frsrdg · GZ04JO1 · 2011-11-16 00:00:00 — Enligt 11 kap. 7 § första stycket utlänningslagen får en utlänning som hålls i förvar och har fyllt hållas avskild från andra som tagits i förvar, om det är nödvändigt för ordningen och säkerheten i lokalen eller om han eller hon utgör en allvarlig fara för sig själv eller andra. Beslutet ska omprövas så ofta det finns anledning till det, dock minst . En utlänning som hålls avskild därför att han eller hon utgör en fara för sig själv ska enligt bestäm- melsens tredje stycke undersökas av läkare . Ett beslut om avskiljande ska enligt 6 kap. 15 § utlänningsförordningen motiveras och tas in i en särskild handling. Uppräkningen av vilka förutsättningar som ska föreligga för att en utlän- ning i förvar ska få hållas avskild från andra är uttömmande. Exempel på beteenden som kan föranleda avskiljande är allvarliga provokationer mot andra förvarstagna och beteenden av uppviglande karaktär. Uttrycket allvar- lig fara tar sikte på hot mot andra förvarstagna eller personal samt risk för självdestruktivt beteende. (Se prop. 1996/97:147 s. När bestämmelsen infördes uttalades även följande (a. prop. s. 31 f.). Innan ett beslut om placering i t.ex. häkte övervägs, bör först möjligheterna att lösa problemet inom förvarslokalen prövas framför allt när det gäller per- soner som inte är utvisade på grund av brott. Ett alternativ är att försöka skilja de som är våldsamma från övriga förvarstagna. Ett sådant avskiljande skulle kunna underlätta för de övriga att delta i aktiviteter under större frihet. Att, som föreslår, inrätta enheter med extra hög säker- het i förvarslokalerna anser regeringen dock inte vara någon framkomlig väg. Vad som bör komma i fråga vid ett beslut om avskiljande är att den berörde utlänningen placeras endera i det egna sovrummet eller i ett annat rum med behövlig övervakning. I många fall torde det räcka med en kortare tids avskil- jande för att personen ska lugna sig. Ett beslut om avskiljande ska, som nämnts, omprövas minst . Enligt ett prejudikat från Regeringsrätten bortfaller emellertid kravet på om- prövning om utlänningen placeras i kriminalvård med stöd av 10 kap. 20 § första stycket 2 utlänningslagen (RÅ 2004 ref. 38, se även Wikrén och Sande- sjö, Utlänningslagen med kommentarer, åttonde upplagan, s. 390). Regerings- rätten motiverade detta med att de personer som placeras i kriminalvård i stället omfattas av reglerna i häkteslagen i tillämpliga delar. I avgörandet anges: Ett sådant beslut [om avskildhet] är en förutsättning för att ska kunna fatta ett beslut om placering i häkte m.m., men saknar i övrigt be- tydelse för den fortsatta placeringen där. Beslutet om avskildhet förfaller således i praktiken i och med beslutet om placering och något nytt beslut om avskildhet kan inte fattas så länge den förvarstagne är placerad i häkte eller liknande. 2 011 /1 2:JO1 Särskilt om placering i kriminalvård Möjligheterna att placera en utlänning som hålls i förvar i kriminal- vårdsanstalt, häkte eller polisarrest regleras i 10 kap. 20 § första stycket ut- länningslagen. Som tidigare angetts får besluta att en för- varstagen som fyllt ska placeras i kriminalvård om 1.utlänningen enligt 8 kap. 8 § har utvisats på grund av brott 2.utlänningen hålls avskild enligt 11 kap. 7 § och av säkerhetsskäl inte kan vistas i en sådan särskild lokal som avses i 11 kap. 2 § första stycket eller 3.det annars finns synnerliga skäl. Ett beslut om placering i kriminalvård ska enligt 6 kap. 15 § utlänningsför- ordningen motiveras och tas in i en särskild handling. Bestämmelsen ger alltså exklusiv rätt att under vissa för- utsättningar fatta beslut om att en utlänning som hålls i förvar ska placeras i kriminalvård. Beslutsrätten kan genom delegering överlåtas till den tjänste- man som förestår förvarslokalen (prop. 1996/97:147 s. 32). Var den som av placerats i kriminalvård ska vistas är re- glerat i avtalet Förvar av utlänningar inom samverkans- former mellan och , dnr 50-2001-3624 (KVV) och dnr 