frsrdg · GZ04JO1 · 2011-11-16 00:00:00 — Mot bakgrund härav hade Försvarsmakten också rimligen bort förstå att handlingarna, åtminstone enligt uppfattning, kunde ha betydelse för försvar och att hans begäran även av denna anledning borde ha getts högsta prioritet. begäran om hand- lingar kom att registreras först och det mesta tyder på att hand- läggningen på allvar påbörjades först då. Inte heller den handläggningen är, som Försvarsmakten medger, invändningsfri. Sammanfattningsvis är jag synnerligen kritisk till det inträffade. Jag finner inte skäl att kommentera de uttalanden som chefen för hetskontoret, , enligt såväl som MUA 100, påstås ha gjort med anknytning till begäran om handlingar. Chefen för har förnekat att han fällt något sådant yttrande. Även i den här delen föreligger således motstridiga uppgifter. En utredning av saken skulle kräva ett omfattande arbete, vilket jag inte finner påkallat. Anmälan om kränkande särbehandling anmälan om kränkande särbehandling gavs in till Försvars- makten . I anmälan, som var ställd till dåvarande perso- naldirektören, anförde bl.a. att Försvarsmaktens ledning med- vetet och systematiskt kränkt honom bl.a. genom olika uttalanden. 2 011 /1 2:JO1 makten har uppgett att någon kontakt inte togs med medan denne bestämt hävdat att kontakt togs . Även i den här frågan föreligger således uppgifter som inte är samstämmiga. Oavsett kontakt togs med har den tjänste- man som svarade för kontakten, enligt vad Försvarsmakten uppgett, inte upp- fattat att hade några andra konkreta önskemål än att få tala med överbefälhavaren. Efter att tagit del av den inspelning som gett in av samtalet med den aktuella tjänstemannen vill jag inte göra gäl- lande att några andra konkreta önskemål från sida går att uppfatta. Jag nöjer mig i denna del med att erinra om vikten av att de åtgärder som föreskrivs i de av Försvarsmakten åberopade föreskrifterna (AFS 1993:17) följs. Vad anfört i övrigt föranleder inte några uttalanden från min sida. 2 011 /1 2:JO1 Underrättelse per fax om beslut om upphörande av administrativt frihetsberövande har ansetts böra kompletteras av kontroll per telefon av att meddelandet mottagits (Dnr 2102-2009) I en anmälan till JO klagade . på socialförvaltningen i Hässle- holms kommun angående bl.a. det förhållandet att förvaltningen inte utan dröjsmål meddelat dem att Länsrätten i län upphävt ett beslut om omhändertagande av deras son. De uppgav att detta fick till följd att förvaltningen behöll vårdnaden om sonen utan att ha laglig rätt till det (JO:s dnr 5476-2008). JO inhämtade vissa handlingar i det aktuella ärendet från socialförvaltningen i . I samband med granskningen av de inlånade handlingarna uppkom fråga om länsrättens rutiner vid expediering av beslut när länsrätten upphäver ett beslut om omhändertagande enligt LVU. Med anledning av detta inhämtades från länsrätten kopia av dagboksbladet och ett protokoll i mål nr 4435-08. Det kunde konstateras att det inte gick att av dagboksbladet utläsa till vem/vilka länsrättens beslut hade expedierats. Såvitt framgick av den kopia av beslutet som inhämtats från socialförvaltningen hade beslutet faxats från länsrätten till förvaltningen . Då det uppkom vissa ytterligare frågor avseende länsrättens formella hand- läggning inhämtades även en tjänsteanteckning i det aktuella målet. Vid en granskning av de inhämtade handlingarna uppmärksammades bl.a. att rätten, såvitt framgår av protokollet, inte fattat beslut att upphäva social- nämndens beslut om omhändertagande vid den enskilda över- läggning som hållits i anslutning till den muntliga förhandlingen . Länsrättens beslut att upphäva beslutet om omhändertagan- de synes ha fattats och har angetts vara fattat av rådman- nen ensam. JO fann skäl att inom ramen för ett särskilt ärende utreda läns- rättens handläggning. Länsrätten anmodades att inkomma med utredning och yttrande över hand- läggningen av länsrättens mål nr 4435-08 såvitt avsåg bl.a. följande: -Expedieringen av beslutet . I