bet · GY01JuU9 · 2011-02-09 00:00:00 — Det fanns enligt utskottet inte behov av några särskilda undantagsregler i frågan. När det gäller vilka aktörer i ett brottmål som bör lämna sina berättelser under straffansvar, och när under processen en sådan sanningsplikt bör inträda, anser utskottet att den nuvarande ordningen är väl avvägd. Utskottet anser således inte, som föreslås i motion Ju250, att bör ta något initiativ till en utredning av om det borde kriminaliseras att lämna osanna uppgifter i en förundersökning. När det gäller frågan om straffreduktion för den som medverkar till att lösa brott, vill utskottet endast understryka att det inte är aktuellt att införa ett s.k. kronvittnessystem. I övrigt hänvisar utskottet till den pågående , som bl.a. har i uppgift att se över de s.k. billighetsskälen. Som framgår ovan ska utredaren också, bl.a. mot bakgrund av förslagen i betänkande SOU 2005:117, analysera och vid behov föreslå ändringar av bestämmelserna vad avser innehåll, betydelse vid straffmätningen och påföljdsvalet samt för meddelande av påföljdseftergift. I avvaktan på resultatet av avstyrker utskottet motion Ju293 yrkande 5. När det gäller motionsyrkandet om inskränkningar i förundersöknings- och åtalsplikten, vill utskottet inte föregripa regeringens beredning av förslagen i betänkande SOU 2010:43 om förundersökningsbegränsning. Utskottet avstyrker därför motion Ju293 yrkande 6. Med anledning av motionsönskemålen om utökade möjligheter för åklagarna att använda hemliga tvångsmedel vill utskottet rent allmänt framhålla att alla typer av hemliga tvångsmedel innebär ett mer eller mindre långtgående ingrepp i den enskildes personliga integritet. En återhållsamhet bör därför alltid iakttas när det gäller hemliga tvångsmedel. De nuvarande tvångsmedelsreglerna är enligt utskottet väl avvägda. bör inte ta något sådant initiativ som föreslås i motion Ju344 yrkandena 4 och 5. Utskottet instämmer med det som anförs i motion Ju359 om att det är viktigt att förhöret med ett barn, som har fått en särskild företrädare förordnad för sig just i syfte att genomföra ett förhör utan att vårdnadshavaren kan påverka barnet, verkligen hinner äga rum innan beslutet om den särskilda företrädaren måste skickas till vårdnadshavaren. När det gäller tidsfristen för expediering av interimistiska beslut om särskild företrädare för barn vill utskottet emellertid inte föregripa regeringens beredning av betänkande SOU 2007:6, som bl.a. innehåller ett förslag om att tidsfristen ska förlängas. Utskottet avstyrker därför motionen. Utskottets förslag i korthet avslår två motioner om kameraövervakning. Jämför reservation 6 (SD). I motion Ju279 (M) begär motionärerna en översyn av regelverket för övervakningskameror i syfte att åstadkomma en förenkling. I motion Ju304 (C) begärs ett förtydligande i lagen när det gäller tillstånd för kameraövervakning av vilt, t.ex. övervakning av åtelplatser för vildsvin. Bestämmelserna om allmän kameraövervakning finns i två lagar, nämligen lagen (1998:150) om allmän kameraövervakning och personuppgiftslagen (1998:204). Lagen om allmän kameraövervakning innehåller bestämmelser om användningen av övervakningsutrustning (allmän kameraövervakning). Kameraövervakning används huvudsakligen för att förhindra brott och minska risken för olyckor. Lagen har till syfte att reglera användningen av kameraövervakning så att verksamheten kan bedrivas på ett effektivt sätt som ett tillfredsställande skydd mot integritetsintrång upprätthålls. I lagen (1 §) stadgas därför att allmän kameraövervakning ska ske med tillbörlig hänsyn till enskildas personliga integritet. I lagen finns vidare bestämmelser om upplysningsplikt (3 §), tillstånd (56 §§), anmälan (1112 §§), bevarande av material (1314 §§), tillsyn (2124 §§), tystnadsplikt (25 §) och straff (26 §). Som regel krävs tillstånd till allmän kameraövervakning om en övervakningskamera ska vara uppsatt så att den kan riktas mot en plats dit allmänheten har tillträde (5 §). Enligt 6 § ska