frsrdg · GZ04JO1 · 2011-11-16 00:00:00 — Härav framgår att domstolen har ansvaret för att mål blir tillfredsställande utredda, den s.k. officialprincipen, men att utredningsansvaret inte sträcker sig lika långt i alla mål utan varierar med hänsyn till målets beskaffenhet. Utredningsansvarets omfattning och innebörd påverkas av bl.a. om det finns en offentlig motpart i processen och styrkeförhållandena i processen. Vidare kan det ha en viss betydelse om en myndighet som intar partställning i målet har ett eget utredningsansvar. Förvaltningsdomstolen bör i ett sådant fall kunna förutsätta att myndigheten inom ramen för sina uppgifter tillför processen viss grundläggande information. Det är dock viktigt att komma ihåg att officialprincipen utgör grundprinci- pen för all handläggning av förvaltningsmål. Förvaltningsdomstolen har såle- des under alla omständigheter ett visst eget ansvar för att utredningen blir fullständig och korrekt. Den måste följaktligen se till att de faktiska förhål- 2 011 /1 2:JO1 landena blir tillräckligt utredda och att de av en part påstådda omständighe- terna styrks. Domstolen ska leda utredningen och inhämta material men be- höver inte själv ombesörja utredningen (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1998/99 s. 179). Frågan som är föremål för min bedömning är om kammarrätten vid hand- läggningen av det aktuella målet kan anses ha fullgjort det utredningsansvar som åvilat domstolen. Inledningsvis måste det framhållas att det aktuella målet var ett enparts- mål, där endast klaganden vars begäran om att få ta del av handlingar hade avslagits var att betrakta som part. Varken , N.N. eller hennes make intog således partställning i målet. Detta innebar att kammarrätten hade ett särskilt stort ansvar för att tillse att målet blev tillfredsställande utrett. Av utredningen framgår att det för kammarrättens avgöran- de stod klart för rätten att N.N. och hennes make hade sekretessmarkerade personuppgifter. Under sådana förhållanden borde inte kammarrätten, på det sätt som skedde, ha nöjt sig med att enbart konstatera att det inte framkommit någon speciell omständighet beträffande varför personuppgifterna ska vara skyddade. För att kunna ta ställning till om det av särskild anledning kunde antas att N.N. och hennes make eller någon närstående till dem skulle lida men om uppgifterna i de efterfrågade folkbokföringsbesluten röjdes, var det nödvändigt för kammarrätten att känna till vad som var grunden för att Skat- teverket hade sekretessmarkerat N.N:s och hennes makes personuppgifter. Jag är därför kritisk till att kammarrätten inte utredde denna fråga innan sekre- tessprövningen gjordes. Det förhållandet att , i samband med överlämnandet av överklagandet eller senare under handläggningen av kam- marrättens mål, på eget initiativ hade kunnat förse kammarrätten med hand- lingar rörande de aktuella sekretessmarkeringarna ändrar inte min bedömning. Jag vill framhålla att det anförda inte innebär att jag tar ställning till om ut- gången i själva utlämnandefrågan skulle ha blivit en annan om kammarrätten hade fullgjort sin utredningsskyldighet. Med den kritik som har uttalats avslutas ärendet. Fråga om länsrättens utredningsansvar när det i ett mål om vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, LVM, saknades ett sådant läkarintyg som avses i 9 § LVM (Dnr 3714-2009) i ansökte hos dåvaran- de Länsrätten i län om att V.S. skulle beredas vård med stöd av LVM. medgav socialnämndens ansökan. Länsrätten beslutade i en dom att V.S. skulle beredas sådan vård. överklagade domen till Kammarrätten i . ingav socialnämnden till bl.a. behandlingshemmet , där V.S. då var placerad, ett yttrande som var undertecknat av nämndens ordfö- 2 011 /1 2:JO1 I yttrandet angavs bl.a. att med hänsyn till de nya uppgifter som in- kom från bl.a. läkare har i ingen invändning mot att LVM-hemmet Runnagården låter placering enligt LVM upphöra. I en dom biföll kammarrätten V.S:s överklagande på så sätt att rätten avslog socialnämndens