bet · GY01MJU19 · 2011-04-15 00:00:00 — Eftersom utnyttjandet hade medfört avsevärda skador och olägenheter fann att organisatören saknade rätt att utan medgivande av fastighetsägaren arrangera eller på annat sätt medverka till den organiserade forsränningen. Utskottet noterade att organiserat friluftsliv även kan utlösa skyldighet att göra en anmälan för samråd enligt 12 kap. 6 § , om verksamheten kan medföra skada på naturmiljön. Ett arrangerande företag kan även enligt allmänna regler bli skadeståndsskyldigt för en skada på fastigheten om företaget eller dess anställda exempelvis brustit i hänsyn till markägaren vid sin planering eller gett felaktig eller otillräcklig information till deltagarna om deras skyldigheter enligt allemansrätten (jfr 2 kap. 1 § och 3 kap. 1 § skadeståndslagen). Utskottet anförde vidare att myndigheters rätt att få tillträde till fastigheter, byggnader, andra anläggningar samt transportmedel och att där utföra undersökningar och andra åtgärder i syfte att fullgöra sina uppgifter enligt regleras i 28 kap. 1 § . Befogenheten gäller bara i den mån tillträde är behövligt. Ett beslut som inkräktar på en enskilds rätt får inte gå längre än syftet motiverar, och framför allt får inte onödig skada orsakas. I första hand bör myndigheten ta kontakt med fastighetsägaren angående tillträdet, men också oanmälda inspektionsbesök är tillåtna. Bestämmelser om rätt till ersättning för skada och intrång finns i 31 kap. 10 § . Utskottet fann det vara en rimlig ordning att myndigheten i första hand kontaktar fastighetsägaren (bet. 2007/08:MJU14). I sitt svar på interpellation 2006/07:373 om naturturism anförde näringsministern att en balans behöver uppnås mellan äganderätten och de intressen som enskilda turistföretagare har på annans mark. Ambitionen ska vara att få ett bra samtalsklimat mellan turistföretagare och fastighetsägare så att parterna kommer överens innan en kommersiell verksamhet etableras. Även i sitt svar på interpellation 2007/08:398 om turism anförde näringsministern att nyttjande av privata skogar, marker eller vattendrag för kommersiella syften bör bygga på ett gott samarbete med markägare. Turistföretagen och markägarna bör därför sträva efter att komma överens om hur naturturism ska bedrivas under ömsesidigt hänsynstagande. Utskottet har fått information om att nu arbetar med en översyn av den organiserade verksamheten och allemansrätten. Verket arbetar i dialog med berörda aktörer. Verket höll bl.a. en workshop om allemansrätten och organiserad verksamhet . planerar att komma med ett förslag till handlingsplan. Utskottet vidhåller det som tidigare anförts och vill särskilt betona vikten av ökad kunskap samt dialog mellan kommersiella nyttjare och markägare. Utskottet finner inte skäl att vidta några åtgärder med anledning av motionerna om allemansrätt och avstyrker därmed motionerna Sk218 (KD) yrkande 1, C311 (KD) yrkande 5, MJ373 (M) och MJ412 (M) yrkandena 1 och 2. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden (S, M, MP, V) om förebyggande åtgärder mot rovdjursskador, rovdjursjakt, fällfångst och förvaltning av lo- och vargstammarna m.m. Jämför reservationerna 1 (V), 2 (MP, V), 3 (MP, V), 4 (MP, V), 5 (S), 6 (MP, V) och 7 (V). Enligt motion MJ294 (V) yrkande 10 (delvis) är rovdjursförvaltningen en nationell angelägenhet och ska därmed beslutas på nationell nivå. Enligt samma motion ska ökade satsningar göras på förebyggande åtgärder som t.ex. rovdjursstängsel och information. Ingen licensjakt på hotade arter ska tillåtas. Fällfångst ska förbjudas. ska baseras på vetenskapliga belägg och djurens naturliga förutsättningar. Miniminivån av lo bör vara 300 föryngringar och ej sänkas till 250. Enligt motion MJ349 (S) bör det inte sättas ett tak på etappmålet för varg. Utvärderingarna av en naturlig invandring av varg bör avvaktas. Vargstammens genetiska förstärkning bör ske genom en naturlig invandring av varg. Det är viktigt att möjligheten till en fortsatt ansvarsfull skyddsjakt, men också