bet · GZ01SfU1 · 2011-12-05 00:00:00 — Men det handlar inte om att skrämma människor med att det är avgrunder mellan våra ståndpunkter.Jag tycker att det är värt att ta fasta på detta. Jag träffar många människor i olika professioner, nu senast läkare. Jag träffar människor i . Jag träffar människor som är aktiva i kommuner. Det är många människor som bryr sig mycket om vad vi här inne lyckas åstadkomma, för de är beroende av våra kloka beslut när de utför sitt viktiga arbete. Låt oss visa dem att vi tar vår uppgift på riktigt stort allvar! (Applåder)I detta anförande instämde , , och (alla M) samt (FP), (C) och (KD). Socialförsäkringsministern sade i sitt anförande: Så har det alltid varit. Ja, socialförsäkringsincitamenten kanske alltid har varit så, men samhället ser inte ut som det gjorde när socialförsäkringarna infördes.Jo, det har funnits en lägstanivå i ersättningen i den tidsbegränsade sjukersättningen, som förändrades. Men lyssna gärna igen! Jag tyckte att jag var väldigt tydlig i mitt anförande när jag sade att vill ha ett helt nytt sjukförsäkringssystem. För del handlar det inte om att gå tillbaka, utan för oss handlar det om att skapa ett modernt trygghetssystem som människor kan känna tillit till, så att man vågar pröva nya saker.Jag har tre specifika frågor till ministern. Den första handlar om deltidssjukskrivnas situation och de regler som inte stimulerar till jobb. Ett konkret exempel är att den som är halvtidssjukskriven inte kan få ett lönebidragsarbete förrän man minst har haft en heltidssjukskrivning . Det är ett sådant regelverk som stoppar helt.Min andra fråga handlar om genusaspekter i sjukförsäkringen. Rehabkedjan har inte hjälpt kvinnor att komma tillbaka till arbete på riktigt. ser vi att det är dubbelt så många kvinnor som män som har återvänt till sjukförsäkringen. Vad anser ministern behöver göras i den frågan?Jag återkommer till min tredje fråga. Först vill jag säga något bara för att verkligen betona det jag menar. Jag uppfattar absolut att du och hellre ser en helt annan sjukförsäkring. Jag var slarvig med att antyda att du i första hand var en av dem som jag ibland får känslan av vill gå tillbaka. Det var en felaktig beskrivning.Jag tycker att resonemangen är intressanta. Jag tycker bara att man ska ha respekt för att vi pratar om väldigt stora saker. Vi pratar inte om någonting relativt enkelt här. Det handlar om att riva upp rätt stora grunder i den svenska välfärdsmodellen. Jag är inte alls lika säker som du på att den sortens resonemang som du för skulle vara bättre än den traditionella svenska välfärdsmodellen - det gäller även i vårt samhälle.Sedan har du en poäng när du pratar om yrkessammansättningar och att det är mycket som har förändrats rejält. Vi ser också vilka problem vi brottas med. Det är glädjande att vi har mycket mindre av traditionella somatiska sjukdomar som leder till mycket långa sjukskrivningar. Vi har blivit bättre på att både bota och förebygga många somatiska, fysiska, funktionsnedsättningar. Vi har i stället fått en dramatisk ökning av dem med psykisk ohälsa, vilket ställer oss inför helt andra utmaningar. Det är också en bra poäng.Dessutom tror jag att man kan säga att män och kvinnor står inför lite olika situation i sjukförsäkringen. Jag har oroat mig mycket över att kvinnors ökningsandel var dramatiskt mycket större än mäns när det gick upp mest. Sedan var det ganska länge så att kvinnors minskning i sjukfrånvaro var tydligare och snabbare än mäns. är det en mer splittrad bild.När det gäller inte minst psykiska funktionsnedsättningar som drabbar människor på jobben tror jag att kvinnor är mycket mer utsatta än män. Jag tycker att om offentliga välfärdsjobb var mycket intressant ur den aspekten. Men det finns åtskilliga saker att göra. Ja, och då måste man också ha med sig genusaspekterna när man utformar regelverket. Där kanske vi inte har varit tillräckligt bra fram till . Det måste vi ha med oss när vi diskuterar i Parlamentariska socialförsäkringsutredningen. Vilka