tillstånd meddelas om intresset av allmän kameraövervakning väger tyngre än den enskildes intresse av att inte bli övervakad (överviktsprincipen). Vid bedömningen av intresset av allmän kameraövervakning ska särskilt beaktas om övervakningen behövs för att förebygga brott, förhindra olyckor eller därmed jämförliga ändamål. Vid bedömningen av den enskildes intresse av att inte bli övervakad ska särskilt beaktas hur övervakningen ska utföras och vilket område som ska övervakas. Det är i det län där övervakningen ska ske som beslutar om tillstånd och hanterar anmälningar om allmän kameraövervakning (15 §). är också tillsynsmyndighet enligt lagen om allmän kameraövervakning. Personuppgiftslagen syftar till att skydda människor mot att deras personliga integritet kränks genom behandling av personuppgifter (1 §). En personuppgift är all slags information som direkt eller indirekt kan hänföras till en fysisk person som är i livet (3 §). En bild- och ljudupptagning är också personuppgifter, förutsatt att personen kan identifieras med hjälp av bilden eller ljudet. Det är Datainspektionen som är tillsynsmyndighet enligt personuppgiftslagen (2 § personuppgiftsförordningen [1998:1191]). På uppdrag av regeringen har en översyn av lagen om allmän kameraövervakning genomförts. I utredningens betänkande (SOU 2009:87) föreslås att en ny kameraövervakningslag införs. I den föreslagna lagen har alla bestämmelser om allmän kameraövervakning samlats. Utredningen föreslår även bl.a. att integritetsskyddet stärks genom att särskilda bestämmelser om säkerhet, som tidigare endast har gällt kameraövervakning av plats dit allmänheten inte har tillträde, ska gälla för all kameraövervakning som bedrivs enligt lagen. Vidare föreslås bl.a. en skadeståndsbestämmelse som innebär att den som bedriver kameraövervakning ska ersätta den övervakade för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling av bild- och ljudmaterial i strid med lagen orsakar. Enligt förslaget ska Datainspektionen få det centrala ansvaret för tillsynen när det gäller tillämpningen av den nya kameraövervakningslagen. Betänkandet bereds inom . Utskottet behandlade motioner om allmän kameraövervakning senast (bet. 2008/09:JuU24 s. 3940). Utskottet avstyrkte samtliga motioner med hänvisning till att den pågående översynen av lagen om allmän kameraövervakning inte borde föregripas. Utskottet har förståelse för motionsönskemålen om regelförenklingar när det gäller allmän kameraövervakning. vill utskottet framhålla integritetsaspekten, som alltid måste väga tungt i dessa sammanhang. Som framgår ovan pågår beredningen av förslaget i betänkande SOU 2009:87 om en ny kameraövervakningslag. Utskottet vill inte föregripa den beredningen och avstyrker därför motionerna Ju279 och Ju304. Frågor som rör domstolsförhandlingar Utskottets förslag i korthet avslår motioner om olika frågor kring domstolsförhandlingar. I motionerna föreslås bl.a. tv-sända rättegångar och att vittnen ska få vara anonyma. Jämför reservation 7 (SD). I motion Ju225 (M) yrkande 2 begärs att det generella fotograferingsförbudet i svenska domstolar avskaffas. I samma motions yrkande 1 begärs en juridisk och praktisk översyn med sikte på att inleda en försöksverksamhet med tv-sända rättegångar. Motionären anför bl.a. att inspiration kan hämtas från , och där tv-sändningar från rättegångar redan förekommer. Även motionärerna i Ju283 (M) begär en översyn av fotograferingsförbudet. Enligt motionärerna i Ju263 (S) yrkande 2 bör möjligheterna att vittna anonymt utredas. Förbudet mot bildupptagning och bildöverföring Enligt 5 kap. 9 § andra stycket (RB) får bildupptagning i eller bildöverföring från rättssalen ske endast om det följer av lag. Med begreppet bildupptagning avses både fotografering och sådan inspelning med t.ex. videoteknik som innebär att upptagningen kan användas . Bestämmelsen omfattar även bildöverföring, dvs. alla former av direktsändning, t.ex. tv-sändningar eller sändningar på Internet. Utgångspunkten är således