licensjakt på varg i områden med särskilt stora problem, behålls. I motion MJ420 (MP) anförs det att vargstammen är för liten för att begränsas till en populationsstorlek som inte överstiger 210 vargar i . Det går inte att få bort de mest genetiskt defekta individerna ur stammen genom att genomföra den typ av licensjakt som skett. har signalerat att man anser att beslut om licensjakt inte är förenligt med art- och habitatdirektivet. Beslutet att införa ett tak för antalet vargar i bör ändras. Enligt motion MJ294 (V) yrkande 10 (delvis) bör naturlig invandring av varg underlättas. Flyttning eller inplantering ska enbart ses som ett andra alternativ om den naturliga invandringen inte lyckas. I motion MJ425 (M) anförs att bör man avvakta med att tillåta ytterligare licensjakt på varg eftersom stammen inte har uppnått en gynnsam bevarandestatus. Innan ytterligare licensjakt på varg eventuellt tillåts bör man invänta resultatet av den nytillsatta som bl.a. ska definiera gynnsam bevarandestatus för varg. Enligt motion MJ243 (M) bör förvaltningen av varg ske på ett annat sätt än . Inplantering av varg i bör i största mån undvikas med anledning av det höga rovdjurstryck som redan råder. Det bör övervägas om alla vargar i ett eller flera vargrevir ska skjutas för att man ska få betydligt färre vargföryngringar . I motion MJ266 (M) anförs att det finns behov av kriterier för en snabb handläggning av skyddsjakt på varg. Hänsyn ska tas till det totala rovdjurstrycket vid beslut om licensjakt på varg. Det är av största vikt att det finns en balans mellan rovdjur, bytesdjur och människor både i och i övriga . Enligt motion MJ423 (M) yrkande 2 bör antalet arter som omfattas av skyddsjakt begränsas i så stor omfattning som möjligt. Enligt jaktlagstiftningen får s.k. skyddsjakt ske på ett flertal däggdjurs- och fågelarter under hela eller delar av året. Jakten bör inte vara tillåten under de tider då djuren har årsungar. Regeringen presenterade i proposition 2008/09:210 en ny rovdjursförvaltning. Utskottet ställde sig i allt väsentligt bakom förslagen i propositionen, och fattade beslut i enlighet med utskottets betänkande (prop. 2008/09:210, bet. 2009/10:MJU8, rskr. 2009/10:7). Vad gäller beslutsnivå för rovdjursförvaltningen godkände regeringens förslag till en regionaliserad rovdjursförvaltning, vilket bl.a. innebar att fick möjlighet att delegera beslut om licens- och skyddsjakt till länsstyrelserna och att delegationen ska vara baserad på rovdjursstammarnas utveckling i länet. Länsstyrelserna skulle enligt propositionen även inrätta viltförvaltningsdelegationer. I samband med behandlingen av rovdjurspropositionen anförde utskottet bl.a. följande. Länsstyrelserna ansvarar redan för stora delar av rovdjursförvaltningen. Länsstyrelserna bör ges ytterligare ansvar för förvaltningen genom att självständigt och i samverkan mellan länen avgöra t.ex. var det är lämpligt att i högre grad genomföra förebyggande åtgärder mot rovdjursangrepp eller inom vilka områden det i stället är nödvändigt att i ökad omfattning besluta om skyddsjakt. Förslaget om regionalisering av rovdjursförvaltningen innebär ett system där omfattningen av det regionaliserade beslutsfattandet är beroende av rovdjursstammarnas utveckling. Om en rovdjursstams antal överstiger den fastställda nationella miniminivån, finns det förutsättningar för en långtgående delegering av beslut om jakt och skyddsjakt. Om stammen minskar i antal och understiger den nationella miniminivån, och därmed det mål som har fastställt i beslutet om en sammanhållen rovdjurspolitik, bör utrymmet för det regionala beslutsfattandet minska. bör följa utvecklingen och vid behov justera tilldelade kvoter om de nationella målen inte nås. Vidare bör kunna återkalla en delegation eller avstå från att delegera beslut om jakt om det skulle visa sig att den berörda inte är beredd att ta ansvar för beslut om mål för en sammanhållen rovdjurspolitik eller en gynnsam bevarandestatus för arten. Det bör inrättas en