bet · GY01FiU27 · 2011-06-08 00:00:00 — Fjärde punkten: är det oundgängligt att också fundera på hur man ska finansiera dessa åtgärder. Den grundprincip som vi utgår från är att förlusterna i en fallerande bank och kostnaderna för avvecklingsåtgärderna måste täckas av aktieägarna och fordringsägarna i banken. Det står också klart att det inom ramen för en kris naturligtvis finns sådana omständigheter att det inte kommer att vara tillräckligt att använda sig av aktieägarnas och fordringsägarnas medel. Då måste man kanske gå längre. Femte punkten: Av nämnda skäl är det också viktigt att föregripa utvecklingen. Därför har vi i kommissionen föreslagit att en avvecklingsfond skapas i varje medlemsstat. Sedan är det upp till det finansiella systemet att bära kostnaderna för de resurser som krävs för att lösa problemen för en bank som befinner sig i svårigheter. Det ska vara bankerna som betalar, inte skattebetalarna. I idealfallet bör den här fonden skapas i förväg. Här i har ni ju skapat en sådan fond, med framgångsrika resultat. Avslutningsvis: Jag hoppas att jag inte dragit över mina . Jag vill bara säga att den inre marknaden måste, menar jag, stå kvar i centrum för våra förslag. I har vi allt fler gränsöverskridande företag och företagsgrupper. Tillsammans med har jag även tagit upp banksituationen i att ett fåtal storbanker äger en stor del av bankverksamheten i exempelvis . Vi måste också arbeta med ramen för en krishantering där hänsyn tas till hur verkligheten ser ut och anpassa oss efter de verkliga behov som finns på vår marknad. Man måste dra all nödvändig lärdom av krisen. På det europeiska planet, det gränsöverskridande planet, måste man titta på detta med krishantering och avveckling. Det är ett av skälen till att jag har varit så fast besluten att få till stånd det som inleddes under det svenska ordförandeskapet, nämligen en ram för övervakning. Ni har gränsöverskridande banker. Vidare har vi instrument för övervakning som är nationella 27 olika system för att utöva tillsyn av bankerna. Vi ska inte ha något europeiskt system som ersätter de nationella systemen, utan man ska utgå från dessa. De ligger ju nära den finansiella och ekonomiska verkligheten ute på fältet. Men vi måste också titta på vad som sker på det europeiska planet, snäppet ovanför. Ja, det gäller verkligen att få fram rätt svar på de frågor som rör den gränsöverskridande verksamheten. Allra sist några ord om tidsplanen: Vi hoppas på att kunna lägga fram ett lagförslag om en europeisk ram för krishantering inför ministerrådet och före slutet av . Det är alltså inte kvar. Vi har tid på oss . Det hela är ambitiöst, men jag tror att det är realistiskt. Utvecklingen på marknaden går snabbt snabbare än när det gäller demokratin. Vi har ändå tagit oss tid att genomföra konsultationen. Det är också för att prata om detta som jag kommit till . Jag är verkligen tacksam för detta tillfälle. Jag är tacksam för det initiativ som ni har tagit till att fundera över de här frågorna och för att ni bjudit in kommissionen att delta i diskussionen. Tack för att ni ville lyssna! Vice ordföranden: så mycket för det och tack för att kommissionären ville delta. Vi återkommer till frågor. Ordet går till , chef för riksbank och tidigare verksam inom som chef för avdelningen för monetära och finansiella system. Ingves hanterade där flera finanskriser runt om i världen, bland annat i och . , riksbankschef: Ett stort tack för att jag fått möjligheten att komma hit och prata om ramverk för hanteringen av banker i kris tillsammans med kommissionären och många andra som sysslar med de här frågorna. De frågor som kommissionären redan berört och de fem olika punkterna på hans lista är ett mycket välkommet initiativ, av en rad olika skäl. För länge sedan tänkte man sig att bankkriser hanterar man i slutna rum; det löser sig. Men erfarenheten har visat att det inte riktigt är så det i verkligheten fungerar. Till en del har det att göra med att vi har en ökad gränsöverskridande verksamhet. Det betyder att många är inblandade och att många är berörda, så man behöver veta hur det här ska gå till. Regler på EU-nivå sätter en form av ramar för hur man ska hantera den här typen av frågor nationellt. De beskriver också verktygslådan vilka verktyg som ska finnas i den och hur man ska använda de verktygen i olika sammanhang. Det har visat sig att det finns stora brister i de nationella systemen. Det finns mycket stora olikheter, och det finns stora brister när det gäller hur man ska gå till väga. Då är det bra att man arbetar gemensamt i med den här typen system, så att verktygen för det första finns och för det andra blir mer likformiga. Vad är det vi vill uppnå med detta? Vi