frsrdg · GZ04JO1 · 2011-11-16 00:00:00 — 3.3 Umgänge med andra än föräldrar och vårdnadshavare Bestämmelserna i 14 § andra stycket 1 LVU är i första hand tillämpliga gent- emot förälder som också är barnets vårdnadshavare. Detta gäller gentemot båda föräldrarna om de har gemensam vårdnad. Nämnden bestämmer dock med stöd av den allmänna befogenhet som föl- jer av 11 § fjärde stycket LVU i princip om alla besök hos den unge . Om nämnden motsätter sig umgänge mellan barnet och någon närstående som inte är förälder eller vårdnadshavare, kan nämndens beslut i frågan inte överklagas (jfr 41 § LVU). Det är därför särskilt viktigt att nämn- den noga överväger vilka möjligheter till umgänge som finns. 4 Barnets bästa och barnets rätt att komma till tals Enligt 1 § femte stycket LVU ska vad som är bäst för den unge vara avgö- rande vid beslut enligt LVU. 2002/03:53 s. 77 f. uttalar regeringen följande beträffande barnets bästa. Den närmare innebörden av vad som skall anses vara barnets bästa an- ges varken i SoL eller i . Det ligger i sakens natur att det inte en gång för alla går att precisera innebörden av ett sådant begrepp. Regeringen gjorde följande uttalande i samband med införandet av barnets bästa i 6 kap. 2 a § : Som fram- hållits måste barnets bästa avgöras i varje enskilt fall utifrån en be- dömning av de individuella förhållandena. [ ] Vid bedömningen måste hänsyn tas till allt som rör barnets fysiska och psykiska välbefin- nande och utveckling. Så långt det är möjligt skall därvid såväl kortsiktiga som långsiktiga effekter för barnet beaktas. Det säger sig självt att det ofta är nära nog omöjligt att objektivt slå fast vad som är bäst för barnet. I sådana fall blir det domstolens resp. socialnämndens uppfattning, anta- ganden och bedömningar som blir avgörande. I specialmotiveringen till 1 § LVU (prop. 2002/03:53 s. 105) uttalas att skyl- digheten att så långt möjligt ta reda på barnets egen inställning och respektera densamma vid beslutsfattandet gäller alla beslutssituationer och ingripanden som sker med stöd av lagen. Endast i undantagssituationer, där beslutet kräver extrem brådska, kan beslutsfattaren underlåta att inhämta den unges inställ- ning i förväg. Enligt 1 § sjätte stycket LVU gäller vidare att den unge ska få relevant in- formation och att hans eller hennes inställning så långt möjligt ska klarläggas. Hänsyn ska tas till den unges vilja med beaktande av hans eller hennes ålder och mognad. Den unges egen inställning i umgängesfrågan måste således utredas och tillmätas betydelse i relation till barnets ålder, mognad och övriga omstän- digheter. När det gäller kontakten mellan syskonen har socialnämnden gjort bedöm- ningen att det är viktigt att syskonens relation bibehålls. Utifrån en skydds- och riskbedömning har dock nämnden beslutat att det är viktigt att systrarna och brodern talar svenska vid umgänget. 2 011 /1 2:JO1 Att få kommunicera på sitt modersmål med anhöriga är en stark rättighet och kan vara viktigt t.ex. för att umgänget mellan syskonen ska kännas na- turligt. Nämnden har vidare ansvar för att flickorna får behålla sin kulturella och språkliga identitet. har dock en långtgående rättighet och skyldighet att skyd- da barn och unga från förhållanden som medför en påtaglig risk för deras fy- siska och psykiska hälsa och utveckling. Ändamålet med vård enligt LVU är att ge barnet eller den unge vård eller skydd, som inte kan ges på frivillig väg. Om det bedöms vara nödvändigt med hänsyn till ändamålet med vården kan socialnämnden enligt 14 § andra stycket 1 LVU inskränka den unges um- gänge med dess vårdnadshavare och föräldrar. En socialnämnd bestämmer med stöd av den allmänna befogenhet som föl- jer av 11 § fjärde stycket LVU i princip om alla besök hos den unge och kan således även begränsa umgänget med andra än med vård- nadshavare och föräldrar. Det följer av 1 § femte stycket LVU att vad som är bäst för den unge ska vara avgörande vid alla beslut enligt LVU, således även vid