incitament och vilka styrmekanismer har man för att kunna främja en sjukförsäkring som också är hälsofrämjande för både kvinnor och män?En liten detalj kan tyckas vara karensdagen. En deltidsarbetande kvinna som jobbar natt, som alltså har långa arbetspass men jobbar få pass, har ett betydligt högre kvotavdrag än en man som jobbar inom industrin, som har jämnt fördelad arbetstid. Den här kvinnan får i regel medan mannen i industrin får . Det är ett konkret exempel på något som faktiskt sker i dag.Min tredje fråga handlar om hälsofrämjande. Borde inte det vara en ledstjärna för hur socialförsäkringssystemet utformas? Även om nu sjukskrivningarna har gått ned innebär det inte med automatik att människor har återfått hälsan i samma grad som sjukskrivningarna har minskat.Forskning, den lilla som finns, pekar på att trygghet föder kreativitet och att generösa försäkringar skulle kunna leda till en större flexibilitet på arbetsmarknaden. Det handlar om att man vågar pröva en helt annan bransch och inte klamrar sig fast vid det jobb som kanske inte fungerar så bra, som man faktiskt mår psykiskt dåligt av och som förstärker en psykisk ohälsa.Hur ser ministern på att man skulle kunna ha hälsofrämjande som ett incitament och en ledstjärna för ett framtida socialförsäkringssystem? Jag delar helt analysen att mäns och kvinnors olika sjukfrånvaromönster är en underskattad fråga. Jag tycker att det är mycket intressant att se att män och kvinnor tenderar att ha ungefär lika mycket sjukfrånvaro fram till första barnet. Därefter förändras det ganska dramatiskt.När det gäller de allra yngsta är det män som dominerar. Sedan ökar dominansen av kvinnor ganska . Det här är relativt outforskade ämnesområden som jag tror är underskattade.Jag tror dessutom att karensdagsfrågan ligger helt rätt i er förträffliga utredning. Där tittar man på om det finns skäl att göra den sortens förändringar som man har pekat på för att utjämna orättvisor när det gäller olika yrkens faktiska påverkan av karensdagarna.Hälsan i relation till arbetsåtergången är en intressant fråga. Normalinsikten har varit nästan den omvända, om jag inte missförstod dig. Människor tenderar att bli rätt mycket bättre, må bättre och ha bättre hälsa efter rätt omfattande insatser. Men det svåra har varit att gå från bättre hälsa tillbaka till arbete. Jag tror - men det är min gissning utan vetenskapliga anspråk - att fler skulle må bättre av att komma till en annan arbetsplats, även om det intuitivt kan låta naturligt att komma tillbaka till samma arbetsgemenskap. Det handlar om att pröva ett annat arbete än det man har blivit sjuk i och av tidigare. Här tror jag att vi borde uppmuntra fler människor att pröva lite nytt och pröva lite mer. I sitt anförande sade socialförsäkringsministern att vår välfärd bygger på arbete. Jag är den första att skriva under på det. Då är det ett jättebekymmer att vi har en sådan massarbetslöshet som vi har och att den ser ut att gå mot . Det enda förslag man har för att komma till rätta med detta är att man vill sänka restaurangmomsen. Det är klart att vi har ett gemensamt bekymmer på det sättet.Jag har en fråga, men innan jag ställer den vill jag ta upp en annan sak.Den som inte får det här kan få försörjningsstöd, sade . Det är klart att det är den sista skyddsmekanism som vi har. Men det kan väl ändå inte vara så att den som är sjuk ska bli utförsäkrad och sedan få försörjningsstöd? Det kan inte vara det som är själva tanken, hoppas jag, bakom regeringens nya socialförsäkring och sjukförsäkring. Ska man få försörjningsstöd måste man ju göra sig av med precis allt som man har.Fler och fler tvingas ha bostadsrätter eftersom hyresrätter numera är en raritet. Då måste man alltså sälja sitt boende för att kunna få försörjningsstöd. Vi kan ju inte ha en sjukförsäkring som ska leda fram till detta. Innan jag går vidare ska jag säga att jag inte vill tillbaka. Jag tycker inte att det var bättre förr, eller åtminstone var inte allting bättre . Min