frsrdg · GZ04JO1 · 2011-11-16 00:00:00 — Reglerna om beslag i 27 kap. RB tar sikte på fysiska föremål. Den särskilda bestämmelsen i 1 § andra stycket tillkom eftersom det vid beslag av handling- ar normalt inte är handlingen som sådan, utan den information handlingen innehåller, som är av intresse för brottsutredningen. På samma sätt kan man beträffande en mobiltelefon, som ju i och för sig är ett föremål, säga att det som regel inte är telefonen som sådan utan den information som telefonen innehåller som är av intresse för brottsutredningen. Någon reglering som särskilt tar sikte på information i elektronisk form finns emellertid inte. Som framgått är beslagsförbudsregeln i 27 kap. 2 § RB enligt sin ordaly- delse direkt tillämplig endast på skriftliga handlingar. Jag har i ett tidigare ärende behandlat frågan om beslagsförbudsregelns tillämplighet när det gäller elektroniska handlingar (se JO 2009/10 s. 80). I det ärendet, vilket också hänvisat till i sitt remissyttrande, gällde beslaget en brottsmisstänkt persons dator i vilken lagrats bl.a. e-postkorrespondens mel- lan honom och hans f.d. hustru, se 27 kap. 2 § 2 RB angående beslagsförbud på skriftliga meddelanden mellan närstående. Beslaget gjordes hos den miss- tänkte, dvs. I likhet med vad jag uttalade i mitt beslut i det ärendet anser jag att det finns starka skäl att behandla elektroniskt lagrad information på samma sätt som man skulle ha behandlat informationen om den hade återfunnits i en skriftlig handling (se även Justitiekanslerns beslut , dnr 6372-07-31 och 6373-07-31). Jag fann således i 2 011 /1 2:JO1 det tidigare ärendet att i samma mån som korrespondensen mellan de f.d. makarna inte hade fått användas i brottsutredningen om den hade haft skriftlig form fick den inte heller användas i sin elektroniska form. Däremot hade jag i det då aktuella fallet inte några synpunkter på beslutet att ta datorn i beslag. Detta mot bakgrund av att det som var fredat från beslag var endast medde- landen mellan närstående och datorn kunde givetvis innehålla även annat material som inte omfattades av beslagsförbudet. Av praktiska skäl måste man därför i en sådan situation tillåta att själva bäraren av informationen, t.ex. en dator eller en mobiltelefon, tas i beslag trots att den eventuellt innehåller information på vilken beslagsförbudet är tillämpligt. I likhet med finner jag att de textmeddelanden i form av sms som telefonen innehöll hade anförtrotts i hans uppdrag som försvarare, varför dessa meddelanden utan tvivel omfattades av beslagsförbudet. har emellertid anfört att beslaget inte endast syftade till att få tillgång till dessa textmeddelanden utan också för att klarlägga när i tiden kommunikationen i form av textmeddelanden och tele- fonsamtal ägt rum, varför det enligt bedömning funnits förutsättningar att ta telefonen i beslag från . Åklagar- myndighetens resonemang utgår alltså från att endast de textmeddelanden som telefonen innehöll var skyddade mot beslag men inte den information som därutöver var elektroniskt lagrad i telefonen. Jag delar inte uppfattning i denna del. Det är en sak att, som i JO 2009/10 s. 80, ta en informationsbärare i beslag hos en misstänkt för att utröna om den innehåller information som omfattas av ett beslagsför- bud för visst slag av kommunikation. Det är något helt annat att ta själva informationsbäraren i beslag hos en försvarare som anförtrotts denna eller, snarare, dess innehåll. I en sådan situation omfattar beslagsförbudet samtlig information som klienten anförtrott sin försvarare. Jag anser alltså att all den information som fanns elektroniskt lagrad i mobiltelefonen, således inte en- dast textmeddelanden utan även t.ex. uppgifter om när meddelanden och samtal ägt rum, omfattades av beslagsförbudet. Sammanfattningsvis var således enligt min bedömning mobiltelefonen fre- dad från beslag i enlighet med bestämmelserna i 27 kap. 2 § 1 RB såvida inte klienten medgav att telefonen överlämnades till