ansökan om vård. I en anmälan till JO framförde J.B. klagomål mot behandlingshemmet (JO:s dnr 2076-2009). Klagomålen gällde att behandlingshem- met inte skrev ut V.S. från hemmet trots att i kom- mun hade tagit tillbaka sin ansökan om LVM-vård av henne och det inte fanns något läkarintyg till stöd för sådan vård. Eftersom hade prövat J.B:s klagomål mot be- handlingshemmet fann JO inte skäl att för egen del vidta någon åtgärd i ären- det (JO:s beslut ). I ärendet hade handlingar från bl.a. i och Länsrätten i län infordrats och granskats. Därvid framkom att social- nämnden hade ansökt om att V.S. skulle beredas vård enligt LVM utan att till sin ansökan foga ett läkarintyg enligt 9 § LVM. Vidare framkom att länsrätten därefter, utan att inhämta ett läkarintyg, hade bifallit nämndens ansökan. Med anledning av vad som framkommit beslutade JO att inleda ett initia- tivärende mot Länsrätten i län som anmodades att göra en utredning och yttra sig över vilka överväganden som gjordes i anledning av att det i målet saknades ett sådant läkarintyg som avses i 9 § LVM. JO beslutade även att på eget initiativ utreda varför i Bur- lövs kommun inte hade förordnat om läkarundersökning av V.S. (JO:s dnr 3713-09). Länsrätten i län gav som remissvar in ett yttrande upprättat av rådman- nen . I yttrandet anfördes följande. Efter genomgång av handlingarna i länsrättens akt i mål nr 8799-08, som rekvirerats från Kammarrätten i , har jag följande att anföra. Enligt 9 § LVM ska socialnämnden, när en utredning har inletts, besluta om läkarundersökning av missbrukaren om det inte är uppenbart obehövligt. Ett läkarintyg med anledning av en sådan undersökning ska enligt 11 § sam- ma lag fogas till socialnämndens ansökan om vård till länsrätten. Om ansökan inte innehåller ett sådant läkarintyg, eller om det behövs av något annat skäl, får rätten besluta om läkarundersökning. Av materialet i länsrättens akt framgår inte att i har beslutat om läkarundersökning enligt 9 § LVM. Nämndens an- sökan till länsrätten om att V.S. ska ges vård enligt LVM, inkommen , innehåller inte heller något läkarintyg utfärdat med anled- ning av en sådan undersökning. Till sin ansökan bifogade socialnämnden dock ett läkarutlåtande från , utfärdat av överläkare , Division psykiatri, i . Av detta utlåtande, som var anledningen till att en utredning enligt LVM inleddes, framgår att V.S. hade såväl svåra alkoholproblem som en komplex och svår psykiatrisk pro- blembild, vilket innebar stor risk för att hon kunde skada sig själv allvarligt. Även socialnämndens egen utredning visar tydligt att hon hade dessa och även andra svåra problem. Sammantaget ansåg jag att det tillgängliga mate- 2 011 /1 2:JO1 rialet i målet mycket starkt talade för att det fanns förutsättningar för vård enligt 4 § LVM och att det inte fanns någon anledning för rätten att inför en muntlig förhandling besluta om läkarundersökning med stöd av 11 § LVM. Under länsrättens muntliga förhandling framkom att V.S. vitsordade allt av saklig betydelse i socialnämndens utredning samt att hon medgav tvångsvård eftersom hon inte ansåg sig kunna klara behandling på frivillig väg. Mot denna bakgrund och med hänsyn till vad som framgick av såväl socialnämndens egen utredning som av det ovan nämnda och relativt aktuella läkarutlåtandet, ansåg jag att det inte heller då fanns skäl för länsrät- ten att vidta någon åtgärd med anledning av att socialnämnden inte hade be- slutat om läkarundersökning enligt 9 § LVM efter att utredningen inletts. I ett beslut anförde JO följande. I 8 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) finns bestämmelser om förvalt- ningsdomstolars utredningsskyldighet, den s.k. officialprincipen. I lagrummet föreskrivs i första stycket att rätten ska tillse att ett mål blir så utrett som dess beskaffenhet kräver. Vidare anges i andra stycket att rätten vid behov anvisar hur utredningen bör kompletteras och att överflödig utredning får avvisas. Regeln i första stycket har formulerats så att omfattningen