denna del skulle av yttrandet särskilt framgå hur länsrätten säkerställer att ett beslut genom vilket rätten 2 011 /1 2:JO1 upphäver ett beslut om omhändertagande blir mottaget av soci- alnämnden och av vederbörande behandlingshem. -Förutsättningarna för ordföranden att fatta det aktuella beslutet utan med- verkan av nämndemän. Länsrätten ingav ett yttrande undertecknat av lagmannen och chefsrådmannen . Sigander. I yttrandet anfördes följande. Det aktuella målet har handlagts på länsrättens avdelning tre med rådmannen som ordförande. Han har avgivit bifogat yttrande över handläggningen av målet. Det utgör länsrättens remissyttrande. Länsrätten vill därutöver informera om att länsrättens ledningsgrupp vid sammanträde har diskuterat rutinerna beträffande hur under- rättelser om upphörande av administrativa frihetsberövanden ska ske. Led- ningsgruppen enades om att avsändaren av ifrågavarande underrättelser, som sänds per fax eller som e-post, ska kontrollera per telefon att underrättelsen har nått mottagaren. Samtlig personal har underrättats om detta. I rådmannen yttrande anfördes följande. Vid överläggning 080605 efter att muntlig förhandling hållits på eftermidda- gen beslöt länsrätten med mig som ordförande att avslå social- nämndens ansökan om LVU-vård. Jag ansåg att det inte fanns möjlighet att meddela dom . Som en följd av detta avfattade jag direkt efter överläggningen ett beslut om att omhändertagandet av den unge skulle upphöra. Så fort beslutet var färdigställt faxades det till socialförvaltningen, samt till Luzerngården där den unge befann sig och till vårdnadshavarnas resp. den unges offentliga biträden. Jag fick kvitton på att dessa fax mottagits. Jag utgick därefter från att åtminstone Luzerngården var bemannad . Jag följde därvid de expedieringsrutiner vi då hade på avdelningen. Förutsättningar för ordföranden att fatta aktuellt beslut utan medverkan av nämndemän Jag hade efter överläggningen informerat nämndemännen om att ett beslut att häva omhändertagandet behövde meddelas som en följd av att länsrätten vid överläggningen beslutat att avslå ansökan om LVU-vård. Jag ansåg att detta beslut kunde avfattas som ett ensamdomarbeslut, jfr 18 § tredje stycket (rätte- ligen fjärde stycket; JO:s anm.) punkt 3 lag om allmänna förvaltningsdomsto- lar. Jag förde följande resonemang. Enligt 9 § LVU upphör ett omhändertagande när länsrätten avgör frågan om vård. Rätten avgör slutligt målet genom att meddela dom eller beslut. Fram till dess domen meddelas är rätten oförhindrad att hålla fortsatt överläggning och att besluta om annat innehåll i domen. Jag tolkade bestämmelsen i 9 § LVU som att målet avgörs när rätten skiljer sig från målet genom att meddela/avkunna dom och att det är först därigenom som det omedelbara omhändertagandet upphör såvida inte länsrätten meddelar ett särskilt beslut om upphörande. Som stöd för detta kan anföras att för det fall att länsrätten bifaller en ansökan om vård enligt LVU tillämpas 9 § LVU på så sätt att ett omhändertagande anses bestå fram till dess att länsrätten meddelar/avkunnar dom i målet. Det är först då som länsrätten behöver meddela/avkunna beslut ifråga om domen ska gälla eller ej. 2 011 /1 2:JO1 I ett beslut anförde stf JO Ragnemalm bl.a. följande. Beslutet om att upphäva det omedelbara omhändertagandet Av utredningen framgår bl.a. följande. Länsrätten höll muntlig förhandling med anledning av socialnämndens ansökan om att K. skulle beredas vård med stöd av LVU. I samband med att förhandlingen avslutades tillkännagav ordföranden att dom skulle meddelas senast och att den skulle sändas till parterna med post. Vid den efterföljande över- läggningen beslutade länsrätten att socialnämndens ansökan skulle avslås. fattade ordföranden beslut om att upphäva det omedelbara omhändertagandet av K. Enligt 9 § första stycket punkt 2 LVU upphör ett omhänderta- gande när rätten avgör frågan om vård. I tredje stycket samma bestämmelse stadgas följande. Om det inte längre finns skäl för ett omhändertagande ska socialnämnden besluta att detta genast ska upphöra. Ett sådant beslut får meddelas också av den rätt som prövar en fråga om vård med stöd av lagen. Av 17 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar (1971:289) framgår att en förvaltningsrätt (tidigare länsrätt) är domför med en lagfaren domare och tre nämndemän, om inte annat följer av 17 a eller 18 §. 