frsrdg · GZ04JO1 · 2011-11-16 00:00:00 — Sedan ett antal ytterligare utredningsåtgärder vidtagits beslutade i sin tur att lägga ned förundersökningen. Sedan även detta beslut blivit föremål för viss uppmärksamhet i medierna inledde överåklagaren en granskning av ärendet. Han fann därefter, i beslut , inte anledning att ändra beslut. ansåg emellertid att händelserna på sjukhuset borde utredas ytterligare och överlämnade till åklagare vid åklagarkam- mare att bedöma om en förundersökning skulle inledas. beslutade , kammaråklagare vid Gö- teborgs åklagarkammare, att inte inleda en förundersökning rörande något brott som kan ha förövats vid sjukvårdsomhändertagandet av . eller av någon som därefter lämnat uppgifter till utredningen med anledning av hans död. i har med anledning av det inträffade gett en särskild utredare, professor , i uppdrag att utreda bl.a. hur man på ett bättre sätt kan hantera anmälningar mot polisanställda. Hans arbete påbörjades , och uppdraget med slutrapport skulle vara redovisat . En delrapport presenterades . ., mamma till ., har i en anmälan som kom in till JO framfört klagomål mot polis och åklagare med anledning av dels polis- ingripandet mot ., dels handläggningen av den ovannämnda förunder- sökningen. 2 011 /1 2:JO1 har det även kommit in ett antal andra anmälningar med liknande innehåll. Jag har avslutat de ärendena med hänvisning till att jag inte anser att JO bör inleda en granskning under pågående förundersök- ning och uppgett att eventuella åtgärder och uttalanden från min sida angåen- de det inträffade, när förundersökningen avslutats, kommer att göras i det ärende som inleddes med anledning av anmälan, dvs. i detta ärende. Utredningen och avgränsningen av min granskning Jag har tagit del av de ovan angivna besluten i vilka , och kommit fram till att det inte går att hålla någon po- lisman straffrättsligt ansvarig för det inträffade samt av beslut angående sjukvårdsomhändertagandet m.m. Vidare har muntliga upplysningar inhämtats från . När det gäller åklagarnas beslut att lägga ned eller inte återuppta förunder- sökningen, gäller att JO som regel inte prövar myndigheters ställningstagan- den i sak, i synnerhet om de bygger på överväganden i bedömningsfrågor. Ett beslut att lägga ned en förundersökning bygger ofta på bedömningar, bl.a. av den bevisning som finns och av vad som kan vinnas med ytterligare utred- ningsåtgärder. I bedömningsfrågor kan man också ha olika uppfattning utan att någon av dem kan sägas vara felaktig. Tre åklagare har var för sig utrett och prövat de straffrättsliga aspekterna av polisingripandet mot . Efter det att förundersökningen återupptogs vidtogs också ett antal ytterligare utredningsåtgärder. Mot bakgrund av detta och då det redan vid tiden för anmälan till JO hun- nit förflyta från det aktuella ingripandet anser jag att en ytterligare granskning, nu från min sida, knappast skulle kunna bringa någon ökad klar- het rörande de omständigheter som föranlett död. Min granskning har i stället begränsats till endast en, men långt ifrån ovik- tig, fråga, nämligen om förhör med inblandade poliser genomförts med till- räcklig skyndsamhet. I den delen har bl.a. en diarieutskrift begärts in och granskats. Muntliga upplysningar har hämtats in från kommissarien och från . Jag redovisar därutöver vissa allmänna synpunkter vad gäller utredning av fall då en allvarlig personskada eller ett dödsfall inträffat i samband med ett polisingripande. Av utredningen har bl.a. följande framkommit. hade inledningsvis tillgång till bl.a. prome- morior upprättade av de fyra polismän som deltog i handgemänget med . Förhör med flickvän samt de kamrater till honom som varit när- varande vid ingripandet hölls . En rapport från en utvidgad rätts- medicinsk obduktion blev färdigställd och kompletterades, sedan ställt vissa frågor, . Förhör med de polismän som iakttagit eller deltagit i ingripandet, sammanlagt 13 stycken, hölls . Med anledning av vad som kom fram vid förhören