och innebörden av en domstols utredningsansvar beror på varje enskilt måls beskaffenhet. Det övergripande syftet med utredningsansvaret är att säkerställa en riktig dom. Enligt 7 § LVM ska socialnämnden inleda utredning när den genom anmä- lan eller på något annat sätt har fått kännedom om att det kan finnas skäl att bereda någon tvångsvård. När en utredning har inletts ska socialnämnden enligt 9 § LVM, om det inte är uppenbart obehövligt, besluta om läkarunder- sökning av missbrukaren samt utse en läkare för undersökningen. Läkaren ska i ett intyg ange missbrukarens aktuella hälsotillstånd. Om det är uppenbart obehövligt behöver nämnden inte besluta om läkar- undersökning. Så kan vara fallet t.ex. om det redan finns ett aktuellt läkarin- tyg i ärendet (prop. 1987/88:147 s. 96). I allmänna råd, Till- lämpning av lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, SOSFS 1997:6, anges att ett sådant läkarintyg inte bör vara dagar när ansökan om vård inlämnas till rätten. efter utredning att det finns skäl att bereda någon tvångsvård ska nämnden, enligt 11 § LVM, ansöka om sådan vård hos för- valtningsrätten (tidigare länsrätten). Till ansökan ska fogas den utredning nämnden gjort och ett sådant läkarintyg som avses i 9 § LVM. Om nämndens ansökan inte innehåller läkarintyg eller om det behövs av något annat skäl, får rätten enligt 11 § tredje stycket LVM besluta om läkarundersökning. Rätten kan begära biträde av polismyndighet för att föra missbrukaren till undersök- ningen (45 § LVM). Av utredningen framgår bl.a. följande. Överläkaren , Universitets- sjukhuset i (numera ), gjorde en anmälan till socialnämnden angående behov av tvångsvård för V.S. I an- mälan angavs bl.a. att V.S. hade haft ett ordentligt återfall i alkoholmissbruk 2 011 /1 2:JO1 och att hon uppvisade en stark dödsönskan, varför någon form av tvångsvård borde beredas henne. i ansökte den 18 au- gusti 2008 hos länsrätten om tvångsvård enligt LVM för V.S. Till ansökan fogades bl.a. den anmälan som överläkaren hade gett in till nämn- den. I socialnämndens remissvar i initiativärendet mot nämnden (JO:s dnr 3713-2009) anförs att en handläggare , i samband med besök hos V.S. på sjukhuset där hon vårdades, framförde en begäran om läkarintyg enligt 9 § LVM. Något läkarintyg hade emellertid inte kommit in i ärendet när ansökan ingavs till länsrätten. Ett läkarintyg enligt 9 § LVM ska klargöra missbrukarens aktuella hälso- tillstånd och hans eller hennes allmänna behov av vård. En bedömning av faran för den enskildes hälsa, till följd av missbruk, måste till stor del bygga på vilka medicinska skador missbrukaren redan har ådragit sig. Av ett läkarin- tyg bör framgå bl.a. om den enskilde lider av några sjukdomar som har bety- delse, om det finns tecken på sjukdom eller skada på grund av missbruket och om det finns tecken på abstinenssymptom och förekomst av depression, van- föreställningar m.m. Läkaren torde också kunna uttala sig om faran för hälsan vid ett fortsatt missbruk. Överläkaren anmälan, daterad , grundade sig på dennes iakttagelser i samband med att V.S., i starkt upprivet tillstånd, kom in till vårdinrättningen och dagarna därefter. I anmälan fanns det inte några närmare uppgifter om V.S:s hälsotillstånd. När såsom i LVM-mål det allmänna i egenskap av sökande har ett omfat- tande utredningsansvar, kan domstolen med hänsyn till målets beskaffenhet som regel utgå från sökandens utredning och granska denna med beaktande av vad motparten anför i målet. Av 8 § förvaltningsprocesslagen följer dock att domstolen också har ett visst eget ansvar för att utredningen blir fullstän- dig och korrekt. Den måste således bl.a. se till att de faktiska förhållandena blir tillräckligt utredda. Genom bestämmelsen i 11 § tredje stycket LVM har domstolen uttryckligen getts möjlighet att vid behov komplettera utredningen genom att inhämta ett läkarintyg i målet. Det allmänna intresset av att en missbrukare oberoende av eget samtycke bereds vård för att komma ifrån sitt missbruk är