18 § nämnda lag innehåller en uppräkning av de fall där en förvalt- ningsrätt är domför med en lagfaren domare ensam. Av bestämmelsen följer att en förvaltningsrätt, om det inte är påkallat av särskild anledning att målet prövas av fullsutten rätt, är domför med en lagfaren domare ensam vid bl.a. beslut som inte innefattar prövning av målet i sak samt avgörande i sak av mål om omhändertagande enligt 6 § LVU (fjärde stycket punkt 3). Vid överläggningen efter förhandlingen beslöt länsrätten, dvs. ordföranden och nämndemännen, att socialnämndens ansökan om LVU- vård skulle avslås. Ordföranden gjorde bedömningen att det inte fanns möj- lighet att meddela dom . Jag delar länsrättens uppfattning, att om- ständigheterna var sådana, att det inte längre fanns skäl för ett omhänderta- gande. Beslutet om omhändertagande av K. skulle således upphä- vas. De redovisade reglerna ger emellertid knappast stöd för att ordfö- randen som ensamdomare kunde upphäva omhändertagandet. Det borde allt- så, såvitt jag kan förstå, ha fattats av fullsutten rätt, dvs. ordföranden och nämndemännen, i samband med överläggningen efter förhandlingen och därefter ha antecknats i protokollet. Då detta som det vill synas av ett rent förbiseende inte skedde, har jag svårt för att klandra rådmannen för att han tog saken i egna händer och, låt vara med en tveksam tolkning av domförhetsreglerna, själv meddelade det beslut som var en logisk följd av den fullsuttna länsrättens ställningstagande i själva sakfrågan, dvs. att förutsättningar för bifall till socialnämndens ansökan om LVU-vård inte förelåg. Det helt avgörande i den uppkomna situationen måste naturligtvis vara, att omhändertagandet av den unge snabbt kunde upp- höra. Då det knappast kunde anses realistiskt att på nytt försöka sammankalla nämndemännen den aktuella dagen, före helgdag (natio- 2 011 /1 2:JO1 naldag), för att fatta det kompletterande beslutet, och rådmannen enligt re- missvaret efter överläggningen informerat dessa om att ett beslut om att upp- häva omhändertagandet behövde meddelas och han därmed hade anledning att utgå från att de var införstådda med detta ser jag ingen anledning att vidare uppehålla mig vid saken. Den för mig centrala frågan i detta initiativärende gäller det förhållandet, att rådmannens beslut om upphörande av omhändertagandet inte fick omgående effekt, eftersom det inte snabbt nådde adressaterna. Frågan gäller närmare bestämt, om användningen av elektroniska kommunikationsformer i en situa- tion som den aktuella där det var fråga om underrättelse om ett beslut, som innebar att tvångsvård av en person skulle upphöra inte förutsätter komplet- terande kontrollåtgärder i syfte att garantera att meddelandet verkligen gått fram. Jag har givetvis inga invändningar mot att domstolen här, i enlighet med de rutiner som avdelningen tillämpade vid den aktuella tidpunkten, expedie- rade beslutet om att upphäva det omedelbara omhändertagandet via fax till bl.a. Luzerngården, där den unge befann sig. I ett tidigare beslut (JO 2010/11 s. 501), som gällde underrättelse om en förvaltningsmyndighets beslut genom publicering på myndighetens webbsida, har jag erinrat om att haft som ett genomgående tema i sitt betänkande En ny förvaltningslag (SOU 2010:29) att användning av ny och effektivare teknik ska främjas (se t.ex. s. 531 f.). Detsamma gäller naturligtvis i förvalt- ningsdomstolarnas verksamhet. Anlitande av fax gav i det aktuella fallet i sig goda förutsättningar för att beslutet snabbt skulle gå fram och dess syfte så- lunda uppnås. Det betyder emellertid inte, att man generellt kan nöja sig med