19-2001-6999 (MV). I punkt 2.1 anges att den förvarstagne i normalfallet ska placeras i häkte. Där framgår även att utvis- ningsdömda efter avtjänat fängelsestraff lämpligen bör stanna kvar vid krimi- nalvårdsanstalten tills utvisningen verkställs. För behandlingen av personer som placerats i kriminalvård gäller häktesla- gen i tillämpliga delar (11 kap. 2 § tredje stycket utlänningslagen). Ansvaret för behandlingen och tillsynen av dessa personer övergår därmed till huvud- männen för de anläggningar där de placeras (prop. 2003/04:35 s. 83). Utlän- ningar som placeras i kriminalvård ska, utöver vad som följer av häkteslagen, beviljas de lättnader och förmåner som kan medges med hänsyn till ordningen och säkerheten inom anstalten, häktet eller arresten (11 kap. 2 § tredje stycket utlänningslagen). I 4 § häkteslagen anges att en person som bedöms behöva hälso- och sjukvård eller som begär att läkare ska tillkallas, så snart som möj- ligt ska undersökas av läkare om inte en sådan undersökning uppenbarligen är onödig. För utvisningsdömda som hålls i förvar i avvaktan på att utvisningen ska verkställas uppställer lagen inte några särskilda rekvisit för att ett beslut om kriminalvårdsplacering ska få fattas. Enligt förarbetena är avsikten att ge möjlighet att redan från början besluta att t.ex. den som dömts för grovt våldsbrott inte kan komma i fråga för vistelse i en förvarslo- kal. Det behöver i dessa fall inte ha förekommit någon incident i förvarsloka- len som ger anledning att befara att utlänningen av säkerhetsskäl inte kan vistas där (jfr prop. 1996/97:147 s. 41). 2 011 /1 2:JO1 Av MIG 2011:3 framgår att även kriminalvårdsplaceringar av utvisnings- dömda ska föregås av en individuell prövning vid vilken intresset av att kunna upprätthålla ordning och säkerhet i lokalen ska vägas mot kravet på att en utlännings frihet inte ska begränsas mer än nödvändigt. I (kap. 19.1) anges också att beslutet om häktesplacering (det är den term som används i handboken) ska föregås av en individuell bedömning i det enskilda fallet och att proportionalitetsprinci- pen ska beaktas. Vid bedömningen ska svårighetsgraden och arten av det eller de brott som den förvarstagne är dömd för vara avgörande för om personen ska häktesplaceras. Beträffande de som dömts för grova våldsbrott anges att det råder en stark presumtion för att de ska häktesplaceras, medan det vid enstaka tillgreppsbrott inte råder någon presumtion för häktesplacering. För andra brottsdömda anges att en presumtion för häktesplacering gäller, men att denna vid mindre allvarlig brottslighet inte är så stark som för grova vålds- brottslingar. För att en utlänning som hålls avskild ska få placeras i kriminalvård krävs i motsats till vad som gäller för de utvisningsdömda att utlänningen vid sin vistelse i en förvarslokal visat sådana tendenser att förutsättningarna för pla- cering är uppfyllda. I motiven anges att personer som uppträder på ett sätt som äventyrar deras egen eller andras säkerhet ska kunna placeras i kriminal- vård (prop. 1996/97:147 s. 31). I specialmotiveringen uttalas i stället att det krävs att verket har anledning att anta att personalens eller de övriga förvars- tagnas säkerhet skulle riskeras om utlänningen fick vara kvar (a. prop. s. 41). (Se vidare under Bedömning nedan.) I (kap. 19.1) anges att lagtexten för- utsätter ett tvåstegsförfarande. Först ska ett beslut om avskiljande fattas och därefter ett om placering i kriminalvård. Vidare anges att det vid bedömning- en behövs ett beslutsunderlag som gör det möjligt att ta ställning till om ett avskiljande inom lokalen är tillräckligt eller om en omplacering till häkte eller anstalt krävs. Det klargörs att en placering i kriminalvård endast bör göras i undantagsfall. Paragrafens tredje punkt ger enligt motiven ett mycket begränsat utrymme för placering i kriminalvård även i andra fall än de tidigare nämnda. Att bestäm- melsen är avsedd att tillämpas restriktivt framgår av att termen synnerliga skäl används. De