så viktigt att parterna miss- brukaren och socialnämnden inte kan tillåtas förfoga fritt över processföre- målet, tvångsvård eller inte (se bl.a. , , Förvaltningspro- cesslagen m.m. En kommentar, femte uppl., s. 162 f.). Eftersom nämndens ansökan inte innehöll någon närmare utredning rörande V.S:s aktuella hälso- tillstånd borde länsrätten ha beslutat om läkarundersökning beträffande V.S. Genom att länsrätten inte kompletterade utredningen med ett sådant läkarin- tyg blev beslutsunderlaget i målet bristfälligt. Detta är inte tillfredsställande. Jag vill understryka att det nu anförda inte innebär något ställningstagande i frågan huruvida utgången skulle ha blivit en annan om utredningen hade kompletterats med ett läkarintyg. Om det var rätt eller fel att besluta om tvångsvård för V.S. är för övrigt en fråga som jag som JO inte bör anlägga synpunkter på. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det anförda. 2 011 /1 2:JO1 Kritik mot för långsam handläggning (Dnr 4591-2010) I en anmälan, som kom in till JO , anförde skolborgarrådet i i huvudsak följande. anmälde en kvinnlig elev vid Åsö vuxengymnasium/Västerort skolan till (). Eleven ansåg att hon diskriminerats på grund av sin religiösa tillhörighet då hon inte fick bära niqab i klassrummet eller i kontakt med personal på skolan. Trots en handläggningstid om har beslut i ärendet inte meddelats. Det är rimligt att beslut meddelas av DO då eleven måste få besked om sin utbildning och om hur staden ska förhålla sig till regelverket under kom- mande läsår. Det är särskilt anmärkningsvärt att besked i ärendet dröjer då en tjänsteman hos DO i ett inslag i TV4 uttalade att han tycker att det lutar åt diskriminering. Anmälan remitterades till DO för yttrande. DO anförde i remiss- svar bl.a. följande. Ärenden som rör utbildningsväsendet gäller såväl barn som vuxna. Utred- ningarna är komplexa och innehåller inte sällan frågor som rör grova trakasserier med koppling till de olika diskrimineringsgrunderna eller sexuella trakasserier. De måste därför bedrivas skyndsamt särskilt när det gäller förskolebarn eller elever i de yngre åldrarna liksom när det handlar om pågående trakasserier eller kränkningar. Det kan leda till att ärenden utreds något långsammare om den som anmält till DO är äldre och inte heller befin- ner sig i en lika utsatt situation. I det aktuella ärendet har anmälaren fått fort- satt möjlighet att delta i utbildningen. Ärenden kan också innehålla nya eller oprövade rättsfrågor, beröra diskri- minerande strukturer eller vara av principiell betydelse. Även sådana ärenden kan ta eftersom de kräver omfattande rättsutredningar innan det blir aktuellt med ställningstagande. Handläggning av det aktuella ärendet En av skolor har ifrågasatt en elevs rätt att i undervisnings- situationen bära niqab. Eleven, som uppfattade detta som religiös diskrimine- ring, gjorde en anmälan till DO. Anmälan kom in . Anmä- laren hade varit i kontakt med DO. Hon ville då få mer information om hur DO skulle hantera en kommande anmälan. 2 011 /1 2:JO1 Av dagboken i ärendet, ANM 2009/103, framgår att en e-post skickats till anmälaren och att ansvarig handläggare därefter haft upprepa- de och regelbundna kontakter med anmälaren liksom med huvudmannen för utbildningen. Den skriftväxling som skett mellan henne och DO samt med , som är skolans huvudman, har varit omfattande. Även ett stort antal möten har genomförts och DO har haft upprepade kontakter via telefon eller e-post med såväl anmälaren som skolhuvudmannen. Skolhuvudmannen har vid olika tillfällen begärt och medgivits anstånd med att svara DO. Detta har medfört att beredningen av ärendet förlängts. Den senaste kontakten skedde enligt dagboken . Ärendet är ännu inte avslutat. Någon risk för preskription föreligger inte. De händelser som noterats i diariet är inkommande eller expedierade hand- lingar, liksom övriga kontakter som haft betydelse för ärendets handläggning. DO:s tjänstemans yttrande i TV4 Anmälaren tar också upp ett uttalande