en besluts- underrättelse per fax eller e-post. Då det, som här, gällde att avsluta ett admi- nistrativt frihetsberövande därtill inför en stundande helg, då omhänderta- gandet utan grund kunde riskera att bestå måste man rimligen vidta ytterligare åtgärder för att förvissa sig om att beslutsunderrät- telsen verkligen nått fram. Den naturliga lösningen hade enligt min mening varit att telefonledes skapa sig denna förvissning. Domstolen är uppenbarligen införstådd med detta. Enligt remissvaret har man beslutat om nya rutiner vid expediering av beslut om upphörande av vård av aktuellt slag. Enligt de nya rutinerna ska, när underrättelser sänds via fax eller som e-post, avsändaren per telefon kontrollera att underrättelsen nått den avsedda mottagaren. Jag förutsätter att detsamma gäller vid anlitande av an- nan liknande elektronisk kommunikationsform som kan tänkas förekomma. Även om jag är kritisk till den underlåtenhet som här fick allvarliga konse- kvenser, finner jag inte skäl att vidare uppehålla mig vid saken. Med de delvis kritiska anmärkningar som framställts ovan avslutas ären- det. 2 011 /1 2:JO1 Fråga om en kammarrätt i ett mål rörande utlämnande av allmän handling fullgjort sitt utredningsansvar enligt 8 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) (Dnr 2816-2009) En journalist begärde att från få en kopia av verkets beslut i ett folkbokföringsärende rörande N.N. och hennes make. avslog begäran med hänvisning till att det förelåg s.k. folkbokföringssekretess enligt 7 kap. 15 § i den då gällande sekretesslagen (1980:100). Efter överklagande förordnade Kammarrätten i att skulle lämna ut de efterfrågade handlingarna till journalisten. I en anmälan till JO klagade . på Kammarrätten i . Hon anförde bl.a. följande. Hon och hennes make är efter beslut från sekretessmarkerade efter omprövning av tidigare beslut. Det stod helt klart för kammarrätten att makarnas personuppgifter var sekretessmarkerade. Trots detta utredde inte domstolen vad som var grunden för sekretessmarkeringar- na, utan avgränsade sin prövning till innehållet i beslut i folk- bokföringsärendet. Kammarrätten har brustit i sin utredningsskyldighet, vilket medfört att makarnas liv är utsatta för allvarlig fara. kompletterade sin anmälan. Inledningsvis lånades akten i kammarrättens mål nr 1090-09 in. Föredraganden inhämtade därefter per telefon upplysningar från sektions- Vidare inhämtades beslut i ärende dnr 18 8173691. gav in ett aktomslag, en s.k. skyddsakt. Kammarrätten anmodades att inkomma med utredning och yttrande över vad som hade framförts i N.N:s anmälan till JO. Kammarrättspresidenten hänvisade som remissvar till ett yttrande från kammarrättsrådet , som var referent i det aktu- ella målet. beslutade (dnr 410-207416-09/263) att inte lämna ut en allmän handling avseende beslut om folkbokföring. motiverade beslutet enligt följande. Om begärd handling lämnas ut kan det antas att enskilda personer kan lida men varför beslutar att inte lämna ut begärd handling. beslut överklagades till kammarrätten . Tillsammans med överklagandet skickade med en kopia på det överklagade beslutet, ett yttrande från där man vidhöll sin tidiga- re inställning att inte lämna ut beslutet samt de handlingar som föregått Skat- 2 011 /1 2:JO1 teverkets beslut, bl.a. sökandens begäran via e-post till om att få ut det aktuella beslutet. Efter påbörjad genomgång av målet konstaterades att behörighetshandlingar från saknades, varvid dessa infordrades. När dessa inkommit och fortsatt genomgång av målet gjordes, framkom att även kopia av den handling som begärdes ut saknades, varvid denna rekvire- rades. Sekretesslagen (1980:100) är upphävd och ersatt med offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Någon materiell ändring av aktuella bestämmelser har dock inte skett. Enligt 22 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (tidigare 7 kap. 15 § sekretesslagen), gäller ett rakt skaderekvisit, dvs. huvudregeln i bestämmelsen är att uppgifterna i