beslut om be- gränsningar av umgänge. Vid bedömningen av vad som är barnets bästa mås- te hänsyn tas till allt som rör barnets fysiska och psykiska välbefinnande och utveckling och så långt det är möjligt ska därvid såväl kortsiktiga som lång- siktiga effekter för barnet beaktas. Det framgår av nämndens remissvar att dess nu aktuella beslut avser att säkerställa skyddet för flickorna från information som kan oroa, skapa för- virring och i övrigt påverka dem negativt. Beslutet avser också att ge de vux- na som har barnen i sin vård möjlighet att hjälpa och stödja på ett adekvat sätt. Nämnden har gjort bedömningen att det inte finns möjligheter att uppnå dessa syften på annat sätt. Nämnden har vidare gjort bedömningen att flickor- na, i lugn och ro i en trygg och stabil miljö, behöver få möjlighet att bearbeta sina traumatiska upplevelser från uppväxten utan påverkan från fadern. har bedömt att det föreligger en påtaglig risk att fadern använder sig av sonen som budbärare för att få fram budskap till flickorna som kan inverka negativt på flickornas mående och utveckling. Det framgår dock inte av handlingarna i ärendet om socialnämnden har ut- rett flickornas inställning till åtgärden i enlighet med 1 § sjätte stycket LVU. Skyldigheten att så långt möjligt ta reda på den unges egen inställning och respektera denna vid beslutsfattandet gäller alla beslutssituationer och in- gripanden med stöd av LVU. Även om barnets vilja inte är avgörande för vad som ska bedömas vara barnets bästa, så måste den utredas. Hänsyn ska tas till den unges vilja med beaktande av hans eller hennes ålder och mognad. anser att det inte är möjligt att med utgångspunkt i det re- mitterade materialet ta ställning till frågan om socialnämnden i detta enskilda fall haft tillräckliga skäl för den åtgärd som remissen avser. anser dock sammanfattningsvis att det mot bakgrund av att LVU är en skyddslag för barn och unga kan finnas situationer där skyddsaspekterna väger så tungt att det finns fog för ett villkor beträffande vilket eller vilka språk som får användas under ett umgängestillfälle mellan syskon. Det finns därför inte något principiellt hinder mot ett villkor av nu aktuellt slag. JO beredde också () tillfälle att inkomma med yttrande över den principiella frågan om socialnämnden får föreskriva att ett barn som vårdas enligt LVU och dess syskon ska tala ett visst språk med varandra när de träffas. DO anförde i ett remissvar följande. Ett tvångsomhändertagande enligt LVU är alltid ett mycket allvarligt ingrepp i en enskild individs liv varför ett rättighetsperspektiv måste stå i förgrunden. DO möter i de anmälningar till myndigheten som gäller tvångsomhänderta- ganden liknande frågeställningar som den aktuella anmälan till JO tar upp. 2 011 /1 2:JO1 Det är enligt DO viktigt att kulturella, religiösa och språkliga behov inte un- dertrycks från de sociala myndigheternas sida under tvångsomhändertagandet. Det finns annars en mycket stor risk för att ett barns kulturella, religiösa och språkliga identitet går förlorad när det placeras i en ny miljö. Av den anled- ningen är det särskilt viktigt att de sociala myndigheterna aktivt arbetar för att säkerställa att ett omhändertaget barn får tillgång till sin kultur, sin religion och sitt språk. Det är rimligt att utgå ifrån att situationer som den aktuella och liknande ofta kan lösas med hjälp av mindre ingripande åtgärder. Rätten till språk är ytterst en mänsklig rättighet och i det sammanhanget bör ett förbud mot att tala ett visst språk bedömas. Utgångspunkten måste vara alla människors lika rättigheter och möjligheter. Att förbjuda en språklig minoritet att använda sitt språk strider bland annat mot FN:s barn- konvention (artikel 30). Enligt artikel 27 i FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter ska de som tillhör etniska, religiösa eller språkliga minoriteter tillåtas att i gemenskap med andra i sin grupp ha ett eget kulturliv, utöva sin religion och använda sitt eget språk. ramkonvention