polis och åklagare. Av utred- ningen framgår att något sådant medgivande inte förelåg för beslaget. Det nu sagda innebär i sin tur givetvis att polis och åklagare inte kunde an- vända sig av tvångsmedel, såsom t.ex. husrannsakan eller kroppsvisitation, för att komma åt telefonen hos (jfr NJA 1977 s. 403, JO 1977/78 s. 19, Fitger, , En kommentar på Internet, 28 kap. 1 § RB, och , Straffprocessuella tvångsmedel, 2:a uppl., s. 636). har bestritt att det utövades något tvång gentemot i samband med att han överlämnade telefonen till polisen. Som ovan angetts har jag också funnit att jag inte kan bevisa att beslut om beslag av telefonen föregicks av att mot sin vilja förmåddes att lämna telefonen ifrån sig. har emel- lertid uppgett att han överlämnade telefonen eftersom han uppfattade sig vara 2 011 /1 2:JO1 föremål för en tvångsåtgärd och att han i annat fall inte hade lämnat den ifrån sig. Beträffande omständigheterna vid telefonens överlämnande och beslaget har av utredningen framkommit att det var som initierade mötet med i polishusets entré sedan hon av polis informerats om att han hade telefonen och var på väg till sin klient på häktet för att disku- tera innehållet i denna. Hon fick före mötet veta att för polisen förklarat att han var villig att överlämna telefonen efter sitt samman- träffande med klienten. Det kan knappast råda något tvivel om att var helt oförberedd på mötet med och de två po- lismännen, vilket också synes ha varit åklagarens avsikt. ledsagades därefter till ett förhörsrum där han av en av polismännen upplystes om att de kände till att han hade klientens telefon. Jag hyser stor förståelse för att under dessa förhållanden blev, som han själv uttryckt det, skärrad. Vad han uppgett om att ordet husrannsakan nämndes innan han överlämnade telefonen har i och för sig inte bekräftats av någon av de övriga närvarande personerna. Oavsett om detta begrepp nämndes eller inte anser jag att det är tydligt att i den rådande situationen med fog kunnat uppfatta sig vara utsatt för en tvångsåtgärd. måste också rimligen ha insett att det i vart fall fanns en risk för att uppfattade situationen på detta sätt. Jag är därför mycket kritisk till att agerade på ett sådant sätt att uppfat- tade att tvångsmedel kom till användning mot honom. Beslutet att inleda förundersökning om skyddande av brottsling Av utredningen i ärendet har framkommit att polisanmälan om skyddande av brottsling upprättades av polisinspektören vid Polismyndig- heten i län , dvs. en vecka efter beslaget av mobiltelefonen. I anmälan finns en notering om att fattade beslut om att var skäligen misstänkt. har vid förhör uppgett att hon och , efter att mobiltelefonen hade tagits i beslag, tillsammans diskuterade huruvida kunde misstänkas för brott genom sitt agerande med telefonen. Enligt kom de gemensamt fram till att hade begått brott och att en polisanmälan skulle upprättas. Det begångna brottet bestod i att han hade undanhållit telefonen och den information som fanns i denna. har vidare uppgett att hon i polismyndighetens kriminaldiarium (RAR) angav som den som fattat beslut om att skälig misstanke skulle gälla eftersom var hennes överordnade. Enligt innebar dock denna åtgärd att varken hon eller fattade beslut om att inleda förundersökning i ärendet. har å sin sida uppgett att hon diskuterade med polis vilka brottsmisstankar det skulle kunna vara fråga om, men att hon inte var delaktig i upprättandet av polisanmälan eller i ärendets fortsatta handläggning. Enligt informerade hon sin chef, , som sade åt henne att hon inte skulle ha något med en eventuell polisanmälan att göra. 2 011 /1 2:JO1 Brodin, som också hörts under utredningen, har berättat att han fann agerande anmärkningsvärt och att det är möjligt att han bad polismyndigheten att upprätta en polisanmälan på grund av misstankar om att eventuellt kunde ha raderat information i telefonen. Enligt inledde han dock inte förundersökning utan överläm- nade i stället ärendet