att upptagning eller bildöverföring inte är tillåten om lagstöd saknas. För att rätten ska kunna ta upp bild vid dokumentation av berättelser som lämnas i domstol i bevissyfte och vid syn har bestämmelser om sådan upptagning förts in i 6 kap. 6 och 6 a §§ RB. Motsvarande regler som ger rätten möjlighet att tillåta bildöverföring har förts in i 5 kap. 1012 §§ RB, som gäller formerna för deltagande i rättegång, och i 36 kap. 18 § RB, som gäller den s.k. medhörningssituationen. Någon lagstiftning till förmån för t.ex. nyhetsmediernas rapportering finns emellertid inte. I de ursprungliga motiven till anfördes att fotografering i rättssalen i allmänhet verkar störande på förhandlingarna och kan, då det gäller tilltalad i brottmål, vara ägnad att utsätta denne för ett onödigt lidande (NJA II 1943 s. 63). Med hänsyn till detta, och för att undvika ojämnhet i tillämpningen, infördes ett ovillkorligt förbud mot fotografering i rättssalen. Det förklarades att förbudet endast avsåg fotografering under en pågående rättegång. Fotograferingsförbudet och andra frågor med anknytning till domstolsförhandlingarnas offentlighet behandlades i propositionen En modernare rättegång (prop. 2004/05:131). Regeringen uttalade (s. 114) att de överväganden som låg bakom införandet av fotograferingsförbudet fortfarande i allt väsentligt gjorde sig gällande. Med hänsyn till att integritetsfrågorna vid tiden för införande helt fokuserade på den tilltalades förhållanden lade regeringen till att fotograferingsförbudet måste anses ha lika stor betydelse för skyddet av målsägandes och vittnens personliga integritet. Regeringen anförde vidare att frågor om fotograferingsförbudet hade debatterats och att integritetsfrågorna då hade ställts mot framför allt massmediernas behov av att rapportera om rättegångar. Enligt regeringens mening hade dock inget framkommit som gjorde att frågan om fotograferingsförbudets vara eller inte vara hade kommit i ny dager. delade regeringens uppfattning om bl.a. fotograferingsförbudet (bet. 2004/05:JuU29 s. 16 och rskr. 2004/05:307). Som svar på en skriftlig fråga om tv-sända rättegångar (fr. 2008/09:93) uttalade justitieministern bl.a. följande. För att allmänheten ska ha förtroende för rättsväsendet är det nödvändigt att domstolsprocessen präglas av öppenhet och insyn. Principen om att en rättegång ska vara offentlig är grundläggande i vår rättsordning. Detta innebär att allmänheten i princip har fritt tillträde till den lokal där förhandlingen hålls. Det är som regel även tillåtet att spela in eller direktsända ljudet från en rättegång. Däremot är det förbjudet att fotografera eller filma i rättssalen. Det finns flera skäl för detta förbud. Mål i domstol rör ofta personliga och mycket känsliga förhållanden och för många parter och vittnen upplevs det ofta som mycket pressande att behöva uppträda vid en domstolsförhandling. Att i tv få dessa förhållanden exponerade och bli allmänt igenkänd får en rad konsekvenser för alla berörda. Risken är stor att den oro och osäkerhet många känner inför att framträda i domstol förstärks. Mediasamhället innebär en rad nya möjligheter och utmaningar för domstolarna. Jag är tveksam till om det finns ett allmänintresse av att sända rättegångar i tv. Det finns andra sätt att förbättra allmänhetens insyn i domstolsprocessen. Jag planerar inga initiativ i frågan om tv-sända rättegångar. Frågan om anonymitet för vittnen har varit föremål för överväganden av . I betänkandet Brottsoffer Vad har gjorts? Vad bör göras? (SOU 1998:40) övervägdes om det borde införas en ordning med möjlighet för bevispersoner att under vissa förutsättningar få vara anonyma i förhållande till den tilltalade. I utredningen (s. 22 och 318320) anfördes att undersökningar hade visat att hot och andra övergrepp mot målsägande och vittnen förekom relativt sällan och inte hade ökat i någon större omfattning samt att de övergrepp som hade förekommit främst hade riktats mot personer som den tilltalade hade en relation till. Vidare