konkreta fråga är: Vad är fiffigheten med att det finns en stupstock i denna historiska sjukförsäkring? Varför måste den finnas? Jag förstår inte det.Vi måste göra rehabiliteringsinsatser, se till att folk får hälsa, blir friska och kommer i arbete. Det är vårt gemensamma mål. Men varför ska vi ha en stupstock? Det är många med mig som inte förstår detta. Vi kan börja med hela frågan om socialbidrag, försörjningsstöd och ekonomiskt bistånd och relationen till socialförsäkringen. Det är en intressant och viktig fråga på två sätt.Jag tillhör dem som tycker att vi ibland överdriver och överskattar problematiken med kortvariga försörjningsstöd. Jag tror inte att det är ett allvarligt samhällsbekymmer. Det antyder andra tråkiga saker, förvisso: att man har ont om pengar och kanske ett svagt nätverk och ont om vänner som kan hjälpa en tillfälligt. Det kan vara illa nog, men det är inget stort och allvarligt samhällsproblem att någon person behöver det allmännas hjälp när ingen annan hjälp finns att få. Det allvarliga problemet, som man tvärtom underskattar, är de långvariga socialbidragsberoendena. Det handlar om familjer som år har försörjningsstöd som permanent försörjning och om barn som aldrig ser sina föräldrar gå till jobbet och komma hem med egna inkomster utan bara ser ständiga ansökningar till . Det är problematiskt.Socialstyrelsen har pekat på detta i en rapport . Det finns en väsentligt ökad risk för att dessa barn själva får behov av långvarigt försörjningsstöd senare i livet.Jag tycker inte att man i allmänhet ska förtala socialbidraget som konstruktion. Varje samhälle kommer alltid att behöva ett yttersta skyddsnät när andra, mer normala system inte fungerar. Det ska vi slå vakt om.Den bortre tidsgränsen är viktig av det enkla skälet att det måste finnas en idé eller en föreställning om när man ska bestämma om detta är en person som ska ha förtidspension - sjukersättning - eller en person som på något vis ska tillbaka till arbetsmarknaden. Det är hela idén bakom detta.Tanken var att vi skulle pröva en persons förmåga länge, tålmodigt och systematiskt. Om bedömningen är att personen inte ska ha sjukersättning finns det någon förmåga som vi vägrar ge upp på. Då ska den tas till vara. Sedan är det många som efter denna bortre parentes kommer tillbaka och ska komma tillbaka till sjukförsäkringen. säger att det inte är något allvarligt bekymmer för samhället med försörjningsstöd för den som har det . Det är klart att detta inte är något som urholkar vår ekonomi om en enskild får det . Men det är väldigt bekymmersamt för den enskilde eftersom kraven för att få försörjningsstöd går ut över vad familjen som helhet har. Äger man sin bostad tvingas man göra sig av med den. För den enskilde är det naturligtvis ett bekymmer.Stupstocken är hotet för alla som går in i systemet. Vi är överens om att det är jättebra att ha tidsgränser. Vi ska ställa krav och sätta press på sjukvård och rehabilitering och på arbetsgivaren. Men är egentligen all press på den enskilde. Jag har pratat med ett antal handläggare på som beskriver hur pressande deras situation är. Det första de måste göra är att tala om vad som ska ske om personen inte är frisk , och så vidare. Det är en stressfaktor som knappast kan vara bra för tillfrisknandet. Dessutom blir man fattigare när man blir sjuk eftersom det är låga ersättningsnivåer.I detta att man bedömer arbetsförmågan ligger också ett misstroende. När man till slut når stupstocken har jag förstått att om en handläggare vid då säger att man har en liten förmåga att arbeta och att de inte kan se att man inte inom överskådlig tid inte kan gå tillbaka till jobbet så står man sedan där utan annan försörjning än försörjningsstöd. Är detta rimligt? Jag har själv jobbat som socialborgarråd i med ansvar för och de 40 000 personer i som får försörjningsstöd. Jag vet vilken påfrestning det innebär för människor att gå till och be om pengar. Jag vet också att det är många människor som låter bli att gå till , och det