bet · GY01KU23 · 2011-02-17 00:00:00 — Utskottet föreslår att avslår ett motionsyrkande med hänvisning till den fortsatta beredningen av ett utredningsförslag. (FP) begär i motion 2010/11:K306 (yrkande 2) att tillämpliga delar i bl.a. förvaltningslagen och offentlighets- och sekretesslagen anpassas till moderna kommunikationsformer i linje med () konvention om mänskliga rättigheter för personer med funktionsnedsättningar. För personer med exempelvis en synnedsättning är det enligt motionären ofta svårt att med hjälp av ett tillgängligt medium få den information som behövs för att kunna delta fullt ut i samhället. Enligt 1 § förordningen (2001:526) om de statliga myndigheternas ansvar för genomförandet av handikappolitiken ska myndigheter dels utforma och bedriva sin verksamhet med beaktande av de handikappolitiska målen, dels verka för att personer med funktionshinder ges full delaktighet i samhällslivet och jämlikhet i levnadsvillkor, dels särskilt verka för att bl.a. deras information är tillgängliga för personer med funktionshinder. I detta arbete ska för att tillförsäkra människor med funktionsnedsättning delaktighet och jämlikhet vara vägledande. Enligt 2 § ska myndigheterna i detta arbete genomföra inventeringar och utarbeta handlingsplaner. Av 3 § följer att myndigheterna ska, när det finns anledning till det, samråda med Myndigheten för handikappolitisk samordning (Handisam) om hur insatser enligt förordningen ska utformas. Handisam har tagit fram riktlinjer för att göra verksamheten vid myndigheter samt information tillgängliga. Riktlinjerna är publicerade i bokform och finns även på myndighetens webbplats. för personer med funktionsnedsättning Enligt om mänskliga rättigheter för personer med funktionsnedsättning (SÖ 2008:26), som har tillträtt, ska det vara möjligt för personer med funktionsnedsättning att leva oberoende och fullt ut på livets alla områden. Det ska vidtas ändamålsenliga åtgärder för att säkerställa tillgång till information och kommunikation. Personer med funktionsnedsättningar ska enligt artikel 9 på lika villkor som andra ha tillgång till bl.a. information och kommunikation. Användningen av punktskrift, förstorande eller annan alternativ kommunikation ska underlättas (artikel 21). I artikel 4 slås fast att personer med funktionsnedsättning och deras organisationer aktivt ska involveras i beslutsprocesser angående statens åtgärder i syfte att genomföra de rättigheter som slås fast i konventionen. I sin skrivelse om dialogen över samhällets värdegrund anförde regeringen att dialogen mellan regeringen och handikapporganisationerna behöver fortsätta att utvecklas i enlighet med konventionen om rättigheter för personer med funktionsnedsättning (skr. 2009/10:106 s. 60). Av den senaste budgetpropositionen framgår att regeringen mot bakgrund av ratifikation av konventionen har inlett ett arbete tillsammans med handikapporganisationerna avseende Handikappdelegationens1[ Handikappdelegationen är ett rådgivande organ för regeringen för överläggning och ömsesidig information mellan regeringen och handikapporganisationerna i frågor som är av särskilt intresse för personer med funktionshinder. Äldre- och folkhälsoministern är ordförande i delegationen. Delegationen består av sju ordinarie ledamöter och sju suppleanter från handikapporganisationerna samt statssekreterare från Finans-, Utbildnings-, Kultur-, Miljö- samt Arbetsmarknadsdepartementen. Sekreterare och handläggare i delegationen är tjänstemän i .] framtida utformning för att säkerställa en effektiv kompetensöverföring mellan organisationerna och och att detta arbete ska fortsätta (prop. 2010/11:1 utg.omr. 9 s. 120). Enligt artikel 35.1 ska varje konventionsstat efter konventionens ikraftträdande för konventionsstaten i fråga avge en fullständig rapport om de åtgärder som den vidtagit för att verkställa sina skyldigheter enligt konventionen. beslutade barn- och äldreministern att överlämna en rapport om hur efterlever FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning till konventionens övervakningskommitté. Handlingsplan för handikappolitiken m.m. En nationell handlingsplan för handikappolitiken antogs av 2000 (prop. 1999/2000:79, bet. 1999/2000:SoU14, rskr. 1999/2000:240). De nationella målen för handikappolitiken är enligt handlingsplanen bl.a. att samhället ska utformas så att människor med funktionshinder i alla åldrar blir fullt delaktiga i samhällslivet och att alla med funktionshinder ska erbjudas jämlika levnadsvillkor. Handlingsplanen följdes upp (skr. 2005/06:110). Den tredje och sista uppföljningen av den nationella handlingsplanen genomfördes och redovisades i en skrivelse till (skr. 2009/10:166). I skrivelsen redovisas arbetet med att genomföra handlingsplanen sedan den antogs av och . Av skrivelsen framgår dels att de övergripande mål som presenterades i den nationella handlingsplanen ligger fast, dels att regeringen för arbetet mot de övergripande handikappolitiska målen avser att utforma en strategi som sträcker sig framåt med uppföljningsbara mål och tydliga roller i genomförandet. I skrivelsen presenteras även de övergripande inriktningsmål som regeringen fastställt på ett antal prioriterade områden. Enligt skrivelsen ska dessa i ett nästa steg konkretiseras i operativa delmål som sammanställs i en strategi vilken avses beslutas av regeringen . Inriktningsmålen anges i skrivelsen (s. 7477). Av budgetpropositionen framgår vad gäller funktionshinderspolitiken att de övergripande målen om full delaktighet och jämlikhet i levnadsvillkor enligt regeringen ligger fast och inom berörda departement har brutits ned till sektorsspecifika inriktningsmål. Dessa ska i ett nästa steg konkretiseras i uppföljningsbara delmål som sammanställs i en funktionshinderspolitisk strategi (prop. 2010/11:1 utg.omr. 9 s. 114). föreslår i sitt slutbetänkande (SOU 2010:29 s. 316 f.) bl.a. att när en myndighet har kontakt med någon som är allvarligt hörsel- eller talskadad, ska myndigheten anlita tolk och låta översätta handlingar om det behövs för att den enskilde ska kunna ta till vara sin rätt. Med översättning jämställs beträffande den som är allvarligt synskadad överföring från punktskrift till vanlig skrift eller omvänt (12 § i utredningens lagförslag). Mot bakgrund av ratificering av den ovannämnda anser utredningen att tiden är mogen att tillförsäkra svårt synskadade samma behandling i förvaltningsförfarandet som de har i domstolsprocessen. Myndigheterna bör enligt utredningen alltså åläggas att ombesörja överföring från punktskrift till vanlig skrift eller omvänt, om man har kontakt med någon som är allvarligt synskadad och en sådan åtgärd behövs för att den av ärendets utgång berörde, den enskilde vilken, som framgått, beroende på hur ärendet gestaltar sig kan vara den synskadade själv eller någon annan ska kunna ta till vara sin rätt. Betänkandet har remissbehandlats och bereds i . Senast utskottet behandlade en motion rörande tillgänglighet till förvaltningen för personer med funktionsnedsättningar var (bet. 2009/10:KU29 s. 9) när utskottet avstyrkte motionsyrkanden identiska med det här aktuella med hänvisning till att den kommande uppföljningen av den nationella handlingsplanen för handikappolitiken borde inväntas. har föreslagit att myndigheterna ska åläggas att ombesörja överföring från punktskrift till vanlig skrift eller omvänt, om man har kontakt med någon som är allvarligt synskadad. Utredningens förslag är föremål för beredning inom . Utskottet som inte vill föregripa beredningen avstyrker motion 2010/11:K306 (FP). Lättläst information på webbsidor Utskottets förslag i korthet Utskottet föreslår att avslår motioner med hänvisning till de krav som redan åligger myndigheter och kommuner enligt gällande föreskrifter. Per Lodenius och (båda C) föreslår i motion 2010/11:K325 ett tillkännagivande om att statliga myndigheter ska erbjuda information på Internet på lättläst svenska. En