vill uppnå en rad olika saker när vi håller på med den här typen av frågor. I vid mening är syftet att begränsa de samhällsekonomiska kostnaderna för dessa kriser, att undgå detta och kunna hantera kriserna på ett sådant sätt att det inte kostar för mycket. Vad som gör att detta är svårt och svårhanterligt, särskilt om vi betraktar en systemkris där många banker har bekymmer, är att befolkningen i de flesta länder har bankinsättningar och pensionstillgångar och är skattebetalare. Det innebär att om stora delar av banksystemet får bekymmer kommer vi inte undan. På det ena eller det andra sättet råkar vi ut för att hantera kostnaderna som samhällsmedborgare. Då gäller det att hitta lämpliga metoder för att hantera detta, eftersom vi med mitt exempel är med om detta på det ena eller det andra sättet. Det är svårt att hävda att det alltid finns någon annan till hands som ska betala. Vi har effekter på kort sikt. Det är direkta kostnader, vem som så att säga ska stå för den bokföringsmässiga kostnaden när det går fel. Då går naturligtvis tankarna alltid först till aktieägarna. Vi har också effekter på lång sikt. De är nog så viktiga, eftersom de styr olika aktörers agerande. Den centrala frågan där är egentligen hur vi ska hantera den asymmetri som verkar ha blivit: Vinsterna tillfaller någon på den privata sidan, medan det allmänna får stå för förlusterna när det går helt snett. Hur ska vi bygga ett system så att vi undviker det man i branschen brukar kalla moral hazard, det vill säga hur ska vi bygga ett system som är sådant att agerandet inom den privata sektorn leder rätt och inte leder i en riktning där det allmänna alltid blir sittande med notan? De förlagor som finns när det gäller avveckling av banker gäller i första hand hantering av mindre banker. Erfarenheter av detta finns inte minst i . Det är kanske inte så konstigt, eftersom man i har tusentals banker. Det innebär att det alltid är några som går omkull även i goda tider, och i dåliga tider är det hundratals banker som går omkull. Då måste man ha ett system för att hantera det. Man måste klara mekaniken i detta. Den slutsatsen kom man till också i i samband med att Northern gick omkull och man egentligen inte hade något system över huvud taget för att hantera den frågan. Det ledde till att man ganska fort skapade ett regelverk som sedan i något enstaka fall har använts och verkar ha fungerat. Alldeles har vi episoden i , där den banken kommer att avvecklas och det sker på ett sådant sätt att det blir en hel del förluster som ska spridas i systemet. Det finns alltså en rad olika förlagor för att avveckla banker på ett ordnat sätt, men dessa förlagor gäller alltså i första hand ganska små och okomplicerade fall. När man tittar på enskilda banker ska man komma ihåg att det finns en del mer komplicerade fall som är ganska tidskrävande. Det har att göra med exemplen där många banker eller hela det finansiella systemet får problem. Då är det inte så enkelt som att säga Vi tar hand om den här banken, och sedan säljer vi den , för vem ska då köpa och under vilka omständigheter? Och vad är det man köper? Det leder till mer komplicerade fall där jag vill ta ett exempel och den svenska bankkrisen. Men det kunde lika gärna visa vad som pågår på . I den meningen är det inte så stora skillnader. Först måste man klassificera kreditportföljen, ta reda på vad man egentligen sitter på. Tyvärr finns det exempel på inte bara detta man benämner moral hazard, utan det finns också exempel på något enklare: Vi hade ingen aning. Man vet alltså inte riktigt vad som finns i kreditportföljen när man tittar efter noga. I väldigt många fall visar det sig att panter ska tas i anspråk, det vill säga det är många fastigheter som det gäller. Då måste man på något sätt värdera de fastigheterna, när det egentligen inte finns en fungerande marknad för fastigheter. Det ställer till en lång rad problem. Det finns inte heller några köpare till dessa fastigheter vid den här tidpunkten. Man får lov att värdera kreditportföljen en vända till, med de krediter som finns kvar. En del kommer att bli övertagna panter i form av fastigheter, bolag eller vad det är och inte lån. Sedan får man göra vad som diskuteras mycket i , det vill säga utföra stresstest av olika slag. I det här sammanhanget handlar det inte om ett stresstest i största allmänhet utan ett stresstest för att få fram hur mycket man måste rekapitalisera en bank på ett eller annat sätt. Sedan utvärderar man det. Detta tar tid. Det gör man inte till måndag, om det är en stor bank eller många banker, utan normalt sett tar det om man ska göra det i detalj. Som påpekades tidigare i kommissionär anförande får man ta sig an detta och fundera