frsrdg · GZ04JO1 · 2011-11-16 00:00:00 — rättsordningar, t.ex. i den i amerikansk rätt förekommande metoden plea bargaining, som innebär att det allmänna modifierar sina anspråk i utbyte mot att den enskilde gör medgivanden som leder till att ett rättsligt förfarande kan avslutas snabbt och enkelt. Förhandlingsmetoder av detta slag brukar dock avvisas för svensk del, med hänvisning till att det allmänna inte bör utnyttja sin maktställning på det sättet och att det strider mot principen om likhet inför lagen m.m. Att sådant likväl synes kunna förekomma framgick i ett ärende där under en revision visade sig ha tillställt det revide- rade bolaget ett förslag med innebörden att bolaget skulle godta vissa be- skattningsåtgärder i utbyte mot att inte drev ärendet vida- re. , som saknat laglig grund för att förhandla om beskattningen på detta sätt, fick allvarlig kritik. (Se s. 307, dnr 7044-2009.) genomförande av en avhysning. En kvinna hade köpt en bostadsrättslägenhet på en av genomförd exekutiv auktion. Bostadsrättens tidigare ägare, som var dömd för grova brott, flyttade dock inte ut självmant. fattade därför beslut om avhysning, men den verkställdes inte utan på ett informellt och utdraget sätt. bortförde den tidigare ägaren delar av lägenhe- tens fasta inredning, dvs. egendom som tillhörde köparen. Köparens frustra- tion över detta var begriplig. Jag kritiserade för att köparens intressen inte beaktats; myndigheten synes i stället ha haft den tidi- gare ägarens önskemål och egna kostnadsaspekter för ögonen. (Se s. 258, dnr 5242-2009.) kritiserades även i två andra fall, som hade det gemensamt att myndigheten, efter misstag från dess sida, lät bli att vidta rättelse. I det ena fallet hade en utmätning inkräktat på de medel som gälde- nären behövde för sitt eget uppehälle (se s. 261, dnr 6978-2010). I det andra fallet hade en person genom en felaktig inläsning i myndighetens datasystem fått en ogrundad betalningsanmärkning (se s. 256, dnr 1613-2010). Om brist på respekt för den enskildes hem var det fråga i ett djurskydds- ärende. En inspektör från gick på egen hand in i en olåst bostad, där en person (anmälaren) låg och vilade, enligt vad anmälaren själv uppgav. En djurskyddsmyndighet har rätt att få tillträde till lokaler där djur hålls. Gäller det en bostad måste dock skyddet för den enskildes privatliv beaktas. Om kontrollen förutsätter våld eller tvång krävs handräckning av polis. I praktiken kan kontrollmyndigheten inte på egen hand bereda sig tillträde till en djurhållares bostad när denne inte samtyckt till detta, såvida inte en nödsi- tuation föreligger. Jag kritiserade därför och dess inspektör, som hade kränkt anmälarens privatliv. (Se s. 511, dnr 6650-2009.) 2 011 /1 2:JO1 Bilaga 1 innehåller ärendestatistiken för verksamhetsåret. Bilaga 2 innehåller en förteckning över besvarade lagstiftningsremisser. Bilaga 3 innefattar redovisning av dels framställningar och överlämnande av beslut till respektive regeringen, dels åtal, anmälningar för vid- tagande av disciplinär åtgärd samt överlämnande av ärenden till annan myn- dighet. I bilaga 4 redovisas inspektioner och myndighetsbesök, samråd med riks- dagens konstitutionsutskott samt justitieombudsmännens och vissa tjänste- mäns deltagande i konferenser, seminarier och utbildningsverksamhet m.m. inom . Bilaga 5 innehåller en redovisning av JO:s internationella samarbete. Instruktionen i aktuell lydelse finns intagen som bilaga 6. Arbetsordningen i aktuell lydelse finns intagen som bila- En redogörelse för personalorganisationen under verksamhetsåret finns i bilaga 8. Bilaga 9 innehåller sakregister. Bilaga 10 innehåller en engelskspråkig sammanfattning. 