fjärdedel av den svenska vuxna befolkningen har enligt motionärerna på grund av exempelvis språksvårigheter eller funktionsnedsättningar svårt att ta till sig skriftlig information. av 235 undersökta myndigheter har på sina webbplatser information om sin verksamhet på lättläst svenska. För att en demokrati ska fungera måste bl.a. samhällsinformation enligt motionärerna vara tillgänglig för alla. I motion 2010/11:K361 av och (båda S) föreslås att alla myndigheter och kommuner ska ha lättläst information på sina webbsidor. I motionen anges bl.a. att av kommunerna har en lättläst länk på sin webbplats första sida. I 7 § förvaltningslagen anges bl.a. att myndigheter ska sträva efter att uttrycka sig lättbegripligt. I en kommentar till lagen anges att bestämmelsen framhäver att ett enkelt och tydligt myndighetsspråk är en viktig förutsättning för goda kontakter mellan myndigheter och enskilda (och , Förvaltningslagen med kommentarer, 3 uppl. 2010, s. 103). Enligt 11 § språklagen (2009:600) gäller att språket i offentlig verksamhet ska vara vårdat, enkelt och begripligt. I förarbeten till lagen framhålls mot bakgrund av två remissinstansers påtalande om behovet av lättläst information att det är angeläget att samhällsinformation utformas med tanke på att många människor har läs- och skrivsvårigheter och att detta också får anses ligga i uttrycken enkelt och begripligt (prop. 2008/09:153 s. 32). Vidare anges i propositionen att med vårdat avses att språket ska följa gängse språknormer, med enkelt att språket ska ligga relativt nära talspråket och med begripligt att språket så långt det är möjligt ska vara anpassat så att mottagaren kan förstå. I propositionen (prop. 2009/10:175 s. 53) bedömer regeringen att varje myndighet har ett ansvar för utvecklingen av sin egen service och att utgångspunkten bör vara en så långt möjligt likvärdig tillgång till service för alla. Av propositionen framgår vidare bl.a. att varje myndighet har ett ansvar att utforma service, produkter och tjänster som är användbara för alla samt att varje myndighet ansvarar även för att följa bestämmelserna i förordningen (2001:526) om statliga myndigheters ansvar att göra sina lokaler, information och verksamhet tillgängliga för personer med funktionsnedsättning (s. 54). Handisam har tagit fram riktlinjer (Riv hindren Riktlinjer för tillgänglighet) för att göra verksamheten vid myndigheter samt information tillgängliga. I riktlinjerna anges bl.a. att myndigheterna ska vara ett föredöme när det gäller tillgänglighet. I en särskild förordning (2001:526) har regeringen slagit fast de statliga myndigheternas ansvar för genomförandet av handikappolitiken. Riktlinjerna ska enligt Handisam följas för att förordningen ska vara uppfylld. I riktlinjerna anges därtill bl.a. att myndigheter ska informera om att alternativa format finns eller går att beställa. Detta krav innebär att myndigheten ska informera om vilket informationsmaterial som finns i alternativa format, samt att de format som inte finns framtagna går att få på beställning, och ange i alla trycksaker att de går att beställa i alternativa format. Vidare framgår av Handisams riktlinjer (s. 43) att grundläggande informationsmaterial i alternativa format, t.ex. på lättläst svenska kan användas parallellt på webbplatsen. Detsamma gäller de elektroniska formaten. Senast utskottet behandlade en motion rörande myndigheters information på Internet på lättläst svenska var (bet. 2009/10:KU29 s. 6 f.). Utskottet avstyrkte då motionen med hänvisning till den pågående beredningen av förslag. Mot bakgrund av de krav som redan åläggs offentlig verksamhet och statliga myndigheter i bl.a. språklagen och den ovannämnda förordningen saknar utskottet skäl att tillstyrka de föreslagna motionsyrkandena. Därmed avstyrks motionerna 2010/11:K325 (C) och 2010/11:K361 (S). Svenska språkets ställning i Utskottets förslag i korthet Utskottet föreslår att avslår en motion med hänvisning till inom planerade