ställde därefter ytterligare ett antal frågor till den läkare som upprättat rapporten från den utvidgade rättsmedi- 2 011 /1 2:JO1 Dessa frågor besvarades , och förunder- sökningen lades ned . har uppgett att han inte med någon säkerhet kan uttala sig om varför det kom att dröja ungefär från det att det rättsmedicinska utlåtandet hade kompletterats till dess att förhören med de ingripande polis- männen påbörjades, men att det råder ett ansträngt arbetsläge på enheten. Han har vidare uppgett att det naturligtvis hade varit bra om förhören hade kunnat hållas tidigare och att tanken redan i inledningen av utredningen var att alla som varit närvarande på platsen skulle förhöras. ville dock inte hålla förhör med polismännen förrän utlåtandet var klart. Han har, under olika perioder av förundersökningen, haft täta muntliga kontakter med utredaren. Om det, när förhören med polismännen väl inleddes, hade kommit fram upp- gifter som lett till att någon kunde anses vara skäligen misstänkt för brott, är det sannolikt att han agerat i syfte att påskynda utredningen. Slutligen har uppgett att han inte kommer ihåg när han gav direktiv om att de olika polismännen skulle höras eller om han påmint utredaren om givna di- rektiv. I ett beslut anförde chefsJO följande. Förhören med inblandade poliser Jag har inte funnit tillräcklig anledning att hämta in ett yttrande från Åkla- garmyndigheten, men vad som kommit fram föranleder följande uttalanden från min sida. En förundersökning ska enligt 23 kap. 4 § andra stycket , förkortad RB, bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Finns inte längre skäl att fullfölja en förundersökning ska den läggas ned. Enligt 1 a § förundersökningskungörelsen (1947:948), förkortad FUK, har under- sökningsledaren ansvaret för förundersökningen i dess helhet. Han eller hon ska se till så att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäker- hetsintressen tas till vara. Undersökningsledaren ska också ge dem som biträ- der honom eller henne behövliga direktiv för arbetet. Enligt 5 kap. 1 § polisförordningen (1998:1558) ska ett ärende överlämnas till åklagare för prövning om en förundersökning ska inledas eller inte bl.a. om en person skadats genom något som en polisman gjort i tjänsten och skadan är allvarlig. I 5 kap. 2 § samma förordning föreskrivs dels att den myndighet där frågan om att inleda en förundersökning uppstått ska vidta de åtgärder som brådskar och som inte utan olägenhet kan skjutas upp, dels att en förundersökning mot en anställd inom polisen ska inledas och bedrivas med särskild skyndsamhet. Det är naturligtvis i princip alltid en fördel att hålla förhör i så nära anslut- ning som möjligt till den händelse som förhöret avser. Detta gäller inte minst när det gäller uppmärksammade och omskrivna händelser där förhörsperso- nernas minnesbilder förutom att blekna med tiden även riskerar att påver- kas av t.ex. vad som skrivs eller sägs om saken i den offentliga debatten. 2 011 /1 2:JO1 noterar även påpekande om risken för att polismäns min- nesbilder påverkas genom deltagande i en s.k. debriefing efter traumatiska händelser. I den aktuella förundersökningen har det sedan det rättsmedicinska utlå- tandet med svar på de kompletterande frågorna väl färdigställts , dvs. efter det att förundersökningen inleddes därefter dröjt ytterligare det första förhöret med en polis- man ägde rum. När det sista förhöret med en polisman hölls, hade förunder- sökningen pågått i närmare . har inte, utöver ett ansträngt arbetsläge, kunnat lämna någon förklaring till att förhören inte på- börjades i närmare anslutning till att utlåtandet var klart. Han har vidare upp- gett att han sannolikt hade försökt påskynda utredningen om det vid de inle- dande förhören hade framkommit uppgifter som hade lett till att han ansåg någon vara skäligen misstänkt för brott. När en förundersökning inleds är det bestämmelserna i 23 kap. RB som anger förutsättningarna för att hålla förhör. Av 6 § framgår att förhör