på mycket goda grunder. I bästa fall är det för att de har annan hjälp att få i stället.Det har aldrig varit avsikten att människor lättvindigt ska vända sig till för försörjningsstöd. Så har det aldrig varit i något samhällssystem. Det har alltid varit ambitionen att detta ska vara ett bortre och yttersta skyddsnät när ingenting annat fungerar. Det är bra att människor hjälper varandra så att människor som hamnar i temporär knipa kan få hjälp utan att behöva gå till . Hade människor inte gjort något för varandra hade det inte fungerat över huvud taget. Men det är också lika bra att vi har formella system för att hjälpa den som ingen annan hjälp kan få. Jag tycker att detta är viktigt.Den bortre tidsgränsen siktar också på att ställa den nästan existentiella frågan: Vem ska försöka försörja sig själv, vem ska förväntas försöka försörja sig själv och om vem ska vi dra slutsatsen att han eller hon aldrig mer kan försörja sig och att vi därför ska försörja vederbörande med sjukersättning? Det är ingen lätt fråga att besvara. Den ska inte vara lätt, och jag vet att det är ett svårt arbete som ligger bakom detta. Det är klart att man inte alltid är överens om detta. Men allt annat vore väl ett misslyckande än att man hade väldigt långt till att ge upp svaret på den frågan. Man gör allt man kan för att hitta någon arbetsförmåga också i de tuffaste situationer. ska man dock ge upp. Man tvingas ge upp. Då är det rätt att ge sjukersättning, och det ges också. Ju mer sömlösa vi kan få gränserna att bli - det får vi dem att bli med tidigare insatser - desto bättre är det för den enskilde och desto lättare för myndigheterna. Jag vill ta upp två frågeställningar. Jag noterade att statsrådet sade att det inte är något misslyckande när någon människa söker socialbidrag. Jag förstår andemeningen i detta, men det är ett misslyckande, och det blir ett dubbelt misslyckande för samhället eftersom konsekvenserna väldigt ofta blir så avgörande. Det innebär att man prövas integritetskränkande. Man får ett bidrag under förutsättning att man säljer väldigt mycket av det man äger. All erfarenhet forskningsmässigt, och det vet statsrådet, visar att man då också kommer allt längre bort från arbetsmarknaden, med en kraftigt försämrad prognos om att kunna komma tillbaka på arbetsmarknaden. I den meningen blir ett socialbidrag, även om det är ett kortvarigt beroende, ett misslyckande.Det är en väsentlig skillnad gentemot den ersättning, inte bidrag, som man får från en försäkring som man själv har betalat. Det är en social försäkring som vi har där vi avstår en del av vårt löneutrymme för att få en inkomstbortfallsförsäkring i händelse av sjukdom. går denna försäkring med kraftigt överskott. Ändå reduceras utgifterna ganska kraftigt, får man tillstå, och människor får inte rätt till den ersättning som de rimligtvis borde få. Kraven ställs på den enskilde, men väldigt sällan talas det om vilken rätt man har.Om jag har en bilförsäkring eller en annan försäkring vet jag att det finns ett antal krav som jag har rätt att ställa på eller vilket försäkringsbolag det nu kan vara. Vilka krav tycker statsrådet att det är rimligt att den enskilde sjukskrivne ska ha när det gäller rätten till rehabilitering och rätten till stöd?Den andra frågan rör legitimitetsproblemet. Vi kunde här höra talesperson säga att man tycker att är en rimlig nivå och att taken i sjukförsäkringen borde höjas. Jag har i mitt anförande kraftfullt pläderat för höjning av taken, så att ingenjörer, lärare och andra inte ska behöva ta kompletterande privata försäkringar. Vad tycker statsrådet är en rimlig nivå? Det berättas ju att det i huvudsak är som är motståndare till höjda tak i socialförsäkringen. Låt oss få upp den diskussionen på bordet. Vad är en rimlig nivå, och vad borde taknivån ligga på? Är det som flertalet ska ha på arbetsmarknaden? Jag är den förste att hålla med om att ju färre som behöver gå till och söka försörjningsstöd, desto bättre. Det är självklart. Jag menar ingenting