om skydd för nationella minoriteter liksom stadgan om landsdels- eller mino- ritetsspråk utvecklar skyddet ytterligare för personer som tillhör landets na- minoriteter. En språkligt baserad umgängesinskränkning kan också vara fråga om en kränkning av diskrimineringsförbudet i artikel 14 i Europa- konventionen. Regeringsformen slår fast att den offentliga makten ska utövas med re- spekt för alla människors lika värde och att det allmänna ska motverka diskriminering av människor på grund av nationellt eller etniskt ursprung, språklig eller religiös tillhörighet. En offentlig förvaltning ska i sin verksam- het beakta allas likhet inför lagen och iaktta saklighet och opartiskhet. När det gäller verksamhet så omfattas den också av ett diskrimine- ringsförbud enligt diskrimineringsförbudslagen. Det kan sammantaget konstateras att det finns ett starkt skydd för indivi- ders språkliga rättigheter och för att inte bli utsatt för diskriminering. En situ- ation där en socialtjänst förbjuder barn som vårdas enligt LVU att tala ett visst språk är enligt DO en rättighetskränkning som kan utgöra diskrimine- ring. För att avgöra detta behöver en bedömning göras i det enskilda fallet. bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaren. I ett beslut anförde JO följande. beslutade , med stöd av 2 och 6 §§ LVU, att omhänderta A. och E. och placera dem i ett jourhem. Nämnden beslutade även att begränsa A:s och E:s umgänge med deras föräldrar. När det gällde brodern föreskrev nämnden bl.a. att S. och hans systrar skulle tala svenska med varandra när de träffades. Enligt 11 § LVU bestämmer socialnämnden hur vården av den unge ska ordnas och var han eller hon ska vistas . I 6 kap. 1 § social- tjänstlagen (2001:453) anges att vården bör utformas så att den främjar den enskildes samhörighet med anhöriga och andra närstående samt kontakt med hemmiljön. har enligt 14 § LVU ett ansvar för att den unges behov av umgänge med föräldrar och vårdnadshavare så långt möjligt tillgodoses. Om det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med vården av den unge får nämnden besluta hur den unges umgänge med vårdnadshavaren eller um- 2 011 /1 2:JO1 gängesföräldern ska utövas. Ett sådant beslut kan enligt 41 § första stycket 3 LVU överklagas till förvaltningsrätten. Bestämmelsen i 14 § LVU gäller bara förhållandet mellan den unge och dennes föräldrar eller vårdnadshavare. Nämnden kan dock, med stöd av den allmänna befogenhet som följer av 11 § LVU, besluta hur den unges umgänge med andra än vårdnadshavare eller umgängesförälder ska se ut. Ett beslut med stöd av 11 § LVU kan inte överklagas. Av det anförda följer att nämnden har ett ansvar för att tillgodose den ung- es behov av umgänge med såväl föräldrar som andra anhöriga. I vissa fall kan emellertid omständigheterna vara sådana att anhörigas umgänge med barnet måste begränsas. En sådan begränsning kan bestå i att anhöriga över huvud taget inte får träffa barnet men också att vissa föreskrifter ges rörande själva umgänget. Sådana föreskrifter kan t.ex. avse tid och plats för umgänget eller att umgänget ska ske i närvaro av t.ex. en tjänsteman från . I förevarande fall bedömde nämnden att det fanns skäl att se till att systrar- na hade kontakt med sin bror. Däremot ansåg nämnden att systrarna kunde fara illa av kontakterna med brodern om fadern använde sig av sonen som budbärare för att få fram budskap till flickorna som kan inverka negativt på flickornas mående och utveckling. Jag tar för egen del inte ställning till om nämnden hade fog för sina farhå- gor att systrarna kunde fara illa av kontakt med sin bror om denne till systrar- na förde fram någon form av budskap från fadern. Med utgångspunkt från den bedömning som nämnden har redovisat, nämligen att det fanns skäl att kon- trollera vad brodern pratade om med sina systrar, är emellertid fråga om nämnden, som förutsättning för att syskonen skulle träffas, kunde ställa upp ett krav på att syskonen skulle tala svenska. Jag