under en förundersökning får hållas med alla som antas kunna lämna upplysning av betydelse för utredningen. Förhör hålls med stöd av denna bestämmelse obe- roende av om förhörspersonen är misstänkt, målsägande, vittne eller annan. Innan ett förhör påbörjas har emellertid var och en rätt att få besked om an- ledningen till förhöret. Det gäller alla förhör. När misstanken mot en viss person har uppnått sådan styrka att han eller hon är att anse som skäligen misstänkt för brott, tillkommer att denne vid förhöret ska underrättas om misstanken i enlighet med bestämmelsen i 18 §. Enligt 12 § FUK ska den misstänkte då också underrättas om sin rätt att anlita biträde av försvarare under förundersökningen och om att offentlig försvarare under vissa förut- sättningar kan förordnas. Min företrädare, chefsjustitieombudsmannen , har, i ett ärende som gällde en för brott utpekad polisman, påpekat att när denne på ett tidigt stadium av utredningen hördes upplysningsvis medförde det en icke obetydlig risk för att han under förhöret, medvetet eller omedvetet, skulle komma att lämna för honom själv oförmånliga uppgifter, vilka sedermera kunde komma att användas mot honom vid en straffrättslig prövning, utan att han fått tillfälle att ta ställning till om han önskade biträde av försvarare. Det förhållandet att ett förhör avbryts efter det att sådana uppgifter lämnats för- ändrar inte situationen (JO 2000/01 s. 100, särskilt s. 105). Om omständigheterna är sådana att det finns anledning att anta att brott har begåtts men det inte genast kan konstateras att någon av de personer som befunnit sig på plats är skäligen misstänkt för brott, krävs det således ytterli- gare utredning. Om utredningen leder till att någon skäligen kan misstänktas för brottet ska förhöret med denne ske med iakttagande av de rättssäkerhets- garantier som ska omgärda ett sådant förhör. Det innebär givetvis i sin tur att det i den beskrivna situationen är angeläget att all den ytterligare utredning som kan fordras, t.ex. en rättsmedicinsk undersökning, genomförs möjligt. Jag anser mig mot bakgrund av det ovanstående inte kunna ifrågasätta bedömning att det fanns anledning att avvakta resultatet av den 2 011 /1 2:JO1 utvidgade rättsmedicinska obduktionen innan han bestämde sig för att hålla förhör med vissa av de berörda polismännen. Jag utgår nämligen från att han ansåg sig behöva ha klarare besked om bl.a. dödsorsaken för att kunna avgöra om någon polisman borde förhöras som skäligen misstänkt för brott. Å andra sidan kan jag inte förstå att det funnits något hinder mot att hålla förhör med de polismän som inte aktivt deltagit i att fysiskt betvinga . och inte heller varit ansvariga för hur han därefter transporterades till sjukhuset. En förundersökning mot en anställd inom polisen ska som redan sagts be- drivas med särskild skyndsamhet. Den aktuella utredningen rörde polismäns eventuella ansvar för att en gripen person avlidit. En sådan utredning måste självfallet ges mycket hög prioritet. Särskild skyndsamhet fordras givetvis i första hand för att säkra bevisning men är nödvändig även av hänsyn till såväl anhöriga till den avlidne som till berörda polismän. En snabb och effektiv utredning bidrar också till ett allmänt förtroende för polis och åklagares för- måga att utreda brott som påstås, eller kan befaras, ha begåtts av polismän. Jag anser därför att , oavsett den rådande arbetsbelastningen, borde ha lagt sig vinn om att ge denna utredning sådan prioritet att tidiga förhör med inblandade polismän kunde hållas, i några fall tämligen omgående och i andra åtminstone än som kom att bli fallet. Jag är således kritisk till handläggningen av förundersökningen i den delen. Förundersökningen med anledning av död har således inte bedrivits med erforderlig skyndsamhet, i synnerhet såvitt gäller förhör med inblandade polismän. Den har också tydliggjort den motsättning som i vissa förundersök- ningar kan finnas mellan vikten av snabba utredningsåtgärder i form