2 011 /1 2:JO1 Fråga om hovrättens sammansättning vid beslut om avslag på en begäran om s.k. tilläggs- eller omförhör (Dnr 2574-2009) framförde i en anmälan klagomål mot handläggning av ett brottmål. Handlingar i hovrättens mål B 597-09 inhämtades och granskades. Av dessa framgick bl.a. att det aktuella brottmålet avsåg en överklagad dom angående grov kvinnofridskränkning m.m. meddelad av . F.J., som var klagande och tilltalad i målet, framställde under förberedelsen i hovrätten begäran om s.k. tilläggsförhör med dels sig själv, dels det vid tingsrätten hörda vittnet G.K. Som skäl för sin begäran uppgav F.J., genom sin offentlige försvarare, att det på grund av händelser som inträffat efter tingsrättens huvudförhandling fanns behov av att ställa kompletterande frågor till honom och G.K. och att detta hade betydelse för bedömningen av målsägandens trovärdighet och tillförlitlighet. avslog i ett beslut F.J:s första begäran om tilläggsförhör med motiveringen att vad som anförts inte utgjorde skäl för förhör i hovrätten. beslutade hovrättsrådet att avslå F.J:s andra begäran om tilläggsförhör och angav att vad som anförts inte utgjorde skäl för någon annan bedömning än i det tidigare beslutet. Vid huvudförhandlingen i hovrätten spelades tingsrättens ljud- och bild- upptagningar av förhören med F.J. Ärendet remitterades till hovrätten för upplysningar och yttrande om vilka överväganden hovrätten gjorde i fråga om besluten den 11 respektive fick fattas av en enskild domare. Hovrätten (dåvarande hovrättspresiden- ten ) kom in med ett remissvar till vilket fogades yttranden från och . uppgav bl.a. följande. Vad en enskild domare får göra Frågan om en enskild domares behörighet att fatta olika beslut har med jämna mellanrum diskuterats i hovrätten. Diskussioner har förts såväl före som efter EMR-reformen . Diskussionerna har oftast rört frågan om hur 16 § första stycket 3 hovrättsinstruktionen (1996:379) ska tillämpas när förnyat förhör aktualiseras med en person som hörts vid tingsrätten. Enligt den nämnda bestämmelsen får en enskild domare inte avvisa utred- ning. Därav följer att domaren inte själv får avvisa ett bevismedel, t.ex. ett 2 011 /1 2:JO1 Jag har uppfattat det så att den enskilde domaren inte heller får avvisa ett nytt bevistema för ett redan åberopat vittne. Som ett led i EMR har 35 kap. 13 § andra stycket ändrats . Något förenklat uttryckt innebär ändringen att muntli- ga bevis får tas upp på nytt i hovrätten endast om ytterligare frågor behöver ställas. Huvudregeln är att den som har hörts vid tingsrätten inte ska höras i hovrätten. I lagförarbetena har det framhållits att regeln även gäller tilltalade och andra parter. Det har vidare anförts att ändringen inte inkräktar på möjlighe- ten för den enskilde att göra sig hörd i processen, eftersom han eller hon t.ex. har möjlighet att lägga fram sin sak genom en muntlig sakframställning (prop. 2004/05:131 s. 205). Lagstiftaren har bedömt att de nya reglerna för bevis- upptagning är förenliga med artikel 6 i . (De nya lagför- arbetena berör naturligt nog inte frågan om den enskilde domarens behörighet när det gäller bevisupptagning i hovrätten.) I samband med införandet av EMR fanns det anledning för hovrättens le- damöter att särskilt uppmärksamma frågan om den enskilde domarens i praktiken beredningschefens behörighet att besluta i frågor som rör omför- hör. Frågan diskuterades i olika sammanhang, bland annat vid ett sammanträ- de som hovrättens vice ordförande hade . Vid samman- trädet behandlades promemoria En Modernare Rättegång. I promemorian (sid. 10) uttalas bland annat följande: Därefter har beredningsorganisationen vid avdelningarna att ta ställning till hur bevisningen ska presenteras i hovrätten och om förnyat förhör i form av tilläggsförhör eller omförhör bör hållas. Det är enligt vår upp- fattning frågor som kan avgöras av en ledamot; normalt beredningsche- fen eller annan till vilken frågan är delegerad. Arbetsgruppens bedöm- ning är att denna prövning inte är att likställa med att avvisa utredning, således är hovrätten beslutsför med en ledamot, jfr 16 § hovrättsinstruk- tionen. I likhet med andra beredningsfrågor har alltid beredningschefen eller motsvarande möjlighet att hänskjuta frågan till en föredragning in- för tre ledamöter. Efter diskussion enades vice ordförandena i