över verktygslådan. Om vi tittar på bank A i bilden ser vi att kapitaltäckningen kommer men inte under. En sådan bank reder sig själv. Bank B är en bank som hamnar lite men utan att allt kapital har förbrukats. I det fallet måste tillsynsmyndigheten, staten och bankägarna på något sätt hitta en lösning för hur man ska få kapitalet att återigen lyftas på det ena eller det andra sättet, till exempel om vi blickar framåt genom att konvertera skuldebrev till aktiekapital. Sedan har vi dess värre bank C, där det visar sig att banken inte står att rädda i dess nuvarande form. Man måste avveckla den helt och hållet, dela upp den och göra någonting med de olika delarna. Man kommer inte undan. I det fallet reder det sig inte självt. Det är i stora drag detta som verktygslådorna ska användas till på ett eller annat sätt, antingen för systemet i dess helhet eller för enskilda banker. Så några ord om kommissionens förslag. Det beskriver verktyg för ordnad avveckling inklusive insättargarantin. Ett verktyg som finns där och som kommer att diskuteras mycket framöver är skuldkonvertering för en bank som lever vidare, en typ B-bank som jag pratade om . Det som inte finns med här är ett statligt övertagande, kapitaltillskott och garantier. Man antar bort den frågeställningen, så att säga. Det må väl vara rimligt, om man pratar om små banker. Men om man pratar om hela det finansiella systemet är det svårare att hantera. I sammanfattning innebär kommissionens förslag en kraftig förstärkning av de regelverk som har saknats på många håll. I ett sådant regelverk måste det finnas flexibilitet för att hantera olika sorters kriser. Men det är också viktigt för staten att kunna vidta nödvändiga åtgärder i en systemkris. Ett instrument som finns är mer och bättre kapital, vilket är en het fråga i tidningarna . Det är också skuldkonvertering, som kommer att vara ett komplement. Här finns det mycket att hantera och mycket att prata om. Men med det förslag som kommissionen arbetar med tror jag dess värre inte att det kommer att vara fullt möjligt att hantera alla kriser, eftersom man också måste veta hur man ska gå till väga om hela systemet på ett eller annat sätt råkar i sken. Men det är mycket värdefullt och viktigt steg framåt när det gäller att hantera den här typen av frågeställningar. Vice ordföranden: tackar för det. Då lämnar jag ordet till finansmarknadsminister . : Herr ordförande! Jag tackar för inbjudan och välkomnar att kommissionär har tagit sig tid att komma hit för att diskutera dessa viktiga frågor. Vissa av de frågor som vi diskuterar har nästan existentiell karaktär, till exempel vilka banker man ska försöka ta hand om när det blir kris. Kan man på förhand bestämma vilka de bankerna är, eller varierar det över tiden? När man till exempel har finansiell oro kanske det är viktigare att ta hand om fler banker än när man inte har finansiell oro. Kan man ha ett system där detta är flytande över tiden, eller måste man ha en lite mer strikt ordning? Vad gäller moral hazard har två banker i i praktiken gått på näsan med effekten att aktieägarna inte har fått några pengar. I någon mening tycker jag att det svenska exemplet visar att det går att hantera moral hazard genom att i praktiken utradera aktiekapitalet. Låt mig sedan börja med att säga att den naturligtvis stöder ansträngningarna för att få ett EU-gemensamt ramverk för krishantering av banker. En minimiharmonisering är avgörande för att på ett effektivt sätt hindra fallerande banker, både nationellt och över landgränserna. måste vara trovärdigt och transparent för att ge rätt incitament. Historien lär oss att finansiella kriser är återkommande och att bankernas minne ofta är kort. Den lär oss också att finansiella kriser ofta uppträder i olika skepnader. Det kan vara holländska tulpanlökar, irländska potatisar, Krügerkrasch, konstiga instrument i , expansion i eller något annat. Den stora lärdomen av det är att det inte går att laga gamla lapptäcken. Även om man ser till att man kan hantera exakt samma kris, om den kommer tillbaka, kan man vara ganska säker på att en ny kris kommer att se lite annorlunda ut. Då gäller det att ha fantasi, uppfinningsrikedom och ett brett anslag för att hantera nya kriser. Jag tycker också att man kan säga att har varit hyfsat framgångsrikt på att hantera dessa kriser. Det beror väl delvis på att vi har lärt oss av tidigare kriser . I och andra länder har regeringen och myndigheterna olika målfunktioner för sitt arbete i bred mening. Det är bara den politiska världen som i slutändan har ansvaret gentemot väljarna i allmänna val, vilket inte till exempel centralbanker och tillsynsmyndigheter har. I och med att man i någon mening har olika