situationer som avses är att en utlänning av transportteknis- ka orsaker kan behöva placeras eller i den typen av loka- ler och fall där verkställigheten av ett avvisnings- eller utvisningsbeslut är mycket nära förestående (prop. 1996/97:147 s. 41). I riktlinjer för förvarsverksamheten (111-2006- 346 s. 21) anges att kriminalvårdsplaceringar av transporttekniska skäl endast ska beslutas när det är omöjligt eller orimligt att genomföra en transport ome- delbart. Vidare anges att polismyndighetens eller Kriminalvårdens besked om 2 011 /1 2:JO1 att transporten är omöjlig eller orimlig att genomföra ska nedtecknas i en tjänsteanteckning och godtas som grund för beslutet. Någon uttrycklig bestämmelse som, i likhet med vad som gäller vid ett beslut om avskiljande, ålägger att med vissa tidsintervall ompröva beslut om kriminalvårdsplacering finns inte. har dock utar- betat egna riktlinjer om när förvarstagna som har placerats i kriminalvård ska besökas för att utreda om placeringsbeslutet ska hävas. I riktlinjerna anges följande (111-2006-346 s. 20 f.). Utvisade på grund av brott kan vara placerade så länge förvarsbeslutet gäller. Detta gäller exempelvis grov brottslighet då det aldrig är aktuellt att överföra personer till förvarslokal. Personer ska besökas en gång för att förklara roll i hans beslut. Därefter utförs besök endast vid speciella tillfällen efter behov. Telefonkontakt med häktet eller anstalten är annars tillräckligt. Säkerhetsplacerade bör besökas så fort som möjligt efter placeringen och därefter ungefär en gång med syfte att se om personen kan återtas till förvarslokal. Återföring till förvar bör ske i första hand till en annan avdel- ning, i andra hand till en annan enhet. Det är inte uteslutet att återföra till samma avdelning. Personer som är placerade av transporttekniska skäl eller nära förestående verkställighet behöver med hänsyn till den korta placeringstiden inte besökas. Generella bestämmelser om var förvarstagna personer ska vistas finns även i EU-direktiv och olika internationella dokument. I återvändandedirektivet artikel 16.1 anges att huvudregeln är att förvars- tagna (om de inte undantagits från direktivets tillämpningsområde för att de är utvisningsdömda) ska vistas i särskilda anläggningar. Kan en medlemsstat inte tillhandahålla sådana särskilda anläggningar, utan måste använda fängel- seanläggningar, anges att de förvarstagna ska hållas avskilda från övriga in- . () har kritiserat Sveri- ge för att över huvud taget placerar förvarstagna utlänning- ar, som varken är dömda eller misstänkta för något brott, i kriminalvård. En- ligt kommittén bör dessa utlänningar endast vistas i lokaler särskilt anpassade för ändamålet. Se bl.a. CPT:s rapport över ett besök i , CPT/Inf [2009] 34, s. 26. Även i UNHCR:s riktlinjer rörande villkoren för utlänningar som hålls i förvar framhålls att asylsökande bör hållas åtskilda från dömda kriminella. Se UNHCR:s and Standards relating to the Detention of Asylum-Seekers, February 1999, s. 10. 2 011 /1 2:JO1 Med kroppsvisitation avses en undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon har med sig (28 kap. 11 § tredje stycket ). Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen är varje medborgare gentemot det all- männa skyddad mot påtvingat kroppsligt ingrepp i form av bl.a. kroppsvisita- tion, husrannsakan och liknande intrång. Som huvudregel är utlänning här i riket likställd med svensk medborgare i detta avseende (2 kap. 22 § andra stycket regeringsformen). Begränsningar av den enskildes fri- och rättigheter får ske genom lag (2 kap. 12 § regeringsformen). (regleras detta i 2 kap. 6, 20 och 25 §§ regeringsformen.) Möjligheten att kroppsvisitera förvarstagna utlänningar regleras i 11 kap. 9 § utlänningslagen. I denna bestämmelse anges att om det finns skälig miss- tanke att en utlänning som hålls i förvar bär på sig något som han eller hon inte får inneha enligt 8 § (dvs. alkoholhaltiga drycker eller andra berusnings- medel eller något