:e uppl., s. 182). I förevarande ärende gällde det aktuella beslutet en tvistig fråga avseende vårdnad om barn. Det är beträffande sådana frågor särskilt påtagligt att rättens bedömning är av stor betydelse för de i målet berörda personerna och kan få väsentliga konsekvenser för relationen mellan föräldrar och barn. Detsamma gäller givetvis även tvistiga frågor om barns boende och umgänge. Enligt min mening är det därför synnerligen angeläget att parterna, och framför allt den part som det interimistiska beslutet går emot, ska förstå varför domstolen har beslutat som den har gjort. Som framhållit i det ovan an- givna avgörandet är skälen för ett beslut bl.a. av vikt för den enskildes möj- lighet att överklaga. För den missnöjde kan det givetvis uppfattas som mycket svårt att angripa ett omotiverat beslut och även att överhuvudtaget bedöma om det lönar sig att överklaga. Med hänsyn härtill kan således det förhållan- det att ett beslut inte överklagats knappast tas till intäkt för slutsatsen att det inte fanns något behov av att motivera beslutet. Sammanfattningsvis menar jag att det i princip kan förutsättas att det är behövligt att ange skäl för interimistiska beslut avseende tvistiga frågor om barns vårdnad, boende och umgänge. I likhet med vad tingsrätten anfört anser jag att det var fel att inte ange skäl för det nu aktuella beslutet. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan anförda. Uttalanden om tillämpningen av 15 § tingsrättsinstruktionen och fördelningen av arbetsuppgifter vid en tingsrätt med beredningsorganisation (Dnr 2700-2010) I ett beslut anförde chefsJO följande. Jag genomförde en inspektion vid Attunda tingsrätt och konstate- rade då bl.a. att krav på handläggning med inriktning på ett snabbt avgörande inte hade uppfyllts i flera av de granskade dispositiva tvis- temålen. I några fall hade handläggningen av målen helt avstannat . I flera av de granskade målen hade parterna vid uppre- pade tillfällen mer än tjugo gånger i ett av målen begärt och erhållit an- stånd med att komma in med att besvara rättens förelägganden. Vidare hade det i flera mål dröjt omkring från det att målen varit färdigberedda till dag för planerad huvudförhandling. Även i ett antal brottmål hade handlägg- ningen dragit ut och de tilltalade inte delgetts stämning eller stäm- ning med kallelse till huvudförhandling. Handläggningstiden i ett par ärenden 2 011 /1 2:JO1 kunde också ifrågasättas. Jag gav i protokollet från inspektionen (, dnr 1266-2010) uttryck för kritiska synpunkter på handläggningen i dessa fall. Det noterades att det av tingsrättens dåvarande arbetsordning (§ 9 med bi- laga) framgick att det för flertalet målkategorier, inklusive dispositiva tviste- mål, fanns en domare vid varje enhet som bar ansvaret enligt 15 § förordning- en (1996:381) med tingsrättsinstruktion, TI, för samtliga mål inom respektive kategori vid enheten. Vidare framgick av arbetsordningen (§ 5) att det på varje målenhet skulle finnas en enhetschef. I dennes uppdrag och ansvar in- gick bl.a. att leda och fördela medarbetarnas arbetsuppgifter enligt grunderna i arbetsordningen. Vid inspektionen blev jag upplyst om att tidigare gällde att ansvaret för den fortsatta handläggningen av ett tvistemål gick över på den domare som var ordförande vid sammanträde för muntlig förberedelse om en notering om detta gjordes i akten. Det upplystes vidare att denna ordning hade vållat pro- blem, varför det hade beslutats att samma domare skulle behålla ansvaret även om annan domare hade varit ordförande vid sammanträdet. Det fram- kom att beredningen av målen i praktiken i stor utsträckning sköttes av dom- stolssekreterare och tingsnotarier och att frågan om hur ansvaret enligt 15 § TI borde anordnas och utövas, framför allt för de dispositiva tvistemålen, hade varit föremål för relativt omfattande diskussioner vid tingsrätten. Med anledning av iakttagelser som gjordes vid inspektionen beslutade jag att i ett särskilt ärende utreda frågan om dels ansvarsfördelningen enligt 15 § TI för mål och ärenden vid tingsrätten, dels fördelningen av arbetsuppgifter inom domstolen. Det är dessa frågor som är föremål för min bedömning. En kopia av tingsrättens arbetsordning, gällande från , tillfördes akten. Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande om 1.vilka överväganden som föranledde den vid domstolen gällande ordning- en avseende ansvarsfördelningen för mål och ärenden 2.vilka överväganden som tingsrätten gjorde vid beslutet att, med ändring av tidigare ordning, låta ansvaret för ett tvistemål ligga kvar på ansvarig domare enligt arbetsordningen även efter det att annan domare hållit muntlig förberedelse i målet 3.hur många mål och ärenden en domare i genomsnitt ansvarar för enligt 15 § TI och hur domarna uppfattar sin reella möjlighet att utöva detta an- svar 4.hur domarnas arbetsuppgifter fördelas, dvs. hur det bestäms vilken doma- re som ska avgöra ett visst mål eller ärende. Tingsrätten (lagmannen ) kom in med ett yttrande och anför- de bl.a. följande. 2 011 /1 2:JO1 Tingsrätten är i indelad i fem dömande enheter och en administrativ enhet. De dömande enheterna är i huvudsak bemannade på samma sätt, dvs. med tre rådmän, en fiskal, fem notarier och sex sekreterare. En rådman på varje enhet är enhetschef och är den som leder och fördelar arbetet. Konkurser handläggs på en enhet och där finns ytterligare en fiskal och fler notarier och sekreterare. Om man bortser från konkurser (och någon mindre ärendegrupp) fördelas nya mål och ärenden jämnt på enheterna. Varje enhet får således vart femte mål/ärende av varje mål- eller ärendegrupp. Det händer att mål fördelas om mellan enheterna. Det sker t.ex. på grund av målsamband och liknande men även för att målet på grund av dess komplexitet bör handläggas av en domare med specialistkunskaper (t.ex. vissa ekobrottmål). Mål som fördelas om av det senare skälet domarbinds till den domare som är specialiserad. Med do- marbindning avses att domaren därefter ansvarar för målet enligt 15 § TI och även är den som ska avgöra det. Enligt arbetsordningen fördelas på fyra av fem enheter ansvaret enligt 15 § TI enligt följande. En rådman, enhetschefen, ansvarar för brottmål. Rådman 2 och 3 ansvarar för ordinära tvistemål och familjemål, inklusive gemensamma ansökningar. Ansvaret är fördelat så att en av dem ansvarar för mål med jämna nummer och den andre för mål med ojämna nummer. Fiska- len ansvarar för FT-mål och ärenden av olika slag. På en av enheterna har ansvaret för familjemålen, inklusive de gemen- samma ansökningarna, delats mellan enhetschefen och en av de andra råd- männen. Den rådman som inte har ansvar för familjemål har ansvar för över- förmyndarärenden och som på andra enheter hälften av de ordinära tvistemå- len. I övrigt fördelas ansvaret på samma sätt som på de andra fyra enheterna. Som framgår av redogörelsen för arbetsordningen har, i förhållande till , en ändring skett i ansvaret för de ordinära tvis- temålen och familjemålen så att två rådmän nu delar på detta ansvar. Änd- ringen skedde per . Från samma tidpunkt gäller också att när muntlig förberedelse hållits i ett ordinärt dispositivt tvistemål så övergår an- svaret enligt 15 § TI för den fortsatta handläggningen på den domare som hållit förberedelsen. Fråga 1: Vilka överväganden föranledde den vid domstolen gällande ordningen avseende ansvarsfördelningen för mål och ärenden? Vid övergången från rotlar till en organisation med enheter med flera domare måste ansvaret enligt 15 § TI fördelas på något sätt. Metoden att fördela stora målgrupper kategorivis var och är vanlig i tingsrätterna även om det finns flera varianter på detta. Under de senaste dryga tio åren har den frågan och andra frågor om hur man arbetar tillsammans på enheter varit föremål för diskussion vid många sammankomster inom domstolsväsendet. Det ska sägas att frågorna för tingsrättens del löstes på ett som man uppfattade hanterligt och administrativt enkelt sätt. I stort har det också visat sig vara effektivt och de ändringar som har gjorts har i huvudsak rört de ordinära dispositiva tvis- temålen. Effektivitetsökningen är påtaglig men beror inte endast på den kategorivisa ansvarsfördelningen utan på flera faktorer. En fördel med att en domare an- svarar för viss målgrupp och styr över den inledande beredningen är att ruti- ner och handläggning därmed blir enhetlig, vilket leder till ökad effektivitet. En annan fördel som är förknippad med denna modell är att dömande domare för flertalet mål utses i ett relativt sent skede när man vet hur mycket arbete som kan förväntas före, vid och efter förhandlingen. När målet ska sättas ut till förhandling behöver man inte heller beakta viss domares kalender utan kan börja med att se när parterna kan, ett förhållande som ytterligare ökar