av förhör med inblandade polismän, å ena sidan, och polismäns berättigade intresse av att även utredningar mot dem ska omgärdas av höga krav på rättssäkerhet, å den andra. har flera utredningar granskat polis och åklagares hand- läggningsrutiner när en person avlidit eller skadats allvarligt i samband med ett polisingripande eller annars varit omhändertagen av polis. Det har också lämnats förslag på författningsförändringar och andra åtgärder som behöver vidtas, ytterst för att öka medborgarnas förtroende för dessa brottsutredningar. Samtliga utredningar har framhållit vikten av att utredningsåtgärder vidtas snabbt. I Justitiekanslerns rapport vid utredningar av dödsfall i samband med myndighetsingripande () betonades bl.a. att det är ange- läget att åklagare och polisens utredningsenhet kopplas in vid dödsfall och allvarliga personskador i samband med att någon omhändertas av polisen, bl.a. för att de ska kunna ta ställning till vilka primära utredningsåt- gärder som behöver vidtas. I betänkandet utredning om en utredning (SOU 2002:37) föreslogs ett särskilt utredningsförfarande. Det föreslagna förfarandet innebar bl.a. att det alltid ska genomföras en utredning när en person avlidit eller skadats allvarligt i samband med ett polisingripan- de. En sådan utredning ska genomföras även om det inte finns förutsättningar 2 011 /1 2:JO1 att inleda någon förundersökning och även då ledas av åklagare. Om åklaga- ren redan inledningsvis kom fram till att det fanns anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal begåtts skulle emellertid en förundersökning inle- das. ansåg att avrapportering genom upprättande av promemorior inte borde förekomma men förhör hållas med samtliga polismän som medverkat vid ingripandet eller kommit till platsen i nära anslutning till detta. Förhören borde hållas möjligt efter det att ett ärende överläm- nats till åklagaren. I betänkande Summa summarum (SOU 2007:5), som överlämnades till statsrådet och chefen för , föreslogs likaså ett sådant obligatoriskt utredningsförfarande. Utredningen poängterade vikten av att i ett tidigt skede kunna hålla förhör med bl.a. polismän och andra vittnen och föreslog, liksom , att sådana förhör skulle kunna hållas även om det inte fanns förutsättningar att inleda en förundersökning. Om det under ett förhör lämna- des uppgifter som gav anledning att anta att ett brott hade förövats skulle förhöret avbrytas för ställningstagande i frågan om förundersök- ning. Vikten av att utredningsåtgärder, bl.a. förhör med inblandade polismän, vidtas med stor skyndsamhet betonas också i inledningsvis nämnda delrapport. Nyss nämnda förslag tar alltså sikte på att åstadkomma snabba utrednings- åtgärder även i de fall då det till skillnad mot fallet . inte redan inledningsvis står klart att en förundersökning ska inledas. Förslagen om ett obligatoriskt utredningsförfarande har emellertid ännu inte lett till någon ny lagstiftning. Även inom ramen för ett sådant obligatoriskt utredningsförfarande som In- ternutredningsutredningen föreslagit kan förstås den tidigare nämnda motsätt- ningen mellan snabbhet och rättssäkerhet uppstå. Den kan möjligen bemästras genom att man t.ex. ger en polisman, som ska förmås underkasta sig ett så- dant särskilt förfarande, rätt att under vissa förutsättningar biträdas av en försvarare. Den enligt min uppfattning viktigaste rättssäkerhetsgaranti som följer av bestämmelsen i 23 kap. 18 § RB är nämligen rätten för den skäligen misstänkte att anlita biträde av en försvarare. Det är som jag ser det ytterst angeläget att säkerställa en effektiv, rättssä- ker och trovärdig utredning i samtliga fall då en person avlidit eller skadats allvarligt i samband med ett polisingripande. Eftersom frågan om ett obligato- riskt utredningsförfarande enligt uppgift fortfarande bereds i Regeringskansli- et överlämnar jag en kopia av detta beslut till . En åklagares åtgärd att återkalla sitt överklagande när nya uppgifter kunde tyda på att utmätt straff