åtgärder. Jämför särskilt yttrande 1 (S). I motion 2010/11:K350 av (S) föreslås att regeringen utan dröjsmål ändrar sin ordning med e-postadresser på engelska och börjar använda svenska språket i sina e-postadresser bl.a. mot bakgrund av att den nuvarande ordningen uppenbart strider mot språklagen. Språklagen (2009:600), som trädde i kraft , stadgar bl.a. att svenska är huvudspråk i (4 §), att språket i domstolar, förvaltningsmyndigheter och andra organ som fullgör uppgifter i offentlig verksamhet är svenska (10 §) och att det allmänna har ett särskilt ansvar för att svenskan används och utvecklas (6 §). Den sistnämnda bestämmelsen anger att ett särskilt ansvar för svenska språkets användning och utveckling ligger hos det allmänna samt att det allmännas ansvar ytterst går ut på att inom olika samhällsområden värna om svenskans ställning, funktion och utveckling som huvudspråk (prop. 2008/09:153 s. 46). I ett beslut bedömde JO att bruk av enbart engelska e-postadresser inte kunde anses som förenligt med språklagen (dnr 3913-2009 och 3932-2009). JO anförde i sitt beslut att språklagen inte generellt sett innebär ett förbud för myndigheter att ha e-postadresser på främmande språk och att det särskilda ansvaret för att svenskan används och utvecklas måste vara beroende bl.a. av vilken roll och ställning myndigheten har. JO ansåg att har en unik ställning i det svenska stats- och samhällslivet samt att det är uppenbart att just dess bruk av engelskspråkiga e-postadresser stämmer illa överens med det särskilda ansvar som från statens sida ålagts myndigheterna för det svenska språkets användning och utveckling. Mot den bakgrunden och då det inte syntes föreligga några större svårigheter, varken av tekniskt eller av annat slag, att införa och använda även svenskspråkiga e-postadresser framstod enligt JO inte bruk av enbart engelska adresser som förenligt med språklagen. I sitt beslut anförde JO att det yttrande avgett i den aktuella granskningen fick tolkas så att man inte där var av någon annan uppfattning samt att det ursprungliga skälet till att adresserna avfattades på engelska syntes bl.a. ha haft att göra med tidigare rådande tekniska förutsättningar men att begränsningar av det slaget inte längre tycktes föreligga. Vad som anförts från sida tolkades av JO som att en anpassning till språklagen också var inledd. Således fanns det enligt JO skäl att utgå från att problemet var på väg att lösas. Senast utskottet behandlade motioner i ämnet var (bet. 2008/09:KU1 s. 25 f.). Utskottet avstyrkte då motionerna med hänvisning till sin tidigare bedömning i frågan om svenska språkets ställning i . Utskottet hade tidigare () avstyrkt en motion om att regeringen bör införa svenska e-postadresser för med hänvisning till att självt bör få bestämma om e-postadresserna till departementen ska anges på svenska eller engelska. Enligt uppgift från befinner sig arbetet med att göra det tekniskt möjligt att skriva e-postadresser på svenska i sitt slutskede, och man planerar för ett införande av svenska e-postadresser . Utskottet saknar skäl att göra någon annan bedömning än att frågan om svenska e-postadresser i är på väg att lösas. Mot den bakgrunden avstyrks motion 2010/11:K350 (S). Utskottets förslag i korthet Utskottet föreslår att avslår en motion med hänvisning till den grundlagsfästa offentlighetsprincipen och de möjligheter som gällande föreskrifter redan erbjuder. I motion 2010/11:K283 föreslår och (båda M) att möjligheten att avidentifiera handlingar om poliser eller andra myndighetspersoner införs i syfte att stärka rättskedjan mot hot och våld från exempelvis den organiserade brottsligheten. Motionärerna framhåller att bl.a. poliser, tjänstemän vid och läkare upplever mycket utsatta situationer i sitt myndighetsutövande kopplat till den organiserade brottsligheten. Enligt 2 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen ska varje svensk medborgare till främjande av ett fritt meningsutbyte och