vill inte utesluta att det kan finnas situationer när en socialnämnd, med utgångspunkt i 11 § LVU, kan ställa upp som villkor att samtal vid umgäng- estillfällen ska ske på svenska. Ett sådant villkor får dock inte innebära att de grundläggande fri- och rättigheter som skyddas av bl.a. regeringsformen och åsidosätts. Det måste även beaktas att ett beslut om en sådan umgängesbegränsning inte får överklagas till skillnad från ett motsva- rande beslut enligt 14 § LVU. Mot denna bakgrund bör ett villkor enligt 11 § LVU om att ett visst språk ska talas vid umgängestillfällen endast komma i fråga i rena undantagsfall. Det måste vara fråga om situationer där det inte finns någon möjlighet att på annat sätt tillgodogöra sig vad som sägs och när alternativet är att inget umgänge alls kan komma till stånd, vilket i sig kan vara till men för berörda barn. Det naturliga, när nämnden anser att vad som sägs vid ett umgänge måste övervakas, är att låta en kontaktperson som be- härskar det aktuella språket medverka vid umgänget. Om någon sådan person inte går att uppbringa och nämnden, för att tillgodose barns behov av skydd, måste kontrollera umgänget bör i stället en tolk förordnas som kan översätta vad som sägs direkt till kontaktpersonen eller den som annars ska övervaka umgänget. Såvitt framkommit förelåg i förevarande fall inte några språkliga hinder mot att barnen talade svenska med varandra men S. erbjöds en tolk vid um- gänget med sina systrar. S. godtog detta men uppgav att han kunde 2 011 /1 2:JO1 tänka sig att i stället tala svenska med systrarna. Nämndens agerande måste ses i ljuset av detta. Med hänsyn till S:s ålder kan det visserligen diskuteras om inte nämnden, oavsett S:s inställning, borde ha förordnat en tolk. Vad som framkommit i denna del ger mig dock inte tillräckliga skäl att rikta någon kritik mot nämnden. 2 011 /1 2:JO1 Lagen om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) I ett mål angående vård med stöd av LVM borde socialnämnden ha tillsett att ett läkarintyg angående den enskildes hälsotillstånd inhämtades (Dnr 3713-2009) i ansökte hos dåvaran- de Länsrätten i län (numera Förvaltningsrätten i ) om att V.S. skulle beredas vård med stöd av lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). medgav socialnämndens ansökan. Länsrätten beslutade i en dom att V.S. skulle beredas sådan vård. överklagade domen till Kammarrätten i . ingav socialnämnden till bl.a. behandlingshemmet , där V.S. då var placerad, ett yttrande som var undertecknat av nämndens ordfö- rande. I yttrandet angavs bl.a. att med hänsyn till de nya uppgifter som in- kom från bl.a. läkare har i ingen invändning mot att LVM-hemmet Runnagården låter placering enligt LVM upphöra. I en dom biföll kammarrätten V.S:s överklagande på så sätt att rätten avslog socialnämndens ansökan om vård. I en anmälan till JO framförde J.B. klagomål mot behandlingshemmet (JO:s dnr 2076-2009). Klagomålen gällde att behandlingshem- met inte skrev ut V.S. från hemmet trots att i kom- mun hade tagit tillbaka sin ansökan om LVM-vård av henne och det inte fanns något läkarintyg till stöd för sådan vård. Eftersom hade prövat J.B:s klagomål mot be- handlingshemmet fann JO inte skäl att för egen del vidta någon åtgärd i ären- det (JO:s beslut ). I ärendet hade handlingar från bl.a. i och Länsrätten i län infordrats och granskats. Därvid framkom att social- nämnden hade ansökt om att V.S. skulle beredas vård enligt LVM utan att till sin ansökan foga ett läkarintyg enligt 9 § LVM. Med anledning av vad som framkommit beslutade JO att inleda ett initia- tivärende mot i (JO:s dnr 3713-2009), som anmodades att inkomma med yttrande om varför nämnden inte hade inhämtat ett sådant läkarintyg som avses i 9 § LVM innan nämnden beslutade att hos länsrätten ansöka om att V.S. skulle beredas vård enligt LVM. JO beslutade att på eget initiativ utreda varför dåvarande Länsrätten i län inte hade förordnat om läkarundersökning av V.S. (JO:s dnr 3714-2009). 