till Riksenheten för polismål enligt överenskommelse per telefon med överåklagaren . I de handlingar som inhämtats från polisens och ak- ter i ärendet finns, utöver uppgiften om att var skäligen misstänkt, noteringar om tre olika beslut att inleda förundersökning. Således finns noterat att beslut härom fattats dels av , dels av en kriminalinspektör vid i Väst- manlands län, dit ärendet överfördes från i län, dels av . . Den senare har uppgett att enligt hans uppfattning var förundersökning inte inledd då han fick ärendet och att det således var han som inledde förundersökning genom sitt beslut den 30 no- vember. Vad som framkommit föranleder mig att göra följande uttalanden. Förundersökning ska inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats (23 kap. 1 § första stycket RB). Vem som skäligen kan misstänkas för brottet ska utredas under förundersökningen (2 §). Beslut om att någon är skäligen misstänkt för brott fattas således inom ramen för en redan inledd förundersökning. Under utredningen har framkommit till viss del motstridiga uppgifter om vem eller vilka som initierade upprättandet av den aktuella polisanmälan. Jag har inte funnit det meningsfullt att ytterligare försöka klarlägga omständighe- terna kring detta. Med anledning av det som kommit fram finner jag dock skäl att betona vikten av tydlighet i kommunikationen mellan åklagare och polis. Om en åklagare ger polisen i uppdrag att upprätta en brottsanmälan, och det till grund för detta inte föreligger en anmälan eller uppgifter framkomna un- der ett förhör, måste det normalt anses innebära att åklagaren funnit att det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats och att åklagaren således redan tagit ställning i fråga om inledande av förun- dersökning. I annat fall bör det rimligen krävas att åklagaren uttryckligen påpekar för polisen att någon prövning i förundersökningsfrågan ännu inte har gjorts. Risken för missförstånd torde annars vara uppenbar. I nu aktuellt ärende synes den i anmälan gjorda notering- en om beslut avseende skälig misstanke inte, såvitt framkommit, avspegla ett faktiskt fattat beslut härom. Eftersom ett sådant beslut endast kan fattas inom ramen för en förundersökning skulle det ha inneburit att förundersökning hade inletts. Enligt de uppgifter som bl.a. , , och . lämnat förefaller det vid nämnda tidpunkt inte ens ha fattats något beslut om att inleda förundersökning. Inte heller de ovan nämnda noteringarna om inledande av förundersökning den 24 respektive verkar ge uttryck för faktiskt fattade beslut. 2 011 /1 2:JO1 stället torde det endast vara noteringen om . beslut den 30 no- vember som avser ett verkligt beslut i frågan. Det är naturligtvis helt oacceptabelt att vad som kan utläsas av handlingar- na i ärendet ger en sådan direkt missvisande bild av handläggningen som det är fråga om här och att det endast efter tämligen långtgående utredningsåtgär- der har varit möjligt att i efterhand vinna någon som helst klarhet i när och av vem förundersökning de facto inletts. . har beträffande sitt beslut att inleda förundersökning upp- gett att detta grundades på att han fått uppgifter om att mobiltelefonen even- tuellt hade manipulerats. Dessa uppgifter dokumenterades emellertid inte och han har inte heller kunnat ge några närmare upplysningar när eller av vem uppgifterna lämnades. . har vidare inte kunnat ange vilka om- ständigheter som uppgifterna om eventuell manipulation grundades på. I den polisanmälan om skyddande av brottsling som upprättades hos Öre- bropolisen angavs, som redan nämnts, som skäligen misstänkt för att genom att undanhålla polismyndigheten bevismaterial, (ha) försvårat utredningen och gett den misstänkte, som är häktad med restriktio- ner, möjlighet att anpassa sin bevisning efter det som finns i den misstänktes mobiltelefon. Någon eventuell manipulation nämns således över huvud taget inte. Det förhållandet att de uppgifter som, enligt . , låg till grund för beslutet