viltförvaltningsdelegation vid varje länsstyrelse för att uppnå acceptans för rovdjuren och åstadkomma ett reellt regionalt ansvar och lokalt inflytande över rovdjursförvaltningen. När det gäller förebyggande åtgärder mot rovdjursangrepp anförde utskottet i samband med behandlingen av rovdjurspropositionen bl.a. att dagens system med statliga bidrag för att förebygga skador orsakade av rovdjur fungerade väl. Vidare ansåg utskottet att även i fortsättningen bör vara beslutande myndighet vad gäller bidragen och att Viltskadecenter fortsättningsvis bör utveckla skadeförebyggande åtgärder och rekommendera vilka ersättningsnivåer som bör tillämpas. Utskottet framhöll även behovet av ett nytt informationscentrum och en ny rovdjursdatabas. Utskottet har fått information om att redovisade ett regeringsuppdrag om lokaliseringen av ett tredje rovdjurscentrum utöver de befintliga i och . anför i rapporten att det finns ett stort behov av förstärkta informationsinsatser om stora rovdjur. Rovdjurscentrum kan bli värdefulla komplement till myndigheter och intresseorganisationer men kan inte täcka hela behovet av informationsinsatser. Det är viktigt att statens bidrag till driften av rovdjurscentrum inte tar bort möjligheten att även i fortsättningen ge stöd till informationsprojekt om stora rovdjur vid länsstyrelser, intresseorganisationer och rovdjurscentrum. Den statliga finansieringen av rovdjurscentrum handlar om att ta fram och sprida mer allmän information om rovdjur riktad främst till boende i rovdjurstrakter och i områden där rovdjursstammarna expanderar. Det utesluter inte att centrum har arrangemang i storstadsområden, men fokuset ska vara regionalt. lägger i rapporten inget förslag om var i ett rovdjurscentrum bör lokaliseras utan föreslår ett ansökningsförfarande för att välja ut en lämplig aktör och plats. Rapporten är under beredning i . När det gäller den databas som nämns i betänkandet har utskottet från fått information om att det vid finns en nationell databas om rovdjur, Rovdjursforum, som innehåller uppgifter om inventeringar, observationer och viltskador. Databasen är av sekretesskäl inte öppen för allmänheten. Databasen underlättar myndigheternas arbete med inventering och ersättning för skador av fredat vilt. pågår ett arbete med en ny databas, och delar av den kommer att vara öppen för allmänheten. Databasen kommer att innehålla uppgifter om inventeringar, viltskadearbete och jaktbeslut. Den första delen av databasen kommer att vara klar . kommer dock en tillfällig publik databas öppnas i samarbete med . har även i samråd med och Viltskadecenter tagit fram en vägledning för prioritering av förebyggande åtgärder vid rovdjursangrepp i särskilt tamdjurstäta områden. Vägledningen innehåller förslag till prioriteringsordning för medel till förebyggande åtgärder och är nu ute på remiss. När det gäller förebyggande åtgärder för skador av varg kan också nämnas att regeringen lämnade ett uppdrag till om behov av ytterligare kompensationsåtgärder vid införsel och utsättning av varg i . Uppdraget ska redovisas . När det gäller licensjakt efter hotade arter anförde regeringen i propositionen att jakt efter björn och lodjur som huvudregel bör utformas som licensjakt. En begränsad licensjakt efter varg och järv kan tillåtas om jakten inte försämrar bevarandestatus eller förhindrar återställande av en gynnsam bevarandestatus. Skyddsjakt bör dock prioriteras, i synnerhet efter järv. Det bör tydliggöras att jakten ska ske under noggrant kontrollerade förhållanden. I samband med behandlingen av propositionen anförde utskottet bl.a. att utgångspunkten för svensk jaktlagstiftning är att allt vilt är fredat. Den jakt som är tillåten är alltså undantag från grundregeln. Eventuella problem och skador som jaktbart vilt förorsakar ska i första hand regleras genom jakt. Jakt kan hålla rovdjursstammarna på nivåer som inte leder till oacceptabel påverkan på bytesdjur eller på tamdjur eller i övrigt oacceptabla förhållanden i relationen mellan människor