om att ansluta sig till den ordning som förordats i promemoria. Det är också den ordning som tillämpas på samtliga avdelningar. Det är alltså fast praxis i att beredningscheferna själva prövar frågor om i vilken form bevisningen ska läggas fram. Det innebär bland annat att en beredningschef som enskild domare anses ha rätt att avslå en begäran om förnyat förhör i ett brottmål när nya frågor inte behöver ställas till en person som hörts vid tingsrätten. På liknande sätt som tidigare förutsätter det att förhöret inte utgör ett nytt bevismedel eller är knutet till ett nytt bevistema. Den tilltalade ville att han själv och ett vittne som hade hörts tidigare skulle höras på nytt med anledning av att målsäganden efter tingsrättens dom hade flyttat med parternas gemensamma barn utan att meddela den tilltalade. Det var enligt den tilltalade något som hade betydelse för bedömningen av målsä- gandens trovärdighet; en fråga som redan hade prövats av tingsrätten. biträdde jag beredningschefen på avdelningen med be- redningen av olika mål. Jag bedömde att vad den tilltalade hade anfört inte utgjorde skäl för att ställa ytterligare frågor till honom eller vittnet. Jag, som inte fann anledning att hänskjuta frågan till avdelningen, avslog därför den tilltalades begäran om tilläggsförhör i hovrätten. Uppgiften som den tilltalade 2 011 /1 2:JO1 syftade på kunde i stället läggas fram sakframställningsvis eller under slutan- förandet. Jag kommer inte ihåg om det skedde eller vilken inställning målsägandens företrädare hade till uppgiften. Sammantaget anser jag att jag genom mitt beslut inte har avvisat någon ut- redning och att jag därmed har varit behörig att ensam fatta beslutet i fråga. Jag anser att mitt ställningstagande i behörighetsfrågan ligger i linje med den tolkning av begreppet bevis som anges i rättsfallet NJA 2004 s. 874. Där ansågs frågor till vittnen i hovrätten angående iakttagelser efter tingsrättens dom inte utgöra ny bevisning, när frågorna låg inom ramen för samma bevis- tema som vid tingsrätten. uppgav att hon delade överväganden rörande tillämpningen av 16 § första stycket 3 förordningen med hovrättsinstruktion (1996:379) och gränsen för vad en enskild domare själv får göra, och hon angav därutöver bl.a. att hon ansåg att hon genom sitt beslut inte har avvisat någon utredning och att hon därmed har varit behörig att som ensam domare fatta beslut i frågan. Inledningsvis ska nämnas att det är relativt ofta förekommande att parter i brottmål begär att få ställa tilläggsfrågor. Av motiven till EMR-reformen följer emellertid att tyngdpunkten i rättsskipningen bör ligga i första instans och att förfarandet i hovrätten därför bör inriktas på en granskande överpröv- ning av tingsrättens avgörande, inte en omprövning. I linje med detta är det en fördel om bevisvärderingen i hovrätt i högre grad än före reformen kan ske på i stort sett samma material som tingsrätten grundat sin prövning på (prop. 2004/05:131 s. 200). EMR-reformen förutsätter således en betydande restrik- tivitet när det gäller möjligheten att ställa tilläggsfrågor. Den redovisning som har lämnat av hovrättens praxis när det gäller att handlägga framställningar om omförhör och tilläggsfrågor till parter och vittnen som hörts vid tingsrätten kan bekräftas. Enligt den informa- tion som hovrätten har inhämtat, och som också pekar på i sitt yttrande, torde även , Hovrätten över och samt Hovrätten för tillämpa 16 § första stycket 3 hovrättsinstruktio- nen på samma sätt som när det gäller handläggningen av tilläggsfrågor. Den gängse skiljelinjen som hovrätten således upprätthåller vid tillämp- ningen av den aktuella behörighetsregeln i den nämnda bestämmelsen i hovrättsinstruktionen kan sägas gå i bedömningen av om det är fråga om sättet att förebringa utredningen eller om det är fråga om ett nytt bevis. I prak- tiken kan det vara svårt att exakt ange var denna skiljelinje ska dras. Tillämp- ningen av den angivna bestämmelsen aktualiseras ofta i situationer som avses i