att inleda förundersökning således inte dokumenterats och inte heller på annat sätt varit möjliga att kontrollera i efterhand är enligt min me- ning synnerligen anmärkningsvärt. Tröskeln för att inleda förundersökning har satts lågt. Det räcker att det fö- rekommer anledning till misstanke om brott. En förundersökning kan alltså inledas på mycket vaga misstankar så snart dessa avser något som kan vara ett brott. Dock måste misstankarna avse ett konkret brott. Visserligen behöver inte den ifrågavarande gärningens alla detaljer vara kända och inte heller exakt var och när den har utförts, men det räcker inte att det finns anledning att någon ägnar eller ägnat sig åt brottslig verksamhet såvida man inte känner till något konkret fall härav (se Per , SvJT 1982, s. 658). På grundval av den i ärendet befintliga dokumentationen, dvs. bortsett från uppgifterna om eventuell manipulation, saknar enligt min uppfattning anta- gandet att kunde misstänkas ha gjort sig skyldig till skyddande av brottsling eller något annat brott all grund. Det har vidare fram- kommit att upprättandet av polisanmälan om skyddande av brottsling och beslutet att inleda förundersökning bl.a. innebar att förordnade som offentlig försvarare för J.M.H. Det torde vara givet att uppfattat detta som mycket chikanerande för honom. medförde i sin tur brottsutredningen mot att han nödgades byta försvarare under pågående förundersökning och medan han var frihetsberövad. Det är således tydligt att brottsutredningen fått stora konsekvenser för såväl som hans klient. Jag ser mot denna bakgrund mycket allvarligt på . bristande dokumen- tation av de uppgifter som legat till grund för hans beslut att inleda förunder- sökning. 2 011 /1 2:JO1 Eftersom det saknas närmare information om vilka omständigheter som uppgifterna om manipulation avsåg, har jag inte möjlighet att bedöma huruvi- da det var riktigt att i det aktuella ärendet inleda förundersökning eller inte. Jag finner dock anledning påpeka att endast det förhållandet att förfogat över den aktuella telefonen , och således haft möjlighet att manipulera telefonen, självfallet inte kan anses bilda grund ens för en vag misstanke om att han faktiskt hade manipulerat telefonen. På enbart den grunden kunde således beslut om att inleda förundersökning inte fattas. Säkerhetspolisens underlåtenhet att förstöra upptagningar och uppteckningar från hemlig teleavlyssning och teleövervakning (Dnr 3088-2010) I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. uppmärksammade vid en granskning av ett enskilt ärende vid att upptagningar och uppteckningar från en hemlig teleavlyssning inte hade förstörts, trots att åklagare hade beslutat att så skulle ske. Upptäckten föranledde Säkerhetspolisen att genomföra en verksamhets- kontroll för att utreda om detta var en engångsföreteelse eller om det fanns liknande fall. Tämligen omgående kunde konstateras att det fanns flera andra ärenden i vilka Säkerhetspolisen inte hade verkställt åklagares beslut att för- störa material från hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Mot den bakgrunden överlämnades saken till , Riks- enheten för polismål, för prövning av om tjänstefel kunde vara begånget. inledde chefsåklagaren förundersökning rörande misstanke om tjänstefel. Under förundersökningen, som bedrevs under , hölls bl.a. ett femtiotal förhör och material från Säker- hetspolisen granskades. beslutade Per att lägga ned förundersökningen eftersom någon enskild tjänsteman inte ansågs ha handlat på ett sådant sätt som kunde bedömas som straffbart tjänstefel. Vad som framkom i nedläggningsbeslutet föranledde mig att inom ramen för mitt uppdrag påbörja en granskning av vad som före- kommit. Min avsikt var att göra en egen straffrättslig bedömning av det in- träffade. Mina överväganden i förundersökningsfrågan Säkerhetspolisen har till uppdrag att bl.a. förebygga och avslöja brott mot rikets säkerhet, bekämpa terrorism och skydda den centrala