registret ska vara offentliga. Endast om det av särskild anledning kan antas att ett utlämnande skulle leda till skada eller men kan uppgifterna hemlighållas. En sekretessmarkering innebär således inte någon absolut sekretess för skyddade uppgifter. Fråga om sekretess föreligger ska prövas när uppgiften begärs ut. Sekretessmarkeringen motsvarar således i princip den hemligstämpel som, enligt 5 kap. 5 § offentlighets- och sekre- tesslagen (tidigare 15 kap. 3 § SekrL), kan åsättas en allmän handling. I aktuellt mål anförde klaganden att eftersom en av personerna i beslutet var kommunchef och allmänintresset runt den personen var så stort, borde uppgifterna lämnas ut. Han ansåg att det var av allmänintresse att ta reda på om kommunchefen var folkbokförd i den kommun denna arbetade och åtmin- stone till stor del även bodde i. Under målets handläggning var kammarrätten i kontakt med två gånger skriftligen och en gång muntligen (se dagboksanteckning ). Enligt 25 § förvaltningslagen (1986:223) ska den myndighet som har meddelat beslutet överlämna överklagandeskrivelsen och övriga handlingar i ärendet till den myndighet som ska pröva överklagandet. Inte någonstans i det material, yttrande, beslut eller vid de kontakter som kammar- rätten hade med framkom det att verket ansåg att andra hand- lingar än de som myndigheten lämnat över till kammarrätten skulle ha bety- delse för kammarrättens avgörande. Kammarrätten kan inte ha full insyn i vilka handlingar som underinstanserna har, utan är beroende av att dessa, enligt 25 § förvaltningslagen, lämnar med samtliga handlingar i ärendet som är erforderliga för kammarrättens prövning. Kammarrätten fann inte anled- ning anta att andra handlingar av betydelse som myndigheten inte redan sänt över förelåg, utan bedömde att ytterligare handlingar inte behövde begäras in och att målet således var så utrett som dess beskaffenhet kräver. Kammarrätten bedömde vid en avvägning av om det av särskild anledning kunde antas att den enskilde eller någon närstående till den enskilde skulle lida men om uppgiften röjdes, att beslutet om i vilken kommun makarna rätte- ligen skulle vara folkbokförda kunde lämnas ut och att beslut således var felaktigt. Kammarrätten beaktade härvid även bl.a. att den ena av makarna arbetar som kommunchef och således är en offentlig person, samt äger fastighet i aktuell kommun. Kammarrätten har att göra en överprövning av ett stort antal olika myndig- heters beslut. De överklagade besluten är av varierande svårighetsgrad vissa är mycket komplicerade och svårbedömda, andra av enkel beskaffenhet. Vid kammarrättens överprövning av underinstansernas beslut är det inte någon ovanlig situation att domstolen utan att behöva göra mer djupgående över- väganden kan konstatera att beslut inte är tillräckligt rättsligt underbyggda. Det är heller inte ovanligt att kammarrätten ändrar underinstansens beslut. I sammanhanget kan nämnas att kammarrätten hanterar ca 20 000 inkomna mål . Kammarrätten kan omöjligt göra en korrekt prövning om inte den besluts- fattande myndigheten, i förevarande fall , förser kammarrätten med det material som har haft när verket fattade sitt beslut. Gi- vetvis ankommer det på kammarrätten att se till att målet blir så utrett som 2 011 /1 2:JO1 dess beskaffenhet kräver. Om kammarrätten uppmärksammar att ytterligare handlingar behöver krävas in, ska detta också göras. Kammarrätten kan dock inte i varje enskilt fall anta att underliggande myndigheten eller beslutsorga- net har ytterligare handlingar och heller inte i varje fall utgå från att besluts- underlaget inte är komplett. Det är i första hand de underliggande myndighe- ternas uppgift att se till att behövliga handlingar lämnas över. Ett annat syn- sätt skulle omöjliggöra arbetet för kammarrätten. Till remissvaret hade ett dagboksblad i kammarrättens mål nr 1090-09 fogats. I ett beslut anförde JO följande. Sekretesslagen (1980:100) ersattes av offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL. I det