rättsfallet NJA 2004 s. 874, nämligen vad som ska förstås med bevis i den mening som anges i 50 kap. 25 § tredje stycket RB. Även om målet i det nu aktuella ärendet gällde frågan om tillämpningen av 51 kap. RB är det likväl för förståelsen av hovrätternas praxis i denna fråga av intresse att i terminolo- giskt hänseende söka ledning i 50 kap. RB. I detta sammanhang kan det göras gällande att man kan sätta ett likhetstecken mellan orden utredning och bevis. Med den utgångspunkten kan det som parten åberopat i detta fall inte sägas vara fråga om ny bevisning, trots att det gällt förhållanden som inträffat efter tingsrättens dom. och bedömning i det aktuella fallet var att det som den tilltalade åberopade inte gällde en fråga om ny bevisning, utan att frågan gällde tilläggsförhör och att en sådan fråga kan avgöras av en ledamot eftersom denna prövning inte är att likställa med att avvisa utredning. Det kan konstateras att deras ställningstaganden till behörigheten i det aktuella målet överensstämmer med hovrättens praxis. 2 011 /1 2:JO1 Slutligen kan anmärkas att hovrätten lägger stor vikt vid att verka för att hovrättsarbetet så långt som möjligt utförs enligt enhetliga och fasta rutiner. I detta arbete bedriver hovrätten en inte obetydlig internutbildning samt har regelbundna praxisdiskussioner. Det är domstolens avsikt att igen särskilt uppmärksamma de frågor som aktualiseras av JO:s remiss. I ett beslut anförde chefsJO följande. gäller enligt 6 kap. 6 § första stycket rättegångs- balken, förkortad RB, att en berättelse som lämnas i bevissyfte i tingsrätt ska dokumenteras genom en ljud- och bildupptagning, om det inte finns särskilda skäl mot det. Av 35 kap. 13 § andra stycket RB framgår vidare att om tingsrätten i ett mål som överklagats till hovrätten har tagit upp bevisning, behöver beviset tas upp på nytt endast om hovrätten finner att det är av betydelse för utredningen. Kan ett muntligt bevis läggas fram i hovrätten genom en ljud- och bildupp- tagning av förhöret vid tingsrätten, får beviset tas upp på nytt endast om ytter- ligare frågor behöver ställas. I förarbetena till regeln urskiljs tre olika fall där det kan behöva ställas ytterligare frågor. Det första fallet är att en part tillåts åberopa nya omständigheter vars existens blir tvistiga och någon av parterna vill föra bevisning om dessa genom ett nytt förhör med någon som hörts vid tingsrätten. Det andra fallet då ett förnyat förhör kan behövas är om ny bevis- ning gör det nödvändigt att ta upp beviset på nytt. Det tredje fallet är att det råder oklarheter om vad ett vittne menat med sin utsaga (se prop. 2004/05:131 s. 234). Gemensamt för de angivna situationerna är att det i hovrätten har uppkommit ett behov av att ställa ytterligare frågor till den som hördes i tingsrätten (a. prop. s. 203). Om hovrätten finner att ytterligare frågor behöver ställas till en person vars berättelse vid tingsrätten har dokumenterats genom ljud- och bildupptagning, ska förhöret i hovrätten inledas med en uppspelning av tingsrättens ljud- och bildupptagning, om det inte är olämpligt (se 36 kap. 16 § andra stycket RB vartill 37 kap. 3 § RB och 40 kap. 19 § andra stycket RB hänvisar). Härav följer således att kompletterande frågor i hovrätten som regel ska ske genom s.k. tilläggsförhör och att ett fullständigt omförhör ska hållas endast om hov- rätten anser att det vore olämpligt att inleda förhöret med en uppspelning av ljud- och bildupptagningen av tingsrättens förhör. Exempel på när ett sådant förfarande kan vara olämpligt är enligt förarbetena när det tidigare förhöret, med hänsyn till hur målet kommit att gestalta sig i högre rätt, helt förlorat i aktualitet (a. prop. s. 237). Part som vill att det ska hållas ett förnyat förhör ska ange det och skälen till detta i överklagandet respektive svarsskrivelsen (se 50 kap. 4 och 9 §§ samt 51 kap. 4 och 9 §§ RB). I fråga om en hovrätts sammansättning vid en handläggning som inte sker vid huvudförhandling gäller som huvudregel att hovrätten