och rovdjur. Det finns ett samband mellan antalet stora rovdjur och de skador de kan orsaka. Detta samband är dock inte linjärt. Den svenska björnstammen har ökat utan att skadefrekvensen ökat i motsvarande grad. Om de naturliga bytesdjuren minskar, kan skadebilden för tamdjur öka utan att rovdjuren ökar och tvärtom. Reglerande jakt minskar också påverkan på bytesdjuren, vilket har betydelse för jakten på bl.a. rådjur och älg. En välreglerad jakt kan vara ett sätt att upprätthålla rovdjurs skygghet för människor. Jakt kan också öka acceptansen för rovdjursförvaltningen. En större delaktighet i rovdjursförvaltningen, inklusive medverkan i inventeringar och möjligheter att delta i jakt på populationer med gynnsam bevarandestatus, bidrar till att öka toleransen för rovdjuren i människans närhet. Detta är också i enlighet med Europeiska kommissionens riktlinjer för förvaltning av stora rovdjur på populationsnivå (for Large Carnivores, 2008). Enligt riktlinjerna finns det från bevarandesynpunkt inga principiella skäl att motsätta sig en viss begränsad jakt på rovdjur. En sådan jakt ställer höga krav på noggrann övervakning och förvaltning avseende hela rovdjurspopulationen inklusive livsmiljöer. Vid bedömningen av bevarandestatusen uttalas att en rovdjursart inte behöver ha uppnått gynnsam bevarandestatus för att ett undantag från skyddet ska kunna medges. Rovdjurspopulationen som sådan måste dock vara livskraftig, och dess bevarandestatus eller vägen mot gynnsam bevarandestatus får inte äventyras. Argumenten för ett undantag från skyddsreglerna måste dock vara mycket starka och jakten mycket begränsad. Det krävs också en noggrann övervakning av jaktens konsekvenser. Jakt som ett inslag i beståndsförvaltningen av de stora rovdjuren kan minska det hot som rovdjuren kan utgöra mot en traditionell livsstil och därigenom påverka landsbygdens utveckling i stort. Renskötsel och fäbodbruk är exempel på näringsverksamhet med långa kulturtraditioner som samhället satsar resurser på att bevara. Ett mål måste vara att begränsa den konflikt som kan finnas mellan de stora rovdjurens och människors livsmiljöer. En alltför stark rovdjurskoncentration kan i princip endast minskas genom jakt. Lokalt kan det samlade rovdjurstrycket bli oacceptabelt högt. Jakt bidrar till att förvalta en rovdjursart till förmån för att öka utrymmet för övriga rovdjur och bytesdjur, liksom för att minska risken för skador på tamdjur. Rovdjurens etablering i nya områden kan underlättas genom jakt som jakt kan bidra till att reducera rovdjursstammarnas tillväxt i kärnområden. När stora rovdjur etablerar sig i nya områden uppstår ofta konflikter med andra intressen. Jakt kan vara ett medel för att bromsa en för snabb tillväxttakt som den redan från början bidrar till att ge lokalsamhället delaktighet i den praktiska förvaltningen. Jakt som bedrivs legalt kan bidra till att minska den illegala jakten. Den ökade tilldelningen av jaktkvoter för björn har medverkat till att den illegala jakten har minskat. Liknande erfarenheter har man i av legal jakt på järv. bör i föreskrifter få meddela villkor för licensjakt efter björn, varg, järv och lodjur. Enligt art- och habitatdirektivet (rådets direktiv /43/EEG av om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter) ska jakt ske under strängt kontrollerade former. Även frågan om fällfångst behandlades av utskottet i betänkandet om rovdjursförvaltningen. har enligt 15 § jaktförordningen (1987:905) möjlighet att i det enskilda fallet medge tillstånd till användning av fällor. Alla fällor ska vara testade och typgodkända av för att få användas. Godkännandet gäller konstruktionen och att djurskyddslagstiftningens krav tillgodoses. Principen för godkännande är att djuren inte ska utsättas för onödigt lidande. Det finns godkända fällor för lodjur. beslutade att inleda testverksamhet för att utveckla riktlinjer och konstruktionskrav för fällor för fångst av vildsvin. I samband med detta skulle även levandefångstredskap för lodjur