annat. På alla sätt är det bättre.Men jag menar också att försörjningsstödet får användas. Kommunalmän är ibland så till den milda grad bekymrade över försörjningsstödet att det låter som ett system som inte är tänkt att användas . Då brukar jag påpeka att det viktiga är att bekämpa och göra väsentliga preventiva insatser för att undvika långvarigt försörjningsstödsberoende. Det är den viktigaste frågan.Det gäller också att veta vad som är orsak och vad som är verkan. Det är inte så, som jag tycker att ni gång på gång antyder, att det är sjukförsäkringsreformen som leder till socialbidrag. Det är inte så.Det finns en enda kvalificerad studie gjord på detta område. Den har gjorts av Kommuner och Landsting. Det är av försörjningsstödskostnader som har någon koppling till utförsäkringen, . I deras uppföljningsstudie bekräftades resultatet. Det är en marginell del, som Kommuner och Landsting uttrycker det. Det vill säga, för att vara noga, att det inte är marginellt att vi har försörjningsstödskostnader i , men det är marginellt att sjukförsäkringen leder fram till behov av socialbidrag.Det betyder inte att det inte finns enskilda människor som kan behöva detta och som ska ha rätt att få det också. Dem vill jag inte moralisera över. Men det är inte där skon klämmer när det gäller svenskt försörjningsstöd. Det är, som vi har påpekat här, för många som inte arbetar, som inte kommer in på arbetsmarknaden. Det är för många människor med utländsk härkomst som inte har fått en chans att etablera sig på svensk arbetsmarknad. Där finns viktiga samhällsproblem, men det är inte välfärdsmodellens fel att det är på det sättet. Jag tycker att ni far med begränsad sanningshalt när ni gång på gång antyder att det är sjukförsäkringen som ligger bakom försörjningsstödet. Det är fascinerande att som denna sjukförsäkringsreform genomdrivs med omfattande utförsäkringar - det hoppas jag att statsrådet inte förnekar, det är myndigheten som har redovisat de omfattande utförsäkringar som sker - pågår en kraftig ökning av socialbidragskostnaderna i landets kommuner. Det är möjligt att det moderatledda SKL inte tillstår detta i sina rapporter, men det är onekligen så att det finns ett väldigt tydligt samband.Sedan kan naturligtvis en misslyckad arbetsmarknadspolitik och den långtgående långtidsarbetslöshet som finns på arbetsmarknaden också spela roll, men visst finns det ett samband. Vart tar annars de 50 000 utförsäkrade vägen? Vi hörde tydligt i rapporten att man förlorade i snitt. Var har de annars fått sin försörjning?Jag tycker att det finns ett spår i diskussionen som är lite oroväckande. Jag har hört både statsministern och tala om att det inte är så farligt att ta hjälp av familjen och andra stödsystem. Orden är statsministerns.Börjar vi skönja en utveckling där man än mer börjar frånsäga sig samhällsansvaret och säger att socialbidrag är möjligt men först och främst familjen. Jag vill inte ha en sådan utveckling, när man faktiskt innan har haft ett anständigt system där vi avstår en del av vår lön för att betala en försäkring som ska skydda vår inkomst i händelse av att vi tappar arbetsförmågan på grund av sjukdom.Jag fick heller inget svar på frågan vad som är en rimlig diskussion om taken i socialförsäkringarna. Vi har hört av , talesperson, att det är någonting som ni diskuterar inom Alliansen. Vad tycker regeringen är rimligt när det gäller taknivåerna? Vad ska lärare, sjuksköterskor, civilingenjörer och andra förvänta sig? Hur mycket ska man själv behöva ha i kompletterande eller privat försäkring? Eller om man vänder på det: Hur stort utrymme ska de privata försäkringsbolagen ha för att kunna sälja sina försäkringar när samhällets skyddsnät inte räcker till? Jag hoppas att talar mot eget bättre vetande. När du antyder att Kommuner och Landsting manipulerar statistiken för att gå regeringens vägar tycker jag att du är fel ute. De är mycket tydliga i sin rapport. Det finns goda och allvarliga skäl att oroa sig för det svenska