frsrdg · GZ04JO1 · 2011-11-16 00:00:00 — Han uppgav då bl.a. att polismyndigheten hade för avsikt att verkställa beslutet så snart det var lämpligt, under förutsättning att beslut om inhibition inte kommit in . besvarade mejlet och uppgav att överklagandet skulle ges in . Hon uppgav vida- re att hon tolkade polismyndighetens svar som att den hade för avsikt att avvakta med verkställigheten till dess kammarrätten fått möjlighet att pröva inhibitionsyrkandet och frågade om denna tolkning var korrekt. svarade per mejl att hennes tolkning inte var korrekt och i övrigt hänvisades till det tidigare svaret. Det framgick vidare att hade förfarit på ett liknande sätt i sam- band med att polismyndigheten meddelade sitt beslut , dvs. hon tillskrev polisen och uppgav att hon hade för avsikt att överklaga och begära att förvaltningsrätten skulle besluta om inhibition. , genom polismästaren , uppgav i en skrivelse till bl.a. att om ett behörigt överklagande inkommer tillsammans med ett inhibitionsyrkande så är polismyndigheten skyldig att avvakta en prövning av såväl överklagandet som inhibitionsyrkandet. Ett överklagande, med begäran om inhibition, kom därefter in till polismyndigheten . Förvaltningsrätten beslutade att avlivningsbeslutet tills vidare inte skulle gälla. Ärendet remitterades därefter till polismyndigheten, som anmodades att komma in med upplysningar och yttrande över handläggningen av ärendet i tiden efter . Av upplysningarna skulle särskilt framgå vilka överväganden som hade gjorts med anledning av besked om att förvaltningsrättens dom skulle överklagas och att hon i samband därmed skulle begära inhibition. (länspolismästaren ) kom in med ett ytt- rande, till vilket hade fogats upplysningar från stabschefen (här utelämnade), och . uppgav bl.a. följande. blev han uppringd av som då var ledig. bad honom att kontakta Förvaltningsrätten i för att höra om det kommit någon begäran om inhibition. Han kontaktade förvaltningsrätten och fick beskedet att så inte var fallet, vilket han informerade om. upptäckte han att det hade kommit ett mejl från 2 011 /1 2:JO1 Ström som registratorn lagt på skrivbord. Eftersom han viss- te att var ledig svarade han på mejlet. uppgav sammanfattningsvis följande. Han fick del av för- valtningsrättens beslut via ett fax och fick någon timme senare också veta att K.R:s ombud skrivit ett mejl till polismyn- digheten där hon framförde att K.R. avsåg att inkomma med inhibitionsyr- kande och att han även avsåg att överklaga domen. Han anser att ett inhibi- tionsyrkande i denna typ av ärenden med omedelbar verkställbarhet är en brådskande sak som med nödvändighet skiljer sig från formulerandet av själ- va överklagandet. Likväl bedömde han, mot bakgrund av ombudets mejl, att det kunde vara skäligt att ge ombudet på sig att ge in ett inhibi- tionsyrkande som rätten kunde ta ställning till innan polismyndigheten verk- ställde beslutet. Han lät därför saken bero till då han bad att kontakta förvaltningsrätten och kontrollera om något inhibitionsyrkande kommit in i ärendet. Då detta inte hade skett beslu- tade att beslutet skulle verkställas med hjälp av veterinär. Han fick veta att detta lämpligast kunde ske kl. 9.00. Han beslutade därför att myndig- heten skulle verkställa beslutet . Omkring kl. 9.50 kontaktades han av som uppgav att hon gett in en begäran om inhibition och ville veta om hunden var vid liv. Hon begärde att han skulle stoppa avlivningen och han svarade att det inte var möjligt efter- som beslutet skulle ha verkställts . Handläggningen av ärendet avslutades för del då han på polis- stationen i till K.R. överlämnade hundens koppel och en urna med askan efter den avlivade hunden. gjorde följande bedömning. , som företrätt K.R. under processen, hade tidigare under ärendets handläggning yrkat på inhibition av polismyndighetens beslut hos förvalt- ningsrätten och därefter överklagat polismyndighetens beslut. Samma situa- tion uppstod efter det att förvaltningsrätten meddelat sin