studeras. Försöken skulle pågå . Efter det skulle ta ställning till vilka fångstredskap som kan godkännas. och förbereder ett test av de fångstredskap som har tillåtits för lodjursjakt. Avsikten var enligt att testa fångstredskapen i samband med licensjakten 2011, men dessa förberedelser blev inte klara och därför tillåts ingen fällfångst vid årets licensjakt. Beträffande lodjursstammens utveckling biföll regeringens proposition 2008/09:210 vad gällde förslaget i denna del, bl.a. i fråga om att antalet årliga föryngringar inom kan variera ned till 250 föryngringar, vilket motsvarar ca 1 250 individer, under förutsättning att spridningen fortsätter i och att lodjursstammens bevarandestatus inte äventyras. Vid behandlingen av propositionen anförde utskottet i betänkandet bl.a. följande. Den svenska lodjursstammen ligger endast med knapp marginal över den nationella miniminivån. Lodjurets långsamma expansion i gör det relativt svårt att förutsäga stammens utveckling i det södra förvaltningsområdet. Om lodjuren ökar i antal i det södra förvaltningsområdet, uppstår förutsättningar för sänkningar av de regionala miniminivåerna i de två andra förvaltningsområdena. Dessa faktorer innebär att det är svårare att göra en uppdelning av den nationella miniminivån mellan de tre rovdjursförvaltningsområdena för lodjur än att göra motsvarande uppdelning för björn. Utskottet anförde att bör ha en stark och livskraftig lodjursstam. Ambitionen för lodjursförvaltningen i landet ska vara en fortsatt ökning av stammen i det södra förvaltningsområdet. Det södra förvaltningsområdet hyser förhållandevis stora förekomster av lämpliga bytesdjur som det finns få stora rovdjur. Rennäringen är den areella näring som drabbas hårdast av rovdjurens närvaro. är det lodjur som orsakar de sammantaget största skadorna. Rovdjursförekomsten inom renskötselområdet bör därför begränsas. Sedan fastställde miniminivån om 300 föryngringar av lodjur har antalet föryngringar varierat och legat under denna miniminivå med undantag för . Lodjuren har expanderat både i och inom renskötselområdet, men inte i i önskvärd takt. Ökningen i tillsammans med ökningen av antalet vargar innebär en konkurrens om tillgången på föda. Rovdjurens bytesdjur har inte ökat i motsvarande takt. Regeringen avser att genomföra kraftfulla åtgärder för att stärka vargstammens genetiska status. Om ska hysa en lodjursstam som motsvarar 300 årliga föryngringar huvudsakligen söder om renskötselområdet och med merparten av lodjursstammen i , kan det innebära problem för både varg- och lodjursstammens utveckling. Utskottet anslöt sig till regeringens bedömning att lodjursstammen är livskraftig och att antalet årliga föryngringar, huvudsakligen utanför renskötselområdet, därför bör tillåtas gå ned till 250 föryngringar , motsvarande ca 1 250 individer, fram till dess att utvärderingen om etappmålen är behandlad. Detta kan göras utan att den gynnsamma bevarandestatusen för arten påverkas på lång sikt. Utskottet tillstyrkte regeringens förslag till mål för lodjursstammens utveckling. ska lämna förslag till långsiktiga målnivåer för bl.a. lodjur i form av ett delbetänkande. Betänkandet ska lämnas till regeringen (dir. 2010:65, 2011:5). Därefter kommer regeringen att skicka ut betänkandet på remiss. har dock redan i en pressinformation anfört att utredningen bedömt att lodjurets bevarandestatus är gynnsam. Populationen är stabil och tillräckligt stor för att den ska vara långsiktigt livskraftig. Genetiskt sett har lodjuret en god status, med mycket få tecken på inavel. Genflödet underlättas av att lodjuren kan röra sig fritt inom hela och . har 250 lodjursfamiljegrupper, motsvarande 1 500 individer. Utredningens slutsatser kommer att tillsammans med remissvaren bli ett underlag till nästa rapportering till 2013 om rovdjurens bevarandestatus. Mot bakgrund av det anförda avstyrker utskottet motion MJ294 (V) yrkande 10 i dessa delar. godkände mål för vargstammens utveckling som bl.a. innebär att får en livskraftig