konstaterade utredningen att försvararen hamnar i en konfliktsituation gentemot sin klient om försvararen måste förtiga identitetsuppgifter som han eller hon har fått kännedom om under förhören med målsäganden eller vittnet. Mot bakgrund av dessa omständigheter, och då principen om offentlighet och parts rätt till fullständig insyn inte bör åsidosättas utan mycket starka skäl, ansåg inte utredningen att en ordning med anonymitet för målsägande och vittnen var motiverad. Något sådant förslag lades inte heller fram av regeringen. (Brå) har i en rapport om brottsutvecklingen i redovisat en specialstudie av anmälningar om brottet övergrepp i rättssak (2008:23). I 17 kap. 10 § definieras detta brott på följande sätt: Den som med våld eller hot om våld angriper någon för att denne gjort en anmälan, fört talan, avlagt vittnesmål eller annars vid förhör avgett en utsaga hos en domstol eller en annan myndighet eller för att hindra någon från en sådan åtgärd. Av Brås studie framgår att anmälningarna om övergrepp i rättssak har ökat. ökade antalet anmälningar om övergrepp i rättssak från drygt 2 400 till drygt 4 100. Detta motsvarar en ökning med . Huruvida ökningen speglar en reell ökning eller om den beror på en ökad anmälningsbenägenhet är dock, enligt Brå (s. 401), svårt att avgöra. Brå anför att det finns en rad faktorer som kan påverka anmälningsstatistiken. Frågan om att förebygga våld och hot mot målsägande och vittnen har behandlats av Offentlighets- och sekretesskommittén i dess betänkande Ny sekretesslag (SOU 2003:99) och av i betänkandet Ett nationellt program om personsäkerhet (SOU 2004:1). infördes en ny bestämmelse, 2 a §, i polislagen (1984:387). Enligt bestämmelsen får polisen bedriva särskilt personsäkerhetsarbete beträffande vittnen och andra hotade personer. Föreskrifter om ett sådant säkerhetsarbete meddelas av regeringen. I lagstiftningsärendet anförde regeringen bl.a. (prop. 2005/06:138 s. 1314) att avsikten var att särskilt personsäkerhetsarbete skulle bedrivas i förhållande till en begränsad krets särskilt hotade personer som har rätt att stadigvarande vistas i landet. I första hand skulle arbetet bedrivas i förhållande till bevispersoner, dvs. misstänkta, tilltalade, målsägande och vittnen, som medverkar i en rättegång eller förundersökning rörande grov eller organiserad brottslighet. I samma lagstiftningsärende infördes bestämmelser om sekretess för uppgifter som hänför sig till verksamhet som avser särskilt personsäkerhetsarbete och för uppgifter om en enskilds personliga förhållanden hänförliga till en sådan verksamhet. Tystnadsplikten, som följer av sekretessbestämmelserna, ges företräde framför meddelarfriheten. Två ändringar gjordes också i bestämmelser om vittnesförhör. Dels infördes ett s.k. frågeförbud när det gäller den som har tystnadsplikt i förhållande till uppgifter hänförliga till verksamhet som avser särskilt personsäkerhetsarbete, dels infördes en möjlighet för vittnen att avstå från att yttra sig beträffande uppgifter om en enskilds personliga förhållanden som hänför sig till ett sådant arbete (a. prop. 2005/06:JuU36). I slutbetänkande Partsinsyn enligt (SOU 2010:14) föreslås bl.a. ett förstärkt skydd för informatörer och andra uppgiftskällor mot att bli röjda genom vittnesförhör i domstol (s. 167171). Förslaget innebär att ett frågeförbud införs i 36 kap. avseende sekretesskyddade uppgifter som kan röja en informatörs eller en annan uppgiftslämnares identitet. Av rättssäkerhetsskäl föreslår utredningen vissa undantag från frågeförbudet. I den delen anför utredningen bl.a. att det inte har framkommit tillräckliga skäl att låta frågeförbudet omfatta även identiteten på uppgiftslämnare vars uppgifter under förundersökningen faktiskt åberopas till stöd för åtalet. Enligt utredningens förslag ska det alltså inte vara möjligt att skydda en uppgiftslämnares identitet och åberopa dennes uppgifter, t.ex. genom vittnesförhör med en polis som återger uppgifterna under rättegången. Utredningen anför (s. 