annat som kan skada någon eller vara till men för ordningen inom lokalen) eller enligt narkotikastrafflagen (1968:64), får kroppsvisitation genomföras. Kroppsvisitationen får inte göras mer ingående än vad som krävs med hän- syn till ändamålet med åtgärden, och all den hänsyn som omständigheterna medger ska iakttas. Om möjligt ska ett vittne närvara. En kvinna får inte kroppsvisiteras av eller i närvaro av andra män än läkare eller legitimerade sjuksköterskor (9 kap. 2 § tredje och fjärde styckena utlänningslagen). Beslut om kroppsvisitation ska dokumenteras på lämpligt sätt (6 kap. 15 § första stycket utlänningsförordningen). Kravet på att det ska föreligga skälig misstanke för att ska få genomföra en kroppsvisitation har i lagens förarbeten motiverats med att den förvarstagne kommer att ha skyddsvisiterats av polisen i samband med verkställigheten av förvarsbeslutet (prop. 1996/97:147 s. 33). En skyddsvisitation är en rutinmässig kontroll, som får genomföras om det är nödvändigt av säkerhetsskäl. En sådan visitation innebär att den enskilde genomsöks på utsidan av kläderna efter vapen, farliga tillhyggen eller liknan- de föremål. Bestämmelser om skyddsvisitering finns i 19 § polislagen (1984:387), 8 kap. 5 § fängelselagen (2010:610) och 4 kap. 4 § häkteslagen. I (kap. 19.3 Ej slentrianmässiga kroppsvisitationer) anges bl.a. följande. En prövning måste till en början innefatta en fråga till polisen om huruvida skyddsvisitation gjorts och om man då tagit hand om några föremål liksom om man eventuellt utelämnat någonting. Har någon skyddsvisitation inte gjorts och finns skälig misstanke om att utlänningen bär med sig något av det sagda får kroppsvisitation göras. Avsaknaden av en skyddsvisitation eller ett besök hos den förvarstagne kan i sig föranleda en misstanke. Lagstiftningen ger emellertid inte utrymme för några slentrianmässiga kroppsvisitationer och enbart dessa förhållanden utgör ingen grund för kroppsvisitationer. Skälig är misstanken först när den förtydligas eller väcks av ytterligare någon omstän- dighet. Efter ett besök kan en kroppsvisitation t.ex. vara motiverad om den besökande medfört en väska eller om man i besöksrummet intagit en måltid med stålbestick. Det kan också vara motiverat om man från besöksrummet 2 011 /1 2:JO1 hört oväsen eller något annat som väcker misstankar liksom om den förvars- tagne tidigare visat sig vålds- eller rymningsbenägen. Detta gäller självfallet särskilt om verkställighet av dennes av- eller utvisning är nära förestående. Bestämmelser om visitation finns även i annan tvångslagstiftning. Som ex- empel kan nämnas lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga och lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, enligt vilka en kroppsvisitation får genomföras dels vid ankomsten till en inrättning om det behövs för kontroll av att den enskilde inte bär på sig något otillåtet, dels om det under vistelsen på inrättningen uppkommer misstanke att otillåten egen- dom ska påträffas hos den enskilde.8 Ytterligare exempel finns i lagen om psykiatrisk tvångsvård och lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård.9 I 11 kap. 11 § utlänningslagen stadgas att om det inom en lokal där en utlän- ning hålls i förvar eller hos en utlänning som hålls i förvar påträffas egendom som inte får innehas enligt 8 § (dvs. alkoholhaltiga drycker eller andra berus- ningsmedel eller något annat som kan skada någon eller vara till men för ordningen inom lokalen) eller enligt narkotikastrafflagen, får egendomen tas om hand. Kan det antas att en utlänning genom att inneha eller ta emot sådan egendom gjort sig skyldig till brott eller saknas känd ägare, ska egendomen skyndsamt överlämnas till polisen. I annat fall ska egendomen tas om hand för utlänningens räkning. Beslut om omhändertagande ska dokumenteras på lämpligt sätt (6 kap. 15 § första stycket utlänningsförordningen). I 6 kap. 16 § utlänningsförordningen anges att egendom och försändelser som tar om hand enligt 11 kap. 11 § utlänningslagen ska förtecknas, att förteckningen ska skrivas under av den som verkställt omhän- dertagandet och att ska se till att det som tagits om hand förvaras på ett betryggande sätt. Enligt 11 kap. 12 § utlänningslagen ska den omhändertagna egendomen återlämnas när beslutet om att hålla utlänningen i förvar har upphört att gälla. I förarbetena anges att det är naturligt att förvarstagna får behålla sina vär- desaker och andra ordinära personliga tillhörigheter samt att de inskränkning- ar som måste finnas bl.a. grundas på att en person som hålls i förvar inte får skada sig själv, andra förvarstagna eller personalen (prop. 1996/97:147 s. 31). Vad gäller läkemedel anges att det kan finnas anledning att i vissa fall hålla sådana inlåsta för att andra förvarstagna inte ska komma åt olämpliga ämnen samt att verket självklart har att följa de direktiv som givits av den ordineran- de läkaren i dessa fall (a. prop. s. 36). I (kap. 19.3 Tillhörigheter) anges bl.a. följande. 8Se 17 § lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga och 32 § lagen om vård av missbrukare i vissa fall. 9Se 23 § lagen om psykiatrisk tvångsvård och 8 § lagen om rättspsykiatrisk vård. 2 011 /1 2:JO1 förvar ska i möjligaste mån efterlikna vanliga mottag- ningsenheter och detta bör naturligtvis innebära att verket undviker omhän- dertaganden så gott det går. [ ] Att omge sig med sina personliga tillhö- righeter är viktigt för att få mottagningsliknande förhållanden. Säkerheten hotas å andra sidan av en mängd olika föremål och förhållanden. Det handlar om tillgänglighet men även om i vilken grad ett föremål kan tänkas komma till användning i en våldssituation. En krossad glödlampa kan vara lika farlig som en kniv. Ett förbud mot glödlampor är å andra sidan inte alls lika själv- klart som ett förbud mot knivar, tändare eller tändstickor. Av allt att döma menar dock lagstiftaren att minskade restriktioner i kombination med ett an- nat arbetssätt i sig skapar säkra förhållanden. Sådana tillhörigheter som t.ex. livremmar och hängslen bör därmed inte utan särskild anledning tas om hand. På samma sätt kan t.ex. parfymflaskor, deodoranter och annat som är nära förknippat med den dagliga tillvaron accepteras under ordnade former. I utlänningshandboken anges vidare: Hanteringen av läkemedel är detaljreglerad inom kriminalvården och vid många andra institutioner där frihetsberövanden sker. För förvaren är situa- tionen något annorlunda. Här finns framför allt inga inslag av hälso- och sjukvård vad gäller handläggarnas arbetsuppgifter. Verksamheten ska dessut- om i största möjliga mån efterlikna en vanlig mottagningsenhet. Att låta de förvarstagna på egen hand hantera alla sina läkemedel låter sig emellertid inte göras utan vidare. Frihetsberövandet som sådant ger läkemedel en särställ- ning. De kan utan tvivel medföra sådan skada som avses i 25 § [numera 11 kap. 8 §]. De kan till och med utgöra berusningsmedel. Ett omhänderta- gande av läkemedel på samma sätt som knivar och cigarettändare är därför ofta motiverat. Att det kan finnas anledning att hålla dem inlåsta framgår även av förarbetena [...] Det är inte ansvar att hantera läkemedel. ofta inte har någon medicinskt skolad personal [sic; texten ofullständig i handboken]. När ett omhändertagande behövs kan därför vara svårt att veta. Av förarbetena framgår att det är väsentligt att läkarens ordinationer följs. Att verkets personal på ett eller annat sätt kan ta del av dessa är sålunda förutsatt. I praktiken måste det ske vid förekommande kroppsvisitationer och omhän- dertaganden eller när den enskilde vill ha hjälp med hanteringen. Är ordina- tionerna otydliga eller uppstår på annat sätt frågor bör läkare kontaktas. I princip kan emellertid flertalet receptbelagda läkemedel missbrukas och vara skadliga [...] Vilka som bör omhändertas får ofta avgöras från fall till fall. När det gäller sömntabletter och lugnande medel som utgör huvudparten av läkemedlen vid förvaren bör dock risken för missbruk