dom. Hon hade såle- des visat att hon var väl förtrogen med den processuella gången i ett förvalt- ningsärende och att begäran om inhibition inte är direkt avhängigt till över- klagandet. avvaktade därför i innan hunden avli- vades för att bereda möjlighet att hos förvaltningsrätten begära inhibition. Hon fick således god tid på sig att formulera sitt inhibitionsyrkan- de. I efterhand kan det självfallet ifrågasättas ifall polismyndigheten uttryckli- gen borde ha informerat att myndigheten hade för avsikt att vänta med avlivningen av hunden för att bereda henne möjlighet att begära inhibition. Det är uppenbart att berörda tjänstemän tog för givet att en jurist som ombud och som tidigare uppvisat god kännedom om processord- ningen skulle inkomma med ett inhibitionsyrkande tämligen efter det att förvaltningsrätten meddelat sin dom. fattade polismäs- taren beslut att avlivningsbeslutet skulle verkställas eftersom något inhibitionsyrkande inte inkommit till förvaltningsrätten vilket han sär- skilt kontrollerade genom försorg. Förvaltningsrättens dom gäller men det måste ändock förvän- tas att polismyndigheten lämnar skäligt rådrum för berörd person att inkomma med ett inhibitionsyrkande till förvaltningsrätten. 2 011 /1 2:JO1 mer än tillräcklig tid för att formulera ett sådant yrkande åtminstone för den som har ett juridiskt ombud. Sammanfattningsvis anser polismyndigheten handläggningen av ärendet efter fullgjorts på ett korrekt sätt. I ett beslut anförde stf JO Ragnemalm följande. Av utredningen har kommit fram att polismyndigheten beslutade att verkstäl- la en förvaltningsrätts dom om att en hund skulle avlivas, trots att hundäga- rens ombud tillkännagett att hon hade för avsikt att över- klaga domen och i samband därmed begära att kammarrätten skulle förordna att förvaltningsrättens dom tills vidare inte skulle gälla. Beslutet att verkställa domen fattades efter det att den hade meddelats. Enligt 11 § lagen (2007:1150) om tillsyn över hundar och katter (till- synslagen), får polismyndigheten för att hindra att en hund orsakar skada eller avsevärd olägenhet, om inte andra mindre ingripande åtgärder anses tillräck- liga, besluta att den ska omhändertas. Om en hund har omhändertagits får polismyndigheten vidare, om utredningen visar att hunden utgör en fara för människor eller djur eller att det annars finns särskilda skäl, besluta att hun- den ska avlivas (12 §). Ett sådant beslut gäller , om inte något annat har beslutats (27 §). Av 28 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) framgår att en domstol, som har att pröva ett överklagande, kan förordna att det överklagade beslutet tills vidare inte ska gälla, s.k. inhibition. I det nu aktuella fallet fastslog förvaltningsrätten att beslutet att avliva hunden enligt huvudregeln i 27 § tillsynslagen skulle gälla . Jag har i och för sig inte anledning att ifrågasätta detta ställningstagande men vill ändå nämna, att två viktiga intressen står mot varandra vid bedömningen av om ett beslut inom förvaltningsrättens område ska få verkställas redan innan tiden för att överklaga beslutet gått ut och beslutet sålunda vunnit laga kraft. Det ena är intresset av effektivitet i förvaltningen, vilket talar för att beslutet bör få genomslag . Det andra är intresset av rättssäkerhet, vilket kräver att möjligheten att överklaga ett beslut inte blir illusorisk genom att beslutet effektuerats innan denna möjlighet hunnit anlitas (se SOU 2010:29 s. 533). När det gäller ett beslut om att omhänderta en hund i syfte att hindra den från att orsaka skada eller avsevärd olägenhet, framstår det som uppenbart, att ett sådant beslut som regel bör gälla . Det är däremot enligt min mening inte lika självklart, att ett därpå följande beslut att avliva den omhän- dertagna hunden på den grunden att hunden utgör en fara för människor eller djur ska gälla . I dessa fall får myndigheten göra en avvägning mellan effektivitetsintresset och den enskildes rättssäkerhetsintresse och, om det anses