i ett nyhetsinslag i TV4 av en av DO:s anställda. Han säger där: Jag tycker att det lutar åt att det är diskriminering. Men det är min personliga uppfattning och jag vill understryka att myndighe- ten ännu inte tagit ställning. Den anställde har alltså på ett tydligt sätt angett sin personliga uppfattning och redovisat att myndigheten ännu inte tagit ställning. Inom ramen för det meddelarskydd varje offentligt anställd har står det var och en fritt att uttrycka uppfattningar beträffande ärenden eller i frågor som handläggs inom den myndighet man är anställd. Det yttrande som fällts ska därför inte uppfattas som något annat än just den anställdes egen uppfattning. DO bedömer att handläggningen bedrivits i enlighet med DO:s handlägg- ningsrutiner även om DO:s mål är snabbare handläggning. Skälet till den relativt långa handläggningstiden har DO redovisat på föregående sida. DO kan hålla med om att handläggningen tagit , men anser mot bakgrund av att det är en juridiskt komplex fråga som krävt omfattande rättsutredningar att tiden är rimlig. DO:s akt i ärendet inhämtades och granskades. yttrade sig över remissvaret. I ett beslut anförde JO följande. Enligt 7 § förvaltningslagen (1986:223) ska ett ärende där någon enskild är part handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. Detta innebär bl.a. att en myndighet har ett ansvar för att driva sina ärenden framåt. Av utredningen framgår att elevens anmälan till DO inkom och att ärendet ännu inte är avgjort. Den hittillsvarande handläggnings- tiden uppgår således till och . Handläggningen präglas peri- odvis av passivitet från DO:s sida. Det tog exempelvis drygt efter anmälan och ett inledande utredningssamtal med eleven 2 011 /1 2:JO1 2009 innan DO begärde in yttrande från . Det kan även kon- stateras att det inte har vidtagits någon annan åtgärd i ärendet än ett telefonsamtal med eleven. DO har anfört att den ifrågavarande handläggningstiden är rimlig och där- vid hänvisat till att det i ärendet behandlas en juridiskt komplex fråga som krävt omfattande rättsutredningar. I ärendet aktualiseras en rad frågor om rätten till undervisning och utbild- ning som åtminstone delvis inte tidigare prövats i . DO:s ärende har alltså stor principiell betydelse. Jag har mot den bakgrunden förståelse för att utredningen i ärendet krävt extra omsorg och noggrannhet och att den därför tagit än normalt. Just ärendets principiella natur gör emellertid att jag ser särskilt allvarligt på den passivitet som förekommit under utredning- ens gång. Det är inte heller försvarbart att i ett sådant ärende skjuta på avgö- randet på det sätt som skett. Snarare hade ett skyndsamt ställningstagande varit av stor vikt. Jag är mycket kritisk till DO:s handläggning av ärendet. Vad anfört i övrigt ger inte anledning till något uttalande från min sida. Kritik mot Elektrikernas arbetslöshetskassa, som i ett ersättningsärende drivit kravet på s.k. arbetsgivarintyg alltför långt (Beslut av JO Axberger , dnr 6892-2009) I en anmälan till JO klagade ., företrädd av förbundsjuristen , på Elektrikernas arbetslöshetskassas handläggning av hans ansökan om arbetslöshetsersättning. gjorde gällande att kassan har tillämpat 47 § lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring () på ett fel- aktigt sätt. Kassan har avslagit hans ansökan om arbetslöshetsersättning med hänvisning till att ett efterfrågat arbetsgivarintyg inte har getts in, trots att kassan känt till att han hade stora svårigheter att ge in intyget och i stället hade lämnat in lönespecifikationer. När kassan beviljade . arbetslös- hetsersättning hade det gått han blev arbetslös. Om kassan hade tillämpat lagen på ett smidigare sätt skulle han kunnat få sin ersättning betyd- ligt tidigare. Efter att ha anmodats att yttra sig anförde Elektrikernas arbetslöshetskassa, genom kassaföreståndaren , bl.a. följande. Arbetslöshetsförsäkringen är intimt knuten till ett så kallat arbetsvillkor. Ar- betsvillkoret innebär att en sökande direkt före arbetslöshetens