168) att ett sådant förfarande utgör ett kringgående av det i svensk rätt gällande förbudet mot anonyma vittnen, något som vi inom ramen för vårt arbete inte ansett lämpligt att föreslå. Betänkandet bereds inom . har tidigare behandlat och avstyrkt motionsyrkanden om anonymitet för vittnen (se senast bet. 2008/09:JuU24 s. 1921). I det betänkandet hänvisade utskottet till slutsatser. Utskottet vidhöll sin tidigare uppfattning att det inte är möjligt att genomföra några genomgripande ändringar av de gällande principerna om en parts insyn i de förhållanden som kan läggas till grund för en domstols eller myndighets avgörande. När det gäller motionsyrkandena om att avskaffa eller se över fotograferingsförbudet och införa tv-sända rättegångar vill utskottet instämma i det som justitieministern anförde . De anförda skälen för fotoförbudet gäller enligt utskottet fortfarande. Det finns, enligt utskottet, andra sätt att förbättra allmänhetens insyn i domstolsprocessen än att luckra upp fotoförbudet. Utskottet anser alltså inte att bör ta något sådant initiativ, utan avstyrker motionerna Ju225 yrkandena 1 och 2 och Ju283. När det gäller motion Ju263 yrkande 2 om anonyma vittnen vill utskottet särskilt peka på slutbetänkande, där denna fråga berörs. Utskottet vill inte föregripa regeringens beredning av betänkandet och avstyrker motionsyrkandet. Utskottets förslag i korthet avslår motioner som handlar om nämndemannasystemet, rekryteringen av nämndemän och ersättningen till nämndemän. Jämför reservationerna 8 (SD) och 9 (S, V). I motion Ju223 (M) begärs en översyn av nämndemannasystemet. Motionären anför bl.a. att systemet med nämndemän helt borde avskaffas eller att rekryteringsfrågan i vart fall borde övervägas. Flera motionärer lyfter fram frågan om nämndemännens ersättning. I motion Ju314 (S) begärs en uppföljning av effekterna av höjning av ersättningen till nämndemän. Detsamma yrkas i motion Ju414 (S). En översyn av nämndemännens ersättning är angelägen även enligt motionärerna i Ju413 (S). Enligt motionärerna i Ju284 (S) måste rekryteringen av nämndemän utvecklas och möjligheterna till utbildning ses över. Motionärerna framhåller också att ersättningsreglerna måste utformas så att ingen förlorar ekonomiskt på att vara nämndeman. Nämndemän medverkar i olika måltyper i både allmänna domstolar och allmänna förvaltningsdomstolar. I tingsrätt och hovrätt deltar nämndemän i avgörandet av flertalet brottmål (se 1 kap. 3 b § och 2 kap. 4 § , RB). Vidare ingår nämndemän i rätten när sådana domstolar avgör familjerättsliga tvistemål med fullsutten rätt (se 14 kap. 17 och 18 §§ och 20 kap. 1 § ). I de allmänna förvaltningsdomstolarna deltar nämndemän som huvudregel när förvaltningsrätt avgör mål (se 17 § lagen [1971:289] om allmänna förvaltningsdomstolar). I kammarrätt däremot medverkar nämndemän endast om det är särskilt föreskrivet (se 12 § nämnda lag). Nämndemän i tingsrätt utses genom val av kommunfullmäktige (4 kap. 7 § första stycket RB). Val av nämndemän i hovrätt, förvaltningsrätt och kammarrätt förrättas av (4 kap. 7 § andra stycket RB och 19 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar). Valbar till nämndeman är varje svensk medborgare som är folkbokförd i en kommun eller i ett län, eller den del därav som hör till domstolens domkrets, och som inte är underårig eller har förvaltare enligt 11 kap. 7 § . Den som är t.ex. lagfaren domare, anställd vid domstol eller , åklagare, polisman eller advokat får inte vara nämndeman (4 kap. 6 § RB och 20 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar). Det har återkommande riktats kritik mot nämndemannakårens representativitet i förhållande till befolkningsstrukturen i . Kritiken har bl.a. gällt att det finns för få unga personer och för få personer med utländsk bakgrund bland nämndemännen. För att skapa en mer allsidig sammansättning av nämndemannakåren gjordes 2006 vissa ändringar i reglerna om val av nämndemän (se proposition 2005/06:180 Ett stärkt nämndemannainstitut och