befogat, skjuta upp verkställigheten (se SOU 2010:29 s. 535). Det som talar för att ett beslut av det nu aktuella slaget ska gälla omedel- bart kan knappast i första hand vara hundens farlighet, eftersom faran för 2 011 /1 2:JO1 människor eller djur normalt sett är undanröjd i och med att hunden omhän- dertagits. Snarare torde det röra sig om de olägenheter och kostnader som ett långvarigt omhändertagande kan medföra. Det bör dock påpekas, att det en- ligt huvudregeln är hundägaren som ska betala de kostnader som omhänder- tagandet medfört (20 § första stycket tillsynslagen). Mot en omedelbar verkställighet kan åberopas starka principiella skäl. Har hunden avlivats uppstår en irreparabel skada, som inte kan botas med ett framgångsrikt överklagande. Verkningarna av ett beslut om avlivning av ett djur får också ofta betraktas som mycket allvarliga för dess ägare. Det är inte bara fråga om ekonomiska värden utan det kan gälla konsekvenser på ett djupare personligt plan. En avlivning av en hund kan ibland i realiteten upp- fattas som förlust av en familjemedlem. Sådana omständigheter bör enligt min uppfattning beaktas inte bara i samband med att ett grundläggande beslut om avlivning ska fattas och myndigheten då har att avgöra om beslutet ska få verkställas eller först då det vunnit laga kraft utan också när en verkställande myndighet tar ställning till frågan om tidpunkten när ett, i och för sig verkställbart, beslut de facto bör effektueras. Om polisen har kännedom om eller en indikation på att ett verkställbart avlivningsbeslut kommer att överklagas och inhibition begäras, framstår det mot denna bakgrund allmänt sett som rimligt att antingen avvak- ta att tiden för överklagandet löper ut eller kontakta hundägaren i syfte att efterhöra om han eller hon har för avsikt att överklaga beslutet, innan det verkställs. I det nu aktuella fallet meddelades förvaltningsrättens dom den 1 septem- ber varvid, som framgått, fastslogs att domen skulle gälla . har dock uppgett att han mot bakgrund av att omgåen- de kom in med ett mejl där hon uppgav att hon hade för avsikt att begära inhibition gjorde bedömningen, att det kunde vara skäligt att avvakta , innan beslutet verkställdes. Enligt polismyndigheten tog de berörda tjänstemännen det dock för givet att en jurist, som uppträdde som ombud och som tidigare uppvisat god kännedom om processordningen, skulle inkomma med ett inhibitionsyrkande tämligen efter det att förvaltningsrät- ten meddelat sin dom. När hon fortfarande inte hade kommit in med ett sådant yrkande , beslutade polismyndigheten att avlivningsbeslutet skulle gå i verkställighet. Jag kan konstatera att i nära samband med att domen medde- lades och därefter vid ytterligare några tillfällen skrev till polismyndigheten, varvid hon på ett otvetydigt sätt tillkännagav sin avsikt att, i samband med att domen överklagades till kammarrätten, även begära inhibition. Härtill kom- mer att hon hade handlat på ett snarlikt sätt när hon hade överklagat polis- myndighetens beslut en månad tidigare och att hennes överklagande med begäran om inhibition då hade dröjt . Att polismyndigheten mot denna bakgrund beslutade att verkställa domen är anmärkningsvärt. Med den tillgängliga informationen borde myndigheten i stället, som jag ser det, inför sitt ställningstagande vad gäller tidpunkten för avlivningen ha utgått från att ett överklagande med begäran om inhibition skulle komma att ges in. Om polismyndigheten var tveksam till om beslutet 2 011 /1 2:JO1 skulle komma att överklagas, borde myndigheten i vart fall ha kontaktat och meddelat henne den tidpunkt då polismyndigheten hade för avsikt att verkställa beslutet. Hon hade då haft möjlighet att begära att kammarrätten skulle inhibera verkställigheten. underlåtenhet att vidta någon av dessa åtgärder med- förde att hundägaren inte kunde få till stånd en prövning av förvaltningsrät- tens dom innan den verkställdes, trots att han, via sitt ombud, med all önsk- värd tydlighet informerat