vargstam med en god genetisk status att tillväxten av antalet vargar begränsas genom en förlängning av etappmålet för antalet årliga föryngringar av vargar att etappmålet kompletteras med kraftfulla åtgärder som stärker populationens genetiska status att högst 20 individer som ökar den genetiska variationen i den svenska vargpopulationen ska införlivas i populationen att införlivandet av de genetiskt friska individerna i första hand sker genom att man underlättar för naturligt invandrade vargar, t.ex. genom att flytta individer från renskötselområdet till populationen utanför renskötselområdet, och i andra hand genom aktiv utplantering av vargar som hämtas från genetiskt friska populationer med östligt ursprung att delegationsbeslut ska ta hänsyn till naturliga variationer, exempelvis att antalet föryngringar varierar , och därmed utgå från en populationsstorlek som inte överstiger 210 vargar i att populationens tillväxt regleras genom beslut om begränsad licensjakt kompletterad med skyddsjakt av skadegörande individer att etappmålet med begränsad tillväxt, i kombination med åtgärder för en vargstam med god genetisk variation, gäller fram till dess att effekterna av vargstammens utveckling inom och bedömningen av gynnsamma bevarandestatus, inklusive resultatet av de inledande åtgärderna för stärkt genetik, har utvärderats och redovisats (rskr. 2009/10:7). I betänkandet om rovdjursförvaltningen anslöt sig utskottet till regeringens bedömning att vargarnas svaga genetiska status är så problematisk att en förstärkning bör ske inom en kortare tidsrymd än . Utskottet anförde vidare att naturligt invandrade vargar skyndsamt bör flyttas så att de snabbare får kontakt med den mellansvenska populationen. För att snabbt förstärka den genetiska statusen kommer även aktiv utplantering av införda vargar av östligt ursprung behövas. Förstärkningen, genom i första hand flyttning av naturligt invandrade individer och i andra hand införsel av vargar med östligt ursprung, borde påbörjas och pågå . Sammanlagt ska högst 20 vargar införlivas i den svenska vargpopulationen genom dessa åtgärder fram . För att få en långsiktigt livskraftig vargstam är det mer angeläget med en förbättring av stammens genetiska status än med en fortsatt tillväxt på smal genetisk bas. En förlängning bör därför ske av nuvarande etappmål kompletterat med kraftfulla åtgärder för en långsiktigt livskraftig vargstam. Detta innebär att vargstammens tillväxt begränsas fram till dess att konsekvenserna av vargstammens utveckling i och bedömningen av stammens bevarandestatus, inklusive resultatet av de inledande åtgärderna för stärkt genetik, har utvärderats och redovisats, i kombination med åtgärder för att förbättra vargstammens genetiska status. De åtgärder som regeringen avser att genomföra är att underlätta för naturligt invandrade vargar att förflytta sig från renskötselområdet till vargpopulationen i . Mot bakgrund av de åtgärder som regeringen avser att genomföra för att stärka vargstammens genetiska status behöver tillväxten av den svenska vargstammen inte vara av samma omfattning som . Vargstammen bör hållas på en nivå som långsiktigt skapar en större acceptans för vargen i vår fauna. Hänsyn bör därför tas till naturliga variationer, exempelvis att antalet föryngringar varierar , och därmed bör utgångspunkten vara en populationsstorlek som inte överstiger 210 vargar i . ska lämna förslag till långsiktiga målnivåer för bl.a. varg. Delbetänkandet ska som anförts ovan lämnas till regeringen (dir. 2010:65, 2011:5) och kommer då att skickas ut på remiss. har dock i den pressinformation som lämnades anfört att utredningen bedömt att vargens bevarandestatus inte är gynnsam. Graden av inavel är för hög. Dessutom är antalet vargar för litet för att beståndet ska vara livskraftigt. När inavelsgraden har sänkts bör det skandinaviska vargbeståndet öka i storlek. Ett provisoriskt referensvärde för den svenska delen av det skandinaviska vargbeståndet bör enligt anges till 450 vargar.