försörjningsstödet, framför allt de långvariga. Det är inte sjukförsäkringen som ligger bakom detta. De är kristallklara. Läs rapporten, läs uppföljningsrapporten! Jag tycker ändå att det är anmärkningsvärt att du antyder att det skulle vara felaktigheter och fiffel i deras rapporter för att gynna regeringens politik.Låt oss titta på siffrorna exakt som de är. lämnade 35 636 personer sjukförsäkringen och skrev in sig hos Arbetsförmedlingen. Många fler lämnade och gick tillbaka till jobbet. Det är den stora framgången. Av dem var det 17 069 personer som inte återgick till sjukförsäkringen för en ny period med sjukpenning, som var kvar hos Arbetsförmedlingen. av dem, 5 000 personer, är i arbete. , 1 400 personer, är öppet arbetslösa. är i arbetsmarknadspolitiska program. Vi pratar om 13 500 personer. För mig är det ingen bagatell att 13 500 personer, som annars skulle ha varit kvar i evig sjukskrivning, har kommit närmare arbetsmarknaden och får bättre stöd och hjälp än de skulle ha fått tidigare.Det du i praktiken säger, fast du inte vill vidgå det, är att du vill tillbaka till hur det var förr och jag vill det inte. Där tycker vi helt enkelt olika.Ni myntade för länge sedan ett begrepp, att verksamheterna ska värnas framför transfereringarna. Jag tycker att vi totalt sett - offentliga försäkringar i kombination med avtalsförsäkringar - ligger på en rimlig nivå och det tycker ni också, med ett halvt basbelopps skillnad i årets budget. Ärade ledamöter och åhörare! Misstro oss inte, säger de utförsäkrade.Med den svenska modellen har haft en av världens bästa och mest effektiva sjukförsäkringsmodeller. Den bygger på den grundläggande principen att alla är med och att alla får del av nyttan. På så sätt skapas den bästa tryggheten för var och en av oss.Det skapar också en stabil och hållbar modell som är effektiv och som alla vi medborgare kan lita till vid behov. Vi finansierar den gemensamt genom arbete och avgifter på lönen och får tillbaka efter behov. Det är en försäkring som är jämlik och rättvis.De dogmatiska tidsgränser som regeringen kallar rehabiliteringskedjan är i själva verket en utsorteringskedja.Herr talman! har ansvaret för att samordna rehabiliteringsinsatserna. Den enskilde måste redan från början få tillgång till ett individuellt anpassat stöd och de insatser som krävs. För den som inte kan återgå till sin tidigare arbetsplats eller sitt tidigare yrke ska insatserna syfta till att komma vidare till något nytt. Ju tidigare och närmare individen och arbetsplatsen åtgärderna sätts in, desto större är chansen att komma tillbaka. Människan måste sättas i centrum. Det är inte en rimlig ordning att den enskilde åläggs allt ansvar. Inte minst arbetsgivaren har en central funktion i en rehabilitering värd namnet.Kunskapen om ohälsa och lyckade rehabiliteringsinsatser är otillräcklig. Kvinnors ohälsa behöver uppmärksammas mer. Det faktum att kvinnor är överrepresenterade bland dem som anses ha diffusa diagnoser behöver belysas närmare. Vid studier av ohälsans orsaker borde det fästas större vikt vid de skillnader som på grund av kön fortfarande gör sig gällande såväl i arbetslivet som vid fördelningen av det obetalda hemarbetet.Herr talman! Regeringens försämringar av sjukförsäkringen, dålig samverkan, byråkrati och krångliga regelverk, gör att människor kommer i kläm och inte får det stöd som de har rätt till. På grund av reformens tidsgränser har många av de utförsäkrade hamnat i fattigdom, oro och lever på sina anhöriga.Många har hamnat utanför försäkringen. Dessa kan inte ens vända sig till eftersom de under sina verksamma år har skaffat sig hus och bil. Reformen har skapat ett nytt slags beroende.Vi ska inte se människor som endast produkter och konsumenter som redovisas i statistiska siffror och resultat. Vår strävan är att skapa förutsättningar och underlätta för människor som är i behov av hjälp vid ohälsa.Många av de försäkrade kommer sent in i rehabiliteringen. Detta gör att det blir svårare och tar med rehabiliteringen.