myndigheten om sin avsikt att överklaga domen. Jag är, som redan framgått, kritisk till polismyndighetens agerande. Iakttagelser vid en inspektion hos , Riksenheten för polismål () och i (Dnr 6824-2010) ChefsJO justerade , efter en inspektion vid , Riksenheten för polismål (), och i , internutredningssektionen, ett protokoll med bl.a. följande innehåll. Inspektionen inleddes med ett möte vid vilket biträdande länspolismästaren och chefen för polismyndighetens juridiska enhet samt överåklagaren lämnade översiktlig information om respektive verksamhet. Därvid framkom bl.a. följande. () handlägger ärenden gäl- lande brottsmisstänkta anställda vid i , , och . Totalt handlägger IUS cirka 1 100 anmälningar . Enheten handlägger även cirka 50 arbetsrättsliga utredningar be- träffande anställda vid i . Ärendebalansen, dvs. pågå- ende ärenden, är ganska strax under 200. Vid IUS arbetar sju utreda- re. Personalstyrkan är förhållandevis väl dimensionerad i förhållande till anta- let ärenden. ska internutredningsverksamhe- ten ledas av . har en modell för verksamheten utarbetats. Troligen kommer det dagliga arbetet vid enheten dock inte att påverkas i någon större utsträckning. Riksenheten för polismål är en nationell enhet inom som inrättades . Från sida ser man fram emot polisens nya organisation för internutredningar eftersom denna förhoppningsvis kommer att innebära effektivitetsvinster. Samarbetet med polisen fungerar bra, och polis och åklagare har samlokaliserats i nya lokaler. Ärendeinflödet till enheten ökar , och arbetstrycket på både åklagare och polis är stort. förstärktes enheten med en åklagare som är lokaliserad i . Riksenheten är relativt liten och därför också sårbar. Under i princip har två åklagare varit upptagna med var 2 011 /1 2:JO1 sitt omfattande ärende, vilket har påverkat arbetet vid enheten. Under normala förhållanden fungerar dock verksamheten bra, och personalstyrkan är väl dimensionerad i förhållande till antalet ärenden. Vid pågår f.n. arbete med att utarbeta föreskrifter för hur riksenhetens verksamhet ska presenteras för att allmänheten bättre ska förstå hur verksamheten be- drivs. Riksenheten och IUS har träffat en överenskommelse angående riktlin- jer för utredningstider. Polis och åklagares handläggning av cirka 300 ärenden som avslutats samt cirka 240 pågående ärenden granskades. Från granskningen antecknades bl.a. följande. Vid granskningen uppmärksammades ett antal fall av långsam handläggning i olika stadier av handläggningen, från både polis och åklagares sida. 4.1 Dröjsmål med att överlämna ärenden till åklagare I några ärenden, t.ex. 1200-K146758-10, 1200-K179643-10 och 1200- K145821-10, har polisen dröjt mellan med att överlämna ären- det till åklagare. ChefsJO : Enligt 5 kap. 1 § polisförordningen (1998:1558) ska ett ärende, bl.a. om det i anmälan påstås att en anställd inom polisen har gjort sig skyldig till något brott som har samband med arbetet eller på något annat sätt har handlat felaktigt i sin myndighetsutövning, överlämnas till åklagare för prövning av om en förundersökning ska inledas eller inte. Jag anser att sådana dröjsmål som i ovanstående ärenden inte uppfyller kravet på överlämnande. 4.2 Dröjsmål med att fatta beslut i fråga om en förundersökning ska inledas m.m. I flera ärenden, t.ex. AM-144258-10, AM-153433-10, AM-120004-10, AM- 119564-10, AM-128905-10, AM-155569-10, AM-147128-10, AM-81626-10, AM-102204-10 och AM-102214-10, har det dröjt från det att anmälan kom in till åklagarkammaren till dess att åklagare fattat beslut i frågan om en förundersökning skulle inledas. I några fall har det dröjt innan beslut fattats. I ärende AM-133293-10 dröjde det cirka innan direktiv gavs om att vissa förutredningsåt- gärder skulle vidtas. I några ärenden, t.ex. 1200-K78915-10, 1200-K142477-10, 1200- K164892-10, 1200-K158022-10 och 1200-K169020-10, där åklagare lämnat 2 011 /1 2:JO1 direktiv om förutredningsåtgärder kan handläggningstiden hos polisen däref- ter ifrågasättas. ChefsJO : Enligt 23 kap. 1 § första stycket (RB) ska en förundersökning inledas så snart det på grund av angivelse eller annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har för- övats. Såvitt gäller handläggningen av en förundersökning mot en anställd inom polisen finns enligt 5 kap. 2 § andra stycket polisförordningen ett krav att en sådan ska inledas och bedrivas med särskild skyndsamhet. Det ankommer alltid på förundersökningsledaren att omgående ta ställning till om uppgifterna i en brottsanmälan utgör tillräcklig grund för att fatta be- slut i förundersökningsfrågan. Om så inte är fallet kan åklagaren föranstalta om förutredningsåtgärder för att få fram erforderligt beslutsunderlag. Mot bakgrund av kravet på särskild skyndsamhet är det inte godtagbart att ärenden som i de ovannämnda fallen blir liggande hos åklagaren utan att beslut fattas i förundersökningsfrågan eller direktiv ges om förutredning- såtgärder. Då åklagaren ger direktiv om förutredningsåtgärder ska dessa gi- vetvis också genomföras skyndsamt. Vid min granskning uppmärksammades några ärenden (t.ex. ovannämnda AM-81626-10, AM-102204-10 och AM-102214-10) som handlagts av chefs- åklagaren och där det dröjt upp innan beslut i fråga om en förundersökning skulle inledas fattades. Vid samtal med henne framkom att hon under en stor del av året handlagt ett mycket omfattande ärende med många huvudförhandlingsdagar i domstol i . Hon hade haft s.k. lottningsstopp under endast en begränsad tid. Hon är därför väl med- veten om att det funnits ärenden där hon inte haft möjlighet att fatta beslut i förundersökningsfrågan tillräckligt skyndsamt. Hon har dock numera åter kommit ikapp. Jag har förståelse för att en enhet av riksenhetens storlek kan vara mycket sårbar men vill understryka att arbetet i största möjliga mån måste organiseras så att en situation som den aktuella inte uppstår. För dröjsmålen i ärenden kan således inte hon ensam hållas ansvarig. 4.3 Dröjsmål med att verkställa lämnade direktiv under pågående förundersökning Vid granskningen har uppmärksammats några ärenden, t.ex. 1200-K72349- 10, 1200-K42720-10, 1200-K147222-10 och 1200-K147229-10, där polisen dröjt med att utföra utredningsåtgärder som åklagare gett direktiv om. ChefsJO : Som jag redovisat gäller ett krav på särskild skyndsamhet i förundersökningar mot anställda inom polisen. Polisen har en skyldighet att skyndsamt genomföra av åklagare lämnade utredningsdirektiv. Jag anser att polisens handläggning kan ifrågasättas när det dröjer flera veck- or innan polisen försöker verkställa givna direktiv. 2 011 /1 2:JO1 4.4 Riksenhetens och IUS:s överenskommelse angående riktlinjer för utredningstider kom polisen och åklagarna överens om vissa riktlinjer för utred- ningstider beträffande ärenden som handläggs vid IUS. Överenskommelsen innebar bl.a. att åklagaren i normalfallet bör fatta beslut i frågan om en förun- dersökning ska inledas eller besluta om en förutredning samt ge direktiv un- der förundersökningen senast efter det att åklagaren fått underlaget för beslutet/direktivet. Vidare anges att en förutredning bör redovisas efter det att polisen erhållit en sådan begäran. I ett stort antal av de granskade ärendena hade de ovan angivna tiderna överskridits. ChefsJO : Det är givetvis bra om åklagare och polis kan komma överens om riktlinjer för hur arbetet och samarbetet dem emellan ska bedri- vas. Det har emellertid framkommit att de angivna tiderna inte kunnat hållas i ett stort antal ärenden. Polisen och åklagarna synes också väl medvetna om svårigheterna att leva upp till de målsättningar rörande utredningstider som lagts fast. Om interna riktlinjer inte kan hållas bör det, enligt min uppfattning, leda till åtgärder från ledningens sida. 5 Långsam handläggning av ett ärende rörande vållande till annans död m.m. AM-131039-08 (1200-K126073-08): En person som hade omhändertagits med stöd av lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m.m. avled i den cell där han tagits i