följande hänför jag mig till den nya lagen som i berörda hänseenden inte har inneburit några sakliga ändringar. Enligt 22 kap. 1 § OSL gäller sekretess inom folkbokföringen för uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om det av särskild anledning kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider men om uppgif- ten röjs. En motsvarande bestämmelse fanns tidigare i 7 kap. 15 § sekre- tesslagen. En myndighet får på en handling som omfattas av en sekretessbestämmel- se göra en anteckning om att hinder mot utlämnande föreligger (2 kap. 16 § tryckfrihetsförordningen). Vidare framgår det av 5 kap. 5 § första stycket OSL att en myndighet, om det kan antas att en uppgift i en allmän handling inte får lämnas ut på grund av en bestämmelse om sekretess, får markera detta genom att en särskild anteckning (sekretessmarkering) görs på handlingen eller, om handlingen är elektronisk, införs i handlingen eller i det datasystem där den elektroniska handlingen hanteras. Bestämmelser om s.k. hemlig- stämpling av pappershandlingar fanns före i 15 kap. 3 § sekretesslagen. En sekretessmarkering ska ange tillämplig sekretessbestämmelse, datum för anteckningen och vilken myndighet som gjort den. Anteckningen fyller inte någon självständig rättslig funktion, utan dess syfte är att utgöra en var- ningssignal till den som har att hantera uppgiften om att denna från sekre- tessynpunkt är känslig och att ett eventuellt utlämnande av den därför kräver noggrann sekretessprövning. har haft i uppdrag att göra en allmän översyn av folkbokföringslagen (1991:481) och särskilt utreda bl.a. om det är lämpligt att införa en författningsreglering av sekretessmarkering av uppgifter i folk- bokföringsdatabasen. Utredningen föreslog en sådan re- glering (se SOU 2009:75). Förslaget bereds inom . Av 8 § förvaltningsprocesslagen (1971:291), FPL, framgår att en förvalt- ningsdomstol ska tillse att ett mål blir så utrett som dess beskaffenhet kräver. 2 011 /1 2:JO1 En journalist begärde att från få en kopia av verkets beslut i ett folkbokföringsärende rörande N.N. och hennes make. avslog begäran genom ett beslut . I beslutet anfördes bl.a. föl- jande. Av 7 kap. 15 § sekretesslagen framgår följande. Sekretess gäller i verksamhet som avser folkbokföringen för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det av särskild anledning kan antas att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider men om uppgiften röjs. Om begärd handling lämnas ut kan det antas att enskilda personer kan lida men varför beslutar att inte lämna ut begärd handling. Efter att beslutet hade överklagats skickade överklagandet och ett yttrande till Kammarrätten i i en s.k. skyddsakt. I yttrandet anförde att fattat avslagsbeslut vidhölls och yrkade att överkla- gandet skulle avslås. Efter anmodan från kammarrätten översände Skattever- ket de folkbokföringsbeslut som hade begärts utlämnade. Även dessa hand- lingar skickades i en skyddsakt. På en skyddsakt anges bl.a. att akten inne- håller handlingar gällande person som har sekretessmarkerade personuppgif- ter och att en sådan akt ska användas vid handläggning av skatte- och folk- bokföringsärenden som gäller person som har sekretessmarkerade personupp- gifter. Genom en dom biföll kammarrätten överklagandet och förordnade att skulle lämna ut de efterfrågade handlingarna till journalisten. I domen anfördes bl.a. följande. Av utredningen i målet framgår att de personer uppgifterna i målet avser erhållit skyddade personuppgifter i samband med beslut om folkbokföring. Någon speciell omständighet beträffande varför personuppgifterna ska vara skyddade framkommer inte. Kammarrätten finner att vad som förekommit i målet inte innefattar någon särskild anledning till antagande att de personer som avses eller någon dem närstående lider men om besluten om dem i folkbokföringsärendet röjs [ ]. I 8 § FPL stadgas, som redogjorts för ovan, att en förvaltningsdomstol ska tillse att ett mål blir så utrett som dess beskaffenhet kräver.