var alltför strängt (Dnr 7245-2009) 2 011 /1 2:JO1 framförde i en anmälan klagomål mot kammaråklagare vid , åklagarkammaren i , för att hon återkallat ett överklagande till hovrätten sedan det kommit fram nya uppgifter som talade till hans förmån. Han uppgav bl.a. följande. Han dömdes av för grovt narkotikabrott till fängelse . Han förklarade sig nöjd med domen, men kammaråklagare överklagade densamma och yrkade straffskärpning. I samband med överkla- gandet inhämtade åklagaren ett utlåtande från ratorium (SKL) avseende narkotikans renhetsgrad. Sedan det visat sig att narkotikan hade en ovanligt låg renhetsgrad, återkallade åklagaren överkla- gandet trots att C-E.P:s offentlige försvarare försökte övertala åklagaren att låta hovrätten pröva målet. Eftersom tiden för överklagande hade gått ut, skrev hovrätten av målet. Han beviljades senare resning och dömdes slutligen för narkotikabrott av normalgraden till fängelse och . Följande handlingar hämtades in. tingsrätts dom i mål B 1031-09, Hovrättens för slutliga beslut i ärende Ö 521-09, tingsrätts dom i mål B 2195-09 samt Hovrättens för dom i mål B 708-09. Av de inhämtade handlingarna framkom bl.a. följande. dömdes av för grovt narkotikabrott till fängelse . I domskälen skrev tingsrätten bl.a. följande. Åklagaren har dock inte presente- rat någon bevisning beträffande amfetaminets renhetsgrad. Med hänsyn härtill och till att C-E.P:s uppgifter om den utspädning som varit inte kan lämnas utan avseende bör den osäkerhet som detta medför i fråga om renhetsgraden komma C-E.P. tillgodo vid bedömningen av brottets straffvärde. förklarade sig nöjd med domen, men kammaråklagare över- klagade densamma till hovrätten och yrkade straffskärpning. I en skrivelse, som inkom till hovrätten , återkallade sitt överklagande och anförde att ett analysbesked avseende narkotikans renhets- grad hade inhämtats efter tingsrättens dom och att beskedet enligt hennes bedömning medförde att straffskärpning inte längre kunde påräknas. Med anledning av återkallelsen skrev hovrätten av målet från vidare handläggning. beviljats resning prövades målet igen, först av tingsrätten som dömde honom för narkotikabrott av normalgraden till fängelse och sedan, efter överklagande av åklagaren, av hovrätten som dömde honom till fängelse och . Hovrätten konstaterade att straffvärdet såvitt avsåg narkotikabrottet motsvarade fängelse . anmodades att lämna upplysningar och yttrande om vilka överväganden som föregick åklagarens beslut att återkalla överklagan- det av tingsrättens dom. 2 011 /1 2:JO1 (vice riksåklagaren ) kom in med ett remissvar till vilket var fogat yttranden från kammaråklagaren och chefsåklagaren . Jag överklagade tingsrätts dom av i mål B 1031-09, eftersom straffskärpning enligt min mening var påkallad med hänsyn till brottets art, typ och mängd narkotika. Tingsrätten hade i sin dom till förmån för CEP beaktat, att åklagaren inte presenterat någon bevisning om amfetaminets renhetsgrad. Tingsrättens utgångspunkt blev därvid CEP:s egna uppgifter om att han skulle ha blandat ut narkotikan. Detta vann visst stöd av de i tingsrätten då tillgängliga analysbeskeden, varav det framgick, att det i narkotikan fanns koffein som inblandningsämne. Analys av amfetaminets renhetsgrad hade inte tagits fram under polisutredningen, vilket följde gängse utredningsrutiner. CEP och hans försvarare har vare sig under förundersök- ningen, vid slutdelgivning enligt 23 kap 18 § eller under eller efter huvudförhandlingen i tingsrätten påfordrat detta. CEP förklarade sig nöjd med tingsrättens dom. På mitt initiativ inför ett eventuellt överklagande från min sida hade jag inhämtat analysbesked från avseende amfetaminets renhetsgrad. Efter det att tiden för överklagande hade gått ut, fick jag del av analysbesked om renhetsgraden. CEP fick genom sin försvara- re del av dessa. Jag återkallade överklagandet, eftersom jag inte kunde förvänta mig en straffskärpning utifrån den konstaterade renhetsgraden, och att tingsrätten