en allsidig upplysning ha rätt att ta del av allmänna handlingar. Rätten att ta del av allmänna handlingar får enligt 2 kap. 2 § första stycket begränsas om det är påkallat med hänsyn till bl.a. intresset av att förebygga och beivra brott (punkt 4) och skyddet för enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden (punkt 6). En begränsning av rätten att ta del av allmänna handlingar ska anges noga i bestämmelse i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), nedan OSL, eller i en annan lag som OSL hänvisar till. Efter bemyndigande i en sådan bestämmelse får dock regeringen genom förordning meddela närmare föreskrifter om bestämmelsens tillämplighet. Enligt 39 kap. 3 § första stycket OSL gäller sekretess i annat fall än som avses i 1 och 2 §§ i personaladministrativ verksamhet för uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne utsätts för våld eller lider annat allvarligt men om uppgiften röjs. I förarbetena till bestämmelsen anges att genom begränsningen till personaladministrativ verksamhet blir det inte möjligt att hemlighålla vem som har fattat ett beslut i myndighetens övriga verksamhet. Till exempel en part har ju ett berättigat intresse av att få veta vem som har handlagt hans ärende (prop. 1986/87:3 s. 23). Enligt 39 kap. 3 § andra stycket OSL gäller sekretess hos ombudsmän i myndighetens personaladministrativa verksamhet för uppgift om en enskilds bostadsadress, hemtelefonnummer, personnummer och andra jämförbara uppgifter avseende personalen, uppgift i form av fotografisk bild som utgör underlag för tjänstekort samt uppgift om närstående till personalen, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men. Motsvarande sekretess gäller, i den utsträckning regeringen meddelar föreskrifter om det, hos myndighet där personalen särskilt kan riskera att utsättas för våld eller lida annat allvarligt men. Av förarbeten till bestämmelsen framgår att begreppet andra jämförbara uppgifter avseende personalen inte är avsett att innefatta uppgift om anställds namn (prop. 2003/04:93 s. 48) och att sådan uppgift således omfattas av sekretess endast under de förutsättningar som anges i 39 kap. 3 § första stycket OSL. Begreppet uppgift om närstående till personalen är emellertid avsett att innefatta samtliga uppgifter om närstående, även uppgift om närståendes namn (s. 89). I förarbetena angavs att skälen till att begreppet andra jämförbara uppgifter avseende personalen inte är avsett att innefatta uppgift om anställds namn bl.a. är att offentlighetsprincipen utgör en av hörnstenarna i det svenska demokratiska systemet samt att det finns ett starkt allmänt intresse av att kunna ta del av uppgifter om offentliganställda, bl.a. för att kunna granska offentlig verksamhet. Den som utövar offentlig makt bör därför, ansåg regeringen, inte kunna uppträda anonymt om det inte föreligger mycket starka skäl (s. 45). Av ovannämnda 39 kap. 3 § OSL andra stycket följer bl.a. att regeringen kan föreskriva vilka myndigheter som ska omfattas av bestämmelsen. Enligt 10 § offentlighets- och sekretessförordningen gäller sekretess i personaladministrativ verksamhet i enlighet med den nämnda bestämmelsen i OSL hos bl.a. domstolar, , kriminalvårdens myndigheter, , , nämnder som utövar ledningen av hälso- och sjukvården enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) eller andra myndigheter som svarar för personaladministrativ verksamhet avseende hälso- och sjukvårdspersonal, polismyndigheter, , (när det gäller personal inom rättsmedicinsk och rättspsykiatrisk verksamhet), , , och åklagarmyndigheter. I 4 § första stycket förvaltningslagen (1986:223) föreskrivs att varje myndighet ska lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Myndigheterna ska ta emot besök och telefonsamtal från enskilda. Om särskilda tider för detta är bestämda, ska allmänheten underrättas om dem på lämpligt sätt. Myndigheterna ska också se till att det är möjligt för enskilda att kontakta dem med hjälp