målfunktioner är det inte konstigt att man kommer fram till delvis annorlunda svar på vissa frågor. Men det som är gemensamt är åtminstone att systemviktiga funktioner upprätthålls, att externaliteterna minimeras, att överdrivet risktagande begränsas och att skattebetalarnas medel värnas. Vi anser att det föreslagna ramverket är ett stort steg i riktning mot ett starkare och mer tåligt europeiskt banksystem. Så några kommentarer till det föreslagna ramverket. När det krävs statliga stödåtgärder måste det vara tydligt att aktieägarna förlorar rätten att leda banken men också rätten till eventuella värden som skapas genom det statliga stödet. Om det inte är säkerställt riskerar skattebetalarnas medel att hamna i fickorna på den fallerande bankens aktieägare. När en bankkris har eskalerat till en punkt då banken omfattas av avvecklingsåtgärder är all trovärdighet och allt förtroende för banken borta. Banken kommer i det läget inte att ha någon möjlighet att attrahera nytt kapital och öka upplåningen. Men även den dagliga verksamheten i banken påverkas till den grad att inga systemviktiga funktioner kommer att kunna upprätthållas. Förtroendet för banken som låneinstitut eller affärspartner är kort och gott brutet. Det var något som jag personligen fick uppleva under hanteringen av det krisdrabbade . Men det var också intressant att notera att när staten gick in och tog över ägandet i återvände förtroendet eller dagar, så att banken kunde fortsätta sin verksamhet. De psykologiska faktorerna eller vad vi ska kalla dem glöms ibland bort i debatten. Men de är av stor betydelse inte minst för samhällets syn på den krisdrabbade banken och förtroendet för den. Att sätta upp en så kallad bank är att flytta tillgångar eller på annat sätt ändra bankens balansräkning under en finanskris. Det riskerar att skapa osäkerhet och ta mycket dyrbar tid i anspråk. En kapitalisering av den krisdrabbade banken i sig kan därför under vissa omständigheter vara ett snabbare och effektivare verktyg för att återställa bankens finansiella styrka. Men vilka stödåtgärder som än vidtas måste det alltid säkerställas att aktieägarna och till viss del fordringsägarna betalar fullt ut för de förluster som de kan bära, som skattebetalarna kompenseras för de risker som de tvingas ta för att värna det finansiella systemet. Det är inte bara så att den stabilitetsfond som vi håller på att bygga upp är ett sätt för bankerna att betala för den implicita garanti som finns, utan det är också så att stödformerna i form av lån från i , , har gett stora vinster, vilket kommer skattebetalarna till del. Så till bail-in-tools eller skuldnedskrivningsinstrument, som vi försöker få in i nästa upplaga av . Spridningseffekter och osäkerhet genom skuldnedskrivning kan leda till ytterligare förluster och därmed ett ännu mer akut kapitalbehov i bankerna under en finansiell kris. Om man menar allvar med att begränsa bankernas risktagande måste man först säkerställa att ansvar utkrävs av aktieägarna, men det är också rimligt att övriga fordringsägare, det vill säga de som en gång har köpt obligationer i bankerna, i någon mening får betala även de här kostnaderna. Jag håller med såväl som kommissionär om att det är mycket lagstiftningsarbete och tänkande som måste till. Hur ska en sådan bail-in eller ett sådant skuldnedskrivningsinstrument se ut? Hur kommer det att fungera? Vilka spridningseffekter kan det få på övriga system? Vi anser att det måste var möjligt att tillföra kapital i en krisdrabbad bank inom ramverket. Detta instrument bör också kombineras med tillfälligt statligt övertagande, så att inte felaktiga incitament skapas. Tillfälligt statligt övertagande av krisdrabbade banker är en möjlighet som finns i alla sammanställda stödlagar och avvecklingsordningar för banker. , och har liksom möjlighet att tillfälligt överta ägandet i en krisdrabbad bank. Om man inte skulle erkänna detta instrument riskerar det att urholka ramverkets trovärdighet som verkningsfullt och effektivt. Vice ordföranden: för det! Då har vi hunnit med inledningarna och tar en kort kaffepaus för att återsamlas här kl. 9.00 för frågor och diskussion. Vice ordföranden: Då återupptar vi utfrågningen. är det utrymme för frågor från utskottets ledamöter till att börja med. Jag ger ordet i partistorleksordning. Den första frågan går till från Socialdemokraterna. (S): Herr ordförande! Tack för tre intressanta inledningar. Som vi har hört är målsättningen med ramverket som vi diskuterar att banker ska kunna gå i konkurs utan att den finansiella stabiliteten riskeras och utan att skattebetalarna får stå för kostnaderna. Det är några av de viktigaste målen. I flera konsultationsfaser har man som man har