faktiskt hade beaktat utspädningen vid straffmätningen till CEP:s förmån. Osäkerheten ifråga om renhetsgrad hade därvid redan kommit CEP till godo vid bedömningen av straffets längd. Dessa överväganden gjorde jag på objek- tiva grunder utifrån en samlad bedömning av samtliga omständigheter och efter samråd med andra åklagare. Efter det att försvararen hade delgivits analysbeskeden men innan återkal- lelsen, blev jag uppringd av försvararen. När han fick klart för sig, att jag avsåg att återkalla överklagandet, gjorde han hotfulla och mästrande uttalan- den av innebörden att om jag inte gjorde som han sade, d v s lät överklagan- det kvarstå skulle han JO-anmäla mig och vända sig till pressen. Det kan rimligtvis inte ligga i åklagarens uppgift att som motpart bistå en försvarare på angivet sätt. Försvararen med främsta uppgift att belysa omständigheter till CEP:s för- mån har enligt min mening haft möjlighet att tillvarata sin klients intressen genom att begära analysbesked om renhetsgrad under polisutredningen och överklaga med hänvisning till utfallet av sådan analys. Istället har hans klient förklarat sig nöjd med tingsrättens dom. Enligt min mening har jag beaktat samtliga omständigheter i detta mål så- väl före som efter avslutad förundersökning och försökt att tillvarata åklaga- rens och motpartens intressen. anförde bl.a. följande. Kammaråklagare har i sin analys av aktuell dom nått den bestämda uppfattningen att längden på det fängelsestraff tingsrätten utmätt var för kort, i vart fall om det skulle visa sig som hon ansåg att tingsrätten tagit för stor hänsyn till att det omstämda amfetaminet var utspätt och låtit denna hänsyn alltför långt verka till förmån för den tilltalade. Hon har därför överklagat domen och för att hävda sin åsikt vid kommande hovrättsförhandling begärt en analys av amfetaminet. När det sedan visade sig att amfetaminet verkligen var utspätt har kommit fram till att straffet var korrekt utmätt. Ingen kritik borde kunna riktas mot hennes beslut då att återkalla sitt överklagande. 2 011 /1 2:JO1 Beträffande offentlige försvararens roll i saken kan jag bara konstatera att han när domen föll måste ha gjort den bedömningen att den var korrekt och under alla förhållanden inte skulle kunna ändras till hans klients fördel på den grunden att tillräcklig hänsyn inte tagits till att amfetaminet antogs vara ut- spätt. Det kan inte vara åklagarens uppgift att läka felbedömningar och misstag av offentliga försvarare om det skulle innebära att åklagaren fattar beslut som strider mot den egna uppfattningen om vad som är korrekt. gjorde följande bedömning. Enligt artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna () ska den som är anklagad för brott tillförsäkras en rättvis rättegång. Det är såväl domstolen som åklagaren som ska se till att kravet på en rättvis rättegång tillgodoses. I 23 kap. 4 § (RB) föreskrivs att vid en förundersökning ska inte endast de omständigheter, som talar emot den misstänkte, utan även de som är gynnsamma för honom beaktas och bevis, som är till hans förmån, tillvaratas. Utredningen bör så bedrivas att inte någon onödigt utsätts för misstanke eller får vidkännas kostnad eller olägenhet. För åklagare gäller alltså, enligt nämnda bestämmelse, ett krav på objekti- vitet under förundersökningen. Den fråga som närmast är aktuell är emel- lertid vilka krav på objektivitet som gäller därefter när åtal är väckt, dom har meddelats och överklagats endast av åklagaren samt tiden för överklagan- de har gått ut och vilken skyldighet åklagaren då kan ha att agera till den dömdes förmån. När åtal är väckt har ju åklagaren tagit ställning i skuldfrågan och det är, som JO har framhållit, naturligt att åklagaren under en huvudförhand- ling främst argumenterar för åtalet (se JO 2007/08 s. 91). Åklagaren har dock en allmän skyldighet att se till att saken blir belyst på ett adekvat sätt. Denna skyldighet är särskilt tydlig när den misstänkte inte företräds av en försvarare.