av telefax och elektronisk post och att svar kan lämnas på samma sätt (5 § första och andra stycket). Bestämmelsen inskärper att myndigheterna ska vara tillgängliga för allmänheten i så stor utsträckning som möjligt. I förarbetena nämns att kraven på myndigheternas tillgänglighet får bedömas med beaktande av tillgängliga resurser och av de serviceanspråk som följer av verksamhetens art (prop. 1985/86:80 s. 21). Av 7 § fjärde meningen framgår att myndigheten även på andra sätt ska underlätta för den enskilde att ha med myndigheten att göra. Vad gäller den aktuella meningen i bestämmelsen påpekade vid behandlingen av lagärendet att det inte torde vara förenat med större olägenheter att ange någon eller några personer inom myndigheten till vilken den enskilde kan vända sig med sina förfrågningar i ett pågående ärende (KU 1985/86:21 s. 11). I 21 § myndighetsförordningen (2007:515) anges att det för varje beslut i ett ärende ska upprättas en handling som visar dagen för beslutet, beslutets innehåll, vem som har fattat beslutet, vem som har varit föredragande och vem som varit med vid den slutliga handläggningen utan att delta i avgörandet. I en departementspromemoria (Ds 2003:29) anges bl.a. dels att dokumentationen av beslut är en förutsättning för att det på ett meningsfullt sätt ska bli möjligt att få insyn i och kontrollera myndighetens verksamhet, dels att dokumentation av ett besluts innehåll och vem som fattat det också möjliggör ansvarsutkrävande, t.ex. för tjänstefel (s. 99). Beslut genom automatisk databehandling I ett antal lagar har bestämmelser om att beslut får fattas genom automatiserad behandling tagits in, t.ex. 4 kap. 2 a § taxeringslagen (1990:324). Av bestämmelsen följer att taxeringsbeslut får fattas genom automatisk databehandling (ADB) i det fall skälen för beslutet får utelämnas i enlighet med 20 § första stycket 1 förvaltningslagen. Regeringens förslag innebar att beslut skulle fattas på myndighetsnivå utan att förknippas med något namn på en enskild handläggare. Frågan om ansvarig tjänsteman beaktades under lagärendets beredning (se prop. 1993/94:224 s. 19 f.). Två remissinstanser, Justitiekanslern () och Datainspektionen, ansåg att även i denna typ av beslut bör en ansvarig tjänsteman pekas ut. JK avstyrkte att besluten ska anses fattade på myndighetsnivå och anförde bl.a. att frågor om tjänsteansvar och skadeståndsansvar för staten till följd av ärendehandläggningen måste kunna föras tillbaka på ansvariga handläggare. Regeringen ansåg mot bakgrund av bestämmelserna i 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207) samt 23 § datalagen (1973:289), vilka innebar att staten samt den registeransvarige har ett skadeståndsansvar för uppkomna fel, att kravet att enskilda ska kunna få skadestånd vid felaktigheter inte utgjorde något hinder mot att beslut fattas på myndighetsnivå i stället för av en enskild tjänsteman. Vidare ansåg regeringen mot bakgrund av bestämmelserna i 3 kap. 13 § förordningen (1990:1293) med instruktion för skatteförvaltningen samt 29 § verksförordningen (1987:1100), vilka innebar att länsskattechefer alltid skulle anses som ansvariga beslutsfattare för beslut fattade genom ADB, att det saknades behov av att i dessa fall upprätthålla kravet på att det av varje beslut ska framgå vem som fattat beslutet. biföll regeringens förslag (bet. 1993/94:SkU42, rskr. 1993/94:384). I sitt slutbetänkande (SOU 2010:29 s. 483 f.) föreslår att det i en ny förvaltningslag införs en bestämmelse om beslutsdokumentation som i allt väsentligt överensstämmer med 21 § myndighetsförordningen (se ovan). Utredningen har remissbehandlats. Betänkandet bereds vid . I sitt remissvar (dnr 2010-110-4706) anför Centrala () att utredningen i princip helt saknar överväganden kring vilka effekter den föreslagna lagen kan innebära för en utvidgad e-förvaltning, t.ex. kring kravet på beslutsdokumentation för beslut som fattas genom automatiserad behandling, s.k. maskinella beslut.