2 011 /1 2:JO1 I ett remissvar anförde i följande. 080710 informerades socialsekreterare av kurator på avdelning 1 C, att de skickat en LVM-anmälan. 080714 träffade socialsekreterare . på avdelningen och närvarande var då även kontaktperson . framförde begäran om läkarintyg enligt 9 § LVM och skulle framföra detta till ansvarig läkare. 080813 tog socialnämnden beslut att ansöka om vård enligt 11 § LVM och 080827 fastställde Länsrätten LVM. har efterfrågat läkarintyg enligt 9 § LVM, men sådant inkom ej. Ansökan blev härigenom ej fullständig, vilket naturligtvis innebär att kommunen brustit i detta avseende. Påpekas kan dock att läkarintyg ej efterfrågades vid länsrättsförhandlingen. I ett beslut anförde JO följande. Enligt 7 § LVM ska socialnämnden inleda utredning när den genom anmälan eller på något annat sätt har fått kännedom om att det kan finnas skäl att bere- da någon tvångsvård. När en utredning har inletts ska socialnämnden enligt 9 § LVM, om det inte är uppenbart obehövligt, besluta om läkarundersökning av missbrukaren samt utse en läkare för undersökningen. Läkaren ska i ett intyg ange missbrukarens aktuella hälsotillstånd. Om det är uppenbart obehövligt behöver nämnden inte besluta om läkar- undersökning. Så kan vara fallet t.ex. om det redan finns ett aktuellt läkarin- tyg i ärendet (prop. 1987/88:147 s. 96). I allmänna råd, Till- lämpning av lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, SOSFS 1997:6, anges att ett läkarintyg inte bör vara dagar då ansökan om vård inlämnas till rätten. Av utredningen framgår att överläkaren , i (numera ), gjorde en anmä- lan till socialnämnden angående behov av tvångsvård för V.S. I anmälan angavs bl.a. att V.S. hade haft ett ordentligt återfall i alkoholmissbruk och att hon uppvisade en stark dödsönskan, varför någon form av tvångsvård borde beredas henne. Med anledning av anmälan inledde socialnämnden en ut- redning om förutsättningarna för tvångsvård. I remissvaret anges att en hand- läggare , i samband med besök hos V.S. på sjukhuset där hon vårdades, framförde en begäran om läkarintyg enligt 9 § LVM. Någon läkar- undersökning enligt 9 § LVM genomfördes emellertid inte. När nämnden beslutade att ansöka om vård enligt 11 § LVM för V.S. fanns därför inte något sådant intyg att tillgå. Ett läkarintyg enligt 9 § LVM ska klargöra missbrukarens aktuella hälso- tillstånd och hans eller hennes allmänna behov av vård. En bedömning av faran för den enskildes hälsa, till följd av missbruk, måste till stor del bygga på vilka medicinska skador missbrukaren redan har ådragit sig. Av ett läkarin- tyg bör framgå bl.a. om den enskilde lider av några sjukdomar som har bety- 2 011 /1 2:JO1 delse, om det finns tecken på sjukdom eller skada på grund av missbruket och om det finns tecken på abstinenssymptom och förekomst av depression, van- föreställningar m.m. Läkaren torde också kunna uttala sig om faran för hälsan vid ett fortsatt missbruk. Överläkaren anmälan, daterad , grundade sig på dennes iakttagelser i samband med att V.S., i starkt upprivet tillstånd, kom in till vårdinrättningen och dagarna därefter. I anmälan fanns det inte några närmare uppgifter om V.S:s hälsotillstånd. Det var därför inte uppenbart obehövligt att inhämta ett läkarintyg beträffande henne. Den uppfattningen synes även handläggaren ha haft eftersom hon vid mötet på sjukhuset framställde ett önskemål om att få ett sådant intyg. Eftersom något läkarintyg inte kom in till förvaltningen borde förvaltning- en givetvis ha efterhört med sjukhuset när ett läkarintyg kunde förväntas eller själv ha utsett en läkare att utföra en undersökning av V.S. När nämnden beslutade om att ansöka om tvångsvård för V.S. förelåg inte någon närmare utredning angående V.S:s aktuella hälsotillstånd. Nämnden fattade således sitt beslut på ett bristfälligt underlag. Detta är inte tillfredsstäl- lande. Jag vill understryka att det nu anförda inte innebär något ställningstagande i frågan om utgången skulle ha blivit en annan om