särskilt beaktas. Det kan då ofta finnas anledning att se till att den förvarstagne även intar medici- nen vid utlämnandet såtillvida han ej tillåts att ta med sig medicinen för att ta den . Viss ledning bör i övrigt kunna hämtas från före- skrifter och allmänna råd. Av riktlinjer för förvarsverksamheten (dnr 111- 2006-346, del 2, avsnitt 8.18.3) framgår att ett formellt beslut alltid ska fat- tas vid ett tvångsvis omhändertagande av föremål med stöd av 11 kap. 11 § utlänningslagen och att ett omhändertagande får anses ha gjorts om den för- varstagne inte får ha tillgång till föremålet inne på avdelningen. I riktlinjerna anges därutöver att all medicin bör tas om hand om det inte är säkerställt att den inte är till skada eller men. Därefter bör vården kontaktas i syfte att klar- göra om medicinen bör omhändertas eller inte. Vidare anges att det förekom- mer att vissa föremål, exempelvis rakhyvlar, förvaras på ett kontor eller en annan plats som den förvarstagne inte har tillgång till och lånas ut till den förvarstagne. Detta förfaringssätt torde enligt riktlinjerna kunna godtas med 2 011 /1 2:JO1 hänvisning till generella ordningsregler på förvaret, varför något särskilt be- slut om omhändertagande inte behöver fattas. Regler om registrering och vad som ska framgå av ett diarium finns i 5 kap. 1 och 2 §§ offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). En ovillkorlig regi- streringsskyldighet omfattar endast handlingar som innefattar sekretessbelag- da uppgifter. När det gäller andra handlingar kan myndigheten välja mellan att registrera dem eller hålla dem så ordnade att det utan svårighet kan fast- ställas om handlingen har kommit in till eller upprättats hos myndigheten. Myndigheten bestämmer själv vilket system som ska tillämpas. Det system som väljs ska tillämpas konsekvent inom myndigheten. Aktbildning ska styras av organisationens behov och göras på sådant sätt att den främjar överblickbarhet och en rationell handläggning av ärendena. Det är vidare angeläget att en tillsynsmyndighet kan genomföra sin efter- handsgranskning utan onödiga svårigheter. Enligt 15 § förvaltningslagen ska uppgifter som en myndighet får på annat sätt än genom en handling och som kan ha betydelse för utgången i ärendet antecknas av myndigheten, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. JO har vid upprepade tillfällen uttalat att det inte är tillräckligt att endast anteckna uppgifter som kan ha betydelse för utgången i ett ärende utan att alla uppgifter för ärendets bedömning ska redovisas i akten. Även uppgifter som enbart rör ärendets yttre gång och som inte direkt tillför ärendet sakuppgifter måste därför i stor utsträckning dokumenteras. Sådana uppgifter kan gälla att kontakt förekommit med parter, andra personer eller myndigheter. Dokumen- tationen ska vara utförd på ett sådant sätt att den inte lätt kan utplånas samt vara daterad och signerad. JO:s beslut , dnr 24- 2007 efter en inspektion av kontor i .) Det bör uppmärksammas att journalanteckningar som görs i ett ärendehan- teringssystem utgör en del av dokumentationen i det enskilda ärendet. An- teckningarna ska således, i förekommande fall, såväl kommuniceras som ingå i det material som kan komma i fråga att lämna ut om någon begär att få ta del av handlingarna i ärendet (se JO:s beslut , dnr 2532- 2000). När det gäller dokumentationsskyldighet beträffande beslut anges i 6 kap. 15 § utlänningsförordningen att de beslut som verket fattar i särskilda fall enligt 10 kap. 20 § och 11 kap. 313 §§ utlänningslagen ska dokumenteras på lämpligt sätt. Beslut om kriminalvårdsplacering enligt 10 kap. 20 § utlänningslagen ska enligt samma bestämmelse vara motiverade och tas in i en särskild handling. Detsamma gäller beslut om att vägra besök enligt 11 kap. 4 § och om avskiljande enligt 11 kap. 7 § samma lag. I detta avsnitt redovisas inledningsvis vissa allmänna intryck och iakttagelser som granskningen gett upphov till. Därefter bedöms de aspekter av Migra- 2 011 /1 2:JO1