statsledningen. Hemliga tvångsmedel t.ex. hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervak- 2 011 /1 2:JO1 ning kan vara viktiga instrument för Säkerhetspolisen vid fullgörandet av dessa uppdrag. Användningen av sådana tvångsmedel innebär emellertid ett mycket stort ingrepp i den enskildes personliga integritet. Det är bl.a. därför av allra största vikt att användningen av hemliga tvångsmedel alltid sker en- ligt det strikta regelverk som omgärdar dem. Säkerhetspolisen måste självfal- let ha en organisation och den kunskap som fordras för att säkerställa att an- vändningen sker på ett rättsenligt sätt. Det som kom fram om bristerna i Säkerhetspolisens verksamhet i detta avseende var därför i hög grad anmärkningsvärt. Per Linds beslut klar- gjorde nämligen att Säkerhetspolisen i ett stort antal ärenden under en följd av år underlåtit att förstöra upptagningar och uppteckningar från hemlig teleav- lyssning och hemlig teleövervakning i nedlagda förundersökningar, trots att åklagare beslutat att så skulle ske. Vidare kom det fram att anställda inom hade sökt uppgifter i avslutade förundersökningar där tele- materialet skulle ha varit förstört. Detta felhandlande hade, i olika utsträck- ning, förekommit vid de tre operativa enheterna för författningsskydd, kontra- spionage och kontraterrorism. Eftersom det inte var fråga om något enstaka misstag uppkom frågan om någon befattningshavare vid straffrättsligt kunde hållas ansvarig för det inträffade. Som framgår av Per Linds beslut fann han att så inte var fallet, i huvudsak beroende på att det inträffade, enligt hans mening, berodde på brister i interna rutiner och på att berörda tjänstemän saknade relevant utbildning. Det hand- lade, enligt uttalanden av Per i medierna, helt enkelt om ett systemfel som inte kunde läggas någon enskild tjänsteman till last. Jag ansåg, som redan antytts, att de anmärkningsvärda uppgifter som kom fram i nedläggningsbeslutet var av den karaktären att de i vart fall borde bli föremål för ytterligare en bedömning i straffrättsligt hänseende. Jag har därför nu för egen del gått igenom det omfattande förundersökningsmaterialet, hu- vudsakligen bestående av förhör med anställda vid . Jag har därutöver infordrat vissa ytterligare handlingar från Säkerhetspolisen. Säkerhetspolisen införde 1999 ett digitalt system för hemlig teleavlyssning, kallat Pluto. Eftersom det inte gick att bearbeta och analysera information i utvecklades ett särskilt gränssnitt för detta ändamål, T. ersattes Pluto av ett nytt avlyssningssystem kallat . T. fortsatte att an- vändas. I både Pluto och fanns möjligheter att radera det hemliga telemate- rialet. I T. saknades emellertid en raderingsfunktion. Anledningen till detta synes ha varit att T. var tänkt som ett renodlat verktyg för att analysera och bearbeta insamlade trafikdata, dvs. uppgifter av olika slag. I realiteten kom dock bl.a. fullständiga uppteckningar från hemlig teleavlyssning som lagrats i avlyssningssystemen att också överföras dit. Detta innebar att material från t.ex. hemlig avlyssning kom att finnas i två skilda system, först i och T., därefter i och T. 2 011 /1 2:JO1 När åklagare beslutade att lägga ned en förundersökning, och be- slutade att upptagningar och uppteckningar från hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning skulle förstöras, var det alltså möjligt att verkställa beslutet i och men inte i T. Utredningen ger emellertid likväl vid handen att åtskilliga beslut om förstörande av hemligt telematerial inte verk- ställts i vare sig Pluto eller . När det gäller de ärenden som härrör från den tid då avlyssningssystemet Pluto användes, dvs. , är det nu med något enstaka undantag dessa handlades. Detta innebär att eventuella brott torde vara preskriberade om inte felhandlandet bedöms som grovt tjänstefel. Jag anser mig inte kunna hävda att så är fallet. Resterande del av de felaktigt handlagda ärendena också det ett ganska stort antal är sådana där teleavlyssningen