utredningen hade komplet- terats med ett läkarintyg. Jag vill emellertid framhålla vikten av att utredning- en i ett mål om tvångsvård, oavsett den enskildes inställning, bedrivs förut- sättningslöst och att den blir så fullständig som möjligt. Fråga om socialnämnden var skyldig att inleda en utredning med anledning av att en farförälder gjorde en framställning om umgänge med ett barnbarn (Dnr 5254-2009) framförde i en anmälan till JO klagomål mot en tjänsteman vid social- kontoret i kommun angående handläggningen av en framställning om umgänge med hennes barnbarn. I anmälan till JO uppgav B.T. Hon kontaktade med anledning av att C.N., som är mor till B.T:s barn- barn, hade meddelat att barnbarnen inte fick ha någon kontakt med henne. Handläggaren av ärendet utredde inte om barnen hade behov av umgänge med henne. Handläggaren hänvisade vidare till sekretess och lämnade inte ut information om ärendets gång. Genom att hon inte har kunnat få ett beslut i ärendet har hon inte heller kunnat överklaga ställningstagande. 2 011 /1 2:JO1 B.T:s anmälan remitterades till enhetschefen , socialkonto- ret i kommun, för upplysningar. I remissen hemställde JO att socialkon- toret i kommun skulle inkomma med svar på följande frågor. 1.Föranledde B.T:s önskemål om umgänge med sina barnbarn att nämnden inledde en särskild utredning rörande frågan om talan skulle väckas en- ligt 6 kap. 15 a § andra stycket ? 2.Om nämnden inledde en sådan utredning, vilka överväganden gjorde då nämnden såvitt avsåg skyldigheten att fatta ett formellt beslut i ärendet? 3.Om nämnden inte inledde en sådan utredning, underrättades B.T. om detta ställningstagande? I ett remissvar anförde socialchefen och enhetschefen bl.a. följande. 1.B.T:s önskemål om umgänge med sina barnbarn föranledde inte någon utredning rörande frågan om talan skulle väckas enligt 6 kap. 15 a § andra stycket eftersom barnen inte efterfrågade att någon sådan utredning skulle göras. Utredning kan endast göras om barnen ef- terfrågar umgänge med far- eller morföräldrar, detta enligt Social- styrelsen. Utredning kan göras i barnens hemkommun om barnen vill. 2.Nämnden inledde inte en sådan utredning och B.T. informerades om att vi inte avsåg inleda en sådan eftersom barnen inte efterfrågade detta och nämnden inte kunde göra en bedömning att detta var till barnens bästa. Nämnden gjorde flera försök att få fadern och mo- dern att samarbeta kring umgänget då umgänget med farmor naturligt skulle lösa sig om barnen hade umgänge med fadern. Detta lyckades dock inte. bedömning var att barnen inte skulle utsättas för mer myn- dighetsutövning då de blivit utredda av i Söder- tälje och den äldsta pojken även varit föremål för en vård- nads-, boende- och umgängesutredning i samband med en vårdnadstvist av familjerätten i . Till det kommer ett antal förhandsbedömningar efter anmälningar från farmor . samt fadern både av i Sö- dertälje och kommun. Barnen hade själv uttalat att de inte ville träffa farmor eftersom hon pratade illa om deras mamma och ställde mycket frågor till dem som gjorde dem illa till mods. Utifrån barnperspektivet gjorde nämn- den bedömningen att barnen behövde komma till ro och inte utsättas för flera processer. Nämnden har ifrågasatt tillsyn och den kritik som riktats mot nämnden i kommun. I tillsynen finns sakfel som måste rättas till bl.a. där de riktar kritik mot att nämnden inte gett B.T. ett skriftligt beslut som hon kunde överklaga. Enligt JO så kan inte ett sådant beslut överklagas med förvaltningsbesvär, utan enbart med stöd av kommunallagen (JO:s beslut , dnr 373-2008). För att överklaga enligt kommunallagen måste man vara kommunmedlem, vilket B.T. inte är, detta för att inte utsätta barn för onödiga processer. lämnade härefter synpunkter på nämndens yttrande. Hon inkom vidare med en skrivelse vari hon framförde ytterligare klagomål mot . JO hade tillgång till i beslut den 3 sep- tember 2009 och i ärende dnr 701-16485-2008. I ett beslut anförde JO följande. 2 011 /1 2:JO1