är domför med tre lagfarna domare (se 2 kap. 4 § första och andra stycket RB). Däremot framgår av 2 kap. 4 § femte stycket RB att åtgärder som avser endast beredandet av mål får utföras av en lagfaren domare i hovrätten eller, om de inte är av så- 2 011 /1 2:JO1 dant slag att de bör förbehållas lagfarna domare, av en annan tjänsteman i hovrätten som har tillräckliga kunskaper och erfarenhet. Närmare bestämmel- ser om detta finns, såvitt här är av intresse, i 16 § hovrättsinstruktionen. I första stycket föreskrivs att en enskild domare får vidta åtgärder för beredning av mål och ärenden. Han eller hon får dock inte avvisa utredning (första stycket 3). Vidare framgår av andra stycket att om det finns särskilda skäl ska domaren till avdelningen hänskjuta en fråga som han eller hon är behörig att pröva. Av utredningen i ärendet framgår att F.J., som var tilltalad och klagande i ett till hovrätten överklagat brottmål, under förberedelsen i hov- rätten begärde att tilläggsförhör skulle hållas med honom och med vittnet G.K. Såväl F.J:s som G.K:s förhör vid tingsrätten hade dokumenterats genom ljud- och bildupptagning. F.J:s begäran om tilläggsförhör avslogs genom beslut av hovrättsråden respektive . Jag vill inledningsvis poängtera att det i det aktuella målet var fråga om att avslå begäran om tilläggsförhör i hovrätten. Det var således inte fråga om att avvisa bevisning med stöd av 35 kap. 7 § RB. Det var naturligtvis inte heller fråga om att inte tillåta nytt processmaterial i form av ny bevisning eller en ny omständighet på grund av bestämmelserna i 50 kap. 25 § tredje stycket RB eftersom dessa avser dispositiva tvistemål. Sådana beslut enligt de nu nämnda bestämmelserna ska, vilket också framgår av hovrättens remissvar, fattas kollegialt eftersom de innebär att utredning avvisas. Jag vill även framhålla att hovrättens bedömning att det inte fanns skäl att tillåta de begärda tilläggs- förhören inte föranleder något uttalande från min sida. Min granskning avser i stället frågan om ett avslag på en parts begäran om tilläggs- eller omförhör med tillämpning av bestämmelserna i 35 kap. 13 § andra stycket och 36 kap. 16 § andra stycket RB är en beredande åtgärd som inte innebär att utredning avvisas och därmed kan beslutas av en enskild do- mare. Hovrätten har ansett att en sådan prövning är en beredande åtgärd som inte är att likställa med att utredning avvisas, vilket innebär att en enskild domare är behörig att fatta sådana beslut. Frågan om vad som ska anses utgöra beredande åtgärder, och som enligt nuvarande 2 kap. 4 § femte stycket RB således får utföras av en ledamot i hovrätten, var föremål för viss diskussion i förarbetena till . Departementschefen fann slutligen att en regel borde anknyta till de olika förberedelseåtgärdernas beskaffenhet och ansåg därför övervägande skäl tala för att överlämna till regeringen att förordna i ämnet. Han uttalade dock även att det utan uttryckligt stadgande var tydligt att frågor om häktning och rese- förbud inte omfattades av begreppet beredning (NJA II 1943 s. 35 f.). Utanför begreppet faller också sådana uppgifter som innebär att mål avgörs (se prop. 1992/93:213 s. 19 och NJA 2004 s. 65). I kommentaren till bestämmelsen i 1 kap. 3 e § RB, som reglerar de vid tingsrätt grundläggande förutsättningarna för delegering av arbetsuppgifter till domstolsbiträden, anges att det förefaller 2 011 /1 2:JO1 svårt att ge begreppet beredande av mål någon annan rättslig avgränsning än den att därmed avses alla sådana åtgärder som behöver företas inför målets avgörande (se Fitger, , En kommentar på Internet, 1 kap. 3 e § RB). Jag kan instämma i att någon annan avgränsning än den angivna är svår att göra. En så vid avgränsning inrymmer självfallet ställningstaganden av såväl svårare som enklare beskaffenhet. Således ryms frågor om ny bevis- ning med tillämpning av 35 kap. 7 § RB liksom den prövning av tillåtligheten av ny bevisning som i dispositiva tvistemål ska göras enligt 50 kap. 25 § tredje stycket RB