inträde måste ha förvärvsarbetat 6 kalendermånader med minst 80 timmars arbete i . Om denna del av villkoret inte upp- fylls, krävs att den sökande har arbetat minst under en samman- hängande period av 6 kalendermånader. Minst 50 timmars arbete i varje må- nad krävs. De uppgifter kassan behöver för att kunna fastställa om ett arbetsvillkor är uppfyllt finns inte tillgängliga i något centralt register, t.ex. genom rapporte- 2 011 /1 2:JO1 ring till eller genom att en sjukpenninggrundande inkomst finns registrerad hos . Arbetsgivaren är därför skyldig att på begäran utlämna ett arbetsgivarintyg på begäran av en arbetstagare. Arbetsgi- varintyget är utformat på ett sådant sätt att de uppgifter som där redovisas kan ligga till grund för kassans bedömning av arbetsvillkor och arbetslöshetser- sättningens storlek. I det fall arbetsgivarintyg omöjligen kan frambringas, ska den sökande styrka de uppgifter kassan behöver på annat sätt, vilket framgår av en kom- mentar från Inspektionen för Arbetslöshetsförsäkringen. Dels måste kassan således kunna konstatera att den sökande omöjligen kan komma att erhålla arbetsgivarintyg från sin tidigare arbetsgivare, dels måste kassan få del av sådana intyg som kassan behöver för att kunna göra en bedömning av den sökandes ersättningsrätt. I vissa fall kan lönespecifikationer ersätta arbetsgivarintyget, om detta omöjligen kan frambringas. Då krävs emellertid att specifikationerna innehål- ler information om arbetad tid per kalendermånad, och att sådan tid som inte betraktas som förvärvsarbete kan särskiljas. Kassan avslog ansökan om arbetslöshetsersättning med hänvisning till att ersättningsrätten inte kunde bedömas, med anledning av att nödvändiga intyg saknades. Utredningen återupptogs efter omprövningsbegäran. Efter avslutad utredning fattades beslut i ärendet den 26 och , varigenom . beviljades arbetslöshetsersätt- ning och tidigare beslut upphävdes. Anledningen var att nödvändiga intyg slutligen inkommit. Det sista begärda intyget inkom . Kassans handlingar i ärendet infordrades. Vid granskningen av dessa notera- des det att kassan mottog ett brev från . I brevet angav . att det hade förekommit en konflikt mellan honom och hans tidigare arbetsgivare, att arbetsgivaren fullkomligt hade ignorerat hans öns- kemål om att få ett anställningsbevis och att detta hade bidragit till att hans ärende hade blivit försenat. . hade bifogat ett antal lönespecifikatio- ner. I 47 § första stycket anges: Ansökan om ersättning görs hos arbetslöshetskassan. Till ansökan skall fogas ett intyg av arbetsgivaren om den sökandes arbetsförhållanden samt de upp- gifter i övrigt som behövs för bedömande av den sökandes ersättningsrätt. Kan ett sådant intyg bara skaffas med stora svårigheter, får arbetsförhållande- na och övriga uppgifter styrkas på annat sätt. Arbetsgivare ska på begäran utfärda intyget enligt formulär som fastställts av Inspektionen för arbetslös- hetsförsäkringen. Möjligheten att styrka uppgifterna på annat sätt än genom ett arbetsgivarintyg infördes (dåvarande 32 § lagen [1973:370] om arbetslöshets- försäkring). I propositionen (prop. 1983/84:126 s. 21) angav föredragande departementschefen bl.a. följande: Enligt min mening är det väsentligt att man får en praktiskt fungerande ord- ning som innebär att ersättningsärendena kan avgöras utan onödigt dröjsmål. Man måste hålla i minnet att det här är fråga om bidrag till de försäkrades 2 011 /1 2:JO1 resp. stödtagarnas försörjning och att redan en relativt kortvarig fördröjning kan medföra avsevärda problem för den ersättningsberättigade. Jag förordar därför att kravet på arbetsgivarintyg inte skall vara absolut. Visar det sig att det finns svårigheter att förete intyg, bör kravet således inte gälla. Normalt lär det inte vara några problem att på annat sätt styrka de upp- gifter som har betydelse när det gäller att bedöma rätten till ersättningen och ersättningens storlek. Det normala skall naturligtvis också i fortsättningen vara att arbetsgivarin- tyg företes.