och teleövervakningen alltså hu- vudsakligen har skett med användning av avlyssningssystemet . Jag övergår nu till att behandla handläggningen av dessa ärenden. Det står till en början, enligt min mening, klart att det förhållandet att be- fattningshavare vid i ett stort antal ärenden underlåtit att verkställa beslut om förstörelse av hemligt telematerial är av den arten att ansvar för tjänstefel rent objektivt kan föreligga. Av betydelse för den vidare bedömningen är emellertid vad felhandlandet berott på: medvetet handlande, slarv, okunskap, dåliga rutiner, tekniska hin- der eller något annat. I sitt beslut rörande skilda befattningshavares ansvar pekar Per på att en orsak till den felaktiga handläggningen var okunskap om gällande regel- verk. I 27 kap. (RB) finns bestämmelser om hemlig teleavlyss- ning och hemlig teleövervakning. Frågan om förstörande av upptagningar och uppteckningar från dessa tvångsmedel regleras i 24 §. Sådant telematerial ska i princip förstöras om en förundersökning läggs ned. Som redan framhållits kan dock uppgifter i materialet i efterhand få behandlas av brottsutredande myndigheter. Beslut om förstörelse fattas av åklagare (se mer om detta i Gun- nel , Straffprocessuella tvångsmedel, 2:a uppl. s. 503). Det ankom- mer på Säkerhetspolisen att verkställa åklagares beslut om förstörelse. Det är således inte fråga om att den verkställande myndigheten hetspolisen har att göra någon komplicerad bedömning: har åklagare beslu- tat om förstörande av uppteckningar och upptagningar ska polisen verkställa beslutet. Det fordras knappast någon särskild utbildning i hemliga tvångsme- del för att förstå vad uppgiften kräver. Jag kan därför för min del svårligen se att de brister i utbildning som otvivelaktigt funnits i någon nämnvärd grad kan påverka den straffrättsliga bedömningen av berörda personers handlande. Det är emellertid anmärkningsvärt att tjänsteman efter tjänsteman i förhör uppger att de knappt fått någon utbildning om hemliga tvångsmedel, trots att de i stor utsträckning arbetar med material som inhämtas genom sådana tvångsmedel. Att upptagningar och uppteckningar inte har förstörts i de nu aktuella ärendena förefaller vid en genomgång av förundersökningsmaterialet kunna ha berott på en rad olika slag av brister. Till de brister som förekommit hör 2 011 /1 2:JO1 I vissa fall har en förstörelserapport dvs. den inledande hand- ling som ger anvisning om att visst material ska förstöras inte upprättats. I åter andra fall tycks upprättade rapporter inte sänts vidare till dem som haft att vidta de tekniska åtgärder som fordras. I några fall tycks misstag ha skett såvitt gäller den faktiska raderingen av materialet och i en del fall har det visat sig att materialet de facto har raderats men åtgärden inte dokumenterats. Det finns således inte någon för samtliga fall gemensam brist som förklarar varför material som borde ha varit förstört kommit att bevaras förutom, givetvis, den genomgående bristen på uppföljning av att åklagarens beslut också verkställs. Det kan därför, enligt min mening, konstateras att avsakna- den av fungerande handläggningsrutiner starkt har bidragit till det inträffade. För den straffrättsliga bedömningen är det vidare centralt att fråga sig vil- ken eller vilka befattningshavare som varit ansvariga för att besluten verk- ställdes på ett korrekt sätt: tekniker, administrativ personal, handläggare, sektionschefer, enhetschefer eller myndighetschef. I den arbetsordning, som gällde , pekades enhetscheferna ut som ansvariga för att ärenden föredrogs för åklagare vad gäller beslut om förstöring. Även om det uttryckligen inte sägs att enhetsche- ferna också var ansvariga för att besluten verkställdes ligger det, enligt min mening, i sakens natur att även det ledet innefattas i arbetsordningens före- skrift. Utredningen ger emellertid vid handen att regeln i arbetsordningen inte på något sätt återspeglade det arbetssätt som gällt vid berörda enhe- ter.