inom begreppet beredande åtgärder. Syftet med bestämmel- serna i 16 § hovrättsinstruktionen torde vara att inom denna vitt bestämda kategori av åtgärder särskilt peka ut dem som bör avgöras i kollegial sam- mansättning och som således utgör undantag från regeln att beslut kan fattas av en enskild domare. Undantaget beträffande beslut rörande utredningen (första stycket 3) gäller uttryckligen endast avvisande av utredning. Det är emellertid givet att prövningen av om viss utredning ska avvisas eller tillåtas sker kollegialt i andra fall än då det framstår som helt självklart att den ska få förebringas. Det står naturligtvis också klart att ett ställningstagande i frågan om tilläggs- eller omförhör ska tillåtas är att anse som en beredande åtgärd. I förarbetena till den reform av reglerna för muntlig bevisning i hovrätten som genomfördes anges att tyngdpunkten i rättskip- ningen bör ligga i första instans och att förfarandet i hovrätten därför bör inriktas på en granskande överprövning av tingsrättens avgörande, inte på en omprövning. Vidare uttalas i motiven att för att ge hovrätten denna överprö- vande funktion och tydliggöra att tyngdpunkten i rättskipningen ligger i första instans är det en fördel om bevisvärderingen i hovrätt i stället i högre grad kan ske på i stort sett samma material som tingsrätten grundat sin prövning på (prop. 2004/05:131 s. 200). Dessa överväganden ligger till grund för den numera gällande restriktiva hållningen beträffande förnyad bevisupptagning i hovrätten. I förarbetena berörs emellertid, som också angett, inte frågan om den enskilde domarens behörighet när det gäller bevisupptag- ning i hovrätten. Vid bedömningen av om ett avslag på en begäran om tilläggs- eller omför- hör innebär att utredning avvisas får man i stället, enligt min uppfattning, se till vad en prövning i enlighet med bestämmelsen i 35 kap. 13 § andra stycket RB innebär. Förutsättningen för att en förhörsperson ska få höras på nytt i hovrätten är, som redan framgått, att ytterligare frågor behöver ställas. Hovrättens prövning ska således ta sikte på att avgöra om sakens utredning fordrar att ytterligare vid tingsrätten inte ställda frågor behöver ställas. I t.ex. de fall då enligt motiven ytterligare frågor kan behöva ställas dvs. då nya omständigheter eller ny bevisning åberopas eller oklarhet råder om vad ett vittne menat med sin utsaga är rimligen avsikten med dessa frågor att tillföra ytterligare pro- cessmaterial i form av nya eller kompletterande uppgifter. Domstolens pröv- ning av frågan om tilläggs- eller omförhör ska tillåtas är därför, enligt min mening, närmast av ett slag som motsvarar ställningstagande till de andra 2 011 /1 2:JO1 frågor om processmaterialet i hovrätten som regleras i främst 35 kap. 7 § och 50 kap. 25 § tredje stycket RB. Konsekvensen av ett beslut om avslag på en begäran om förnyat förhör blir att den part som begärt ett sådant inte får tillfö- ra målet den utredning i form av kompletterande uppgifter som ytterligare frågor till förhörspersonen syftar till. Jag anser därför att en begäran om förnyat förhör, åtminstone i situationer av angivet slag, i grunden rör frågan om ytterligare utredning behövs, trots att den framställs som ett önskemål om att tilläggs- eller omförhör ska hållas i stället för att den muntliga bevisningen förebringas enbart genom uppspelning av en ljud- och bildupptagning. Det är, noga taget, hovrättens ställningstagande till om denna ytterligare utredning fordras som sedan i sin tur avgör formen för förebringandet. Min uppfattning är således att ett avslag på en begäran om tilläggs- eller omförhör innebär att utredning avvisas och därför ska beslutas kollegialt, dvs. med den sammansättning som följer av 2 kap. 4 § första och andra stycket RB, så snart framställningen grundas t.ex. på ett påstående om att komplette- rande uppgifter fordras på grund av att ny bevisning eller nya omständigheter ska förekomma eller det påstås råda oklarhet om innebörden av en utsaga vid tingsrätten.