bet. 2005/06:JuU32). skulle valförsamlingen vid val av nämndemän eftersträva att nämndemannakåren får en allsidig sammansättning med hänsyn till ålder, kön och yrke. Genom lagändringen 2006 utvidgades denna målsättningsregel, och hänsyn till representativiteten ska nu också omfatta etnisk bakgrund (se 4 kap. 7 § RB och 19 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar). infördes i de nämnda paragraferna en regel som säger att valförsamlingen, om det finns flera alternativa sätt att uppnå en allsidig sammansättning, bör välja de personer som inte har tjänstgjort som nämndemän eller som har tjänstgjort kortast tid. Syftet med detta var att få nämndemannauppdragen att cirkulera bland medborgarna (a. prop. s. 2930). har på uppdrag av regeringen kartlagt nämndemannakårens sammansättning efter valet . I samband med det har verket också utvärderat om målsättningarna i proposition 2005/06:180 har uppnåtts när det gäller nämndemannakårens åldersmässiga sammansättning, etniska representativitet och representativitet i förhållande till befolkningen i stort. Uppdraget redovisades (2007:2). konstaterade i rapporten att den kartläggning av nämndemannakårens sammansättning som , med hjälp av , genomförde visar att könsfördelningen fortfarande var helt jämn, att andelen nämndemän med utländsk bakgrund hade förbättrats sedan förra mandatperioden och i stort sett överensstämde med kontrollgruppen (svenska medborgare ). Däremot var åldersfördelningen, trots en viss förbättring, fortfarande ojämn med en kraftig överrepresentation av äldre nämndemän. Rapporten bereds inom . På uppdrag av regeringen genomför särskilda informationsinsatser i syfte att få till stånd en bredare rekrytering av nämndemän (Ju2010/4036/DOM). Informationsinsatserna riktas både mot de nominerande och väljande organen och mot allmänheten. ska redovisa uppdraget . Reglerna om ersättning till nämndemän finns i förordningen (1982:814) om ersättning till nämndemän och vissa andra uppdragstagare inom domstolsväsendet m.m. De nu gällande ersättningsreglerna trädde i kraft . Då infördes bl.a. bestämmelser om halvdagsersättning. betalades heldagsersättning ut oavsett sammanträdestid. Av 2 § förordningen framgår att nämndemän i tingsrätter, förvaltningsrätter, hovrätter och kammarrätter samt jurymän i tryckfrihetsmål får ett arvode för sammanträde om per dag. Den som under en sammanträdesdag har tjänstgjort än får ett arvode om . Nämndemän i förvaltningsrätterna och kammarrätterna har därutöver rätt till ett arvode för förberedelsearbete om per dag. Nämndemän har vidare rätt till ersättning för inkomstförlust som uppkommer på grund av uppdraget. Vidare kan reseersättning, traktamente och skälig ersättning för kostnader för barntillsyn betalas ut. behandlade flera motionsyrkanden om en översyn av ersättningssystemet för nämndemän och en motion om nämndemannakårens sammansättning (bet. 2008/09:JuU24 s. 912). Utskottet avstyrkte samtliga motioner. När det gäller nämndemännens ersättning anförde utskottet bl.a. att det inte hade framkommit omständigheter som gav anledning att föreslå en särskild uppföljning eller utvärdering av ersättningsreglerna. I fråga om nämndemannakårens sammansättning betonade utskottet, liksom tidigare, vikten av att kåren har en sammansättning som så långt det är möjligt speglar befolkning. Utskottet konstaterade att det framgick av att kårens sammansättning hade blivit mer representativ, även om en hel del kvarstod. Utskottet ville inte föregripa regeringens beredning av rapporten. När det gäller nämndemännens sammansättning vill utskottet liksom tidigare särskilt framhålla vikten av att nämndemannakåren så långt det är möjligt speglar befolkning. Såvitt framgår av om nämndemännens sammansättning efter valet var nämndemännens åldersmässiga sammansättning fortfarande inte representativ. Denna rapport bereds emellertid fortfarande i . Som framgår ovan pågår dessutom särskilda informationsinsatser som har till syfte att bredda rekryteringen av nämndemän.