förvar . En anmälan upp- rättades, och chefsåklagaren beslutade att inte inleda en förundersökning. Sedan händelsen uppmärksammats i medi- er och det bl.a. framkommit att vissa uppgifter i det s.k. tillsynsbladet inte syntes vara riktiga, beslutade chefsåklagaren att återuppta förundersökningen. Det dröjde därefter fram till innan vice överåklagaren , som hade övertagit ärendet , gav direktiv om vilka utredningsåtgärder som skulle vidtas. uppgav att anledningen till dröjsmålet var den höga arbetsbe- lastningen. ChefsJO : En förundersökning mot en anställd inom polisen ska som sagt inledas och bedrivas med särskild skyndsamhet. Den aktuella utred- ningen rörde polisanställdas eventuella ansvar för att en omhändertagen per- son avlidit. En sådan utredning måste självfallet ges mycket hög prioritet. Det gäller i än högre grad när, som i detta fall, nya uppgifter kommer fram som kan tyda på att ett tidigare beslut inte varit tillräckligt väl underbyggt. Sedan förundersökningen återupptagits borde åklagaren tämligen omgående ha läm- nat direktiv om vilka utredningsåtgärder som skulle vidtas. Att ett sådant direktiv kom att dröja drygt är oacceptabelt. För ett utförligare resonemang kring vikten av att utredningsåtgärder vidtas med skyndsamhet i 2 011 /1 2:JO1 dessa situationer hänvisar jag till mitt beslut i dnr 5950-2009 (beslutet finns på JO:s webbplats, . 6 Direktiv från åklagare om utredningsåtgärder efter beslut om nedlägg- ning av en förundersökning I ett ärende, AM-143432-10, hade åklagare inlett en förundersökning och gett polisen direktiv om att höra vissa personer. Innan alla förhör hade genomförts lade ned förundersökningen med motiveringen att det på det utredningsmaterial som då förelåg inte gick att bevisa att den eller de som varit misstänkta hade gjort sig skyldiga till brott och att ytterligare utredning inte kunde antas förändra bevisläget på ett avgörande sätt. I ett e- postmeddelande till handläggande polisman i ärendet informerade om att hon hade lagt ned förundersökningen, trots att hon inte hade fått alla förhör, och angav att anledningen till beslutet var att den polisman som varit misstänkt inte fick arbeta i yttre tjänst så länge ärendet var öppet. Åkla- garen angav vidare att eftersom hon skulle gå på semester så tyckte jag att beslutet kunde fattas och om du inte hållit alla förhör med grannar så vill jag att du gör det ändå och skickar till mig. Någon dag däref- ter hölls ett vittnesförhör i ärendet. ChefsJO : Under förundersökningen ska det utredas vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om det finns tillräckliga skäl för åtal mot denne (23 kap. 2 § RB). Finns det inte längre anledning att fullfölja för- undersökningen ska den läggas ned (23 kap. 4 § andra stycket RB). I det aktuella ärendet lades förundersökningen ned innan alla utredningsåt- gärder enligt åklagarens direktiv hade vidtagits. Med hänsyn till innehållet i det ovannämnda e-postmeddelandet framstod det som att det egentliga skälet till beslutet om nedläggning var att den pågående förundersökningen innebar hinder för den misstänktes tjänstgöring och således inte, som angavs i beslu- tet, att åklagaren bedömde att ytterligare utredning inte kunde antas förändra bevisläget på ett avgörande sätt. har emellertid bestritt att så skulle vara fallet. Jag vill dock poängtera att sådana hänsyn som den miss- tänktes tjänstgöring självfallet inte utgör grund för att lägga ned en förunder- sökning. Det finns vidare anledning att framhålla att om åklagaren finner att en förundersökning ska läggas ned och vissa förhör som denne gett direktiv om ännu inte genomförts ska givetvis begäran därom återkallas. Sådana åt- gärder kan endast vidtas inom ramen för en pågående förundersökning. Jag är därför mycket kritisk till att , trots att förundersökningen hade avslutats, gav polisen direktiv om att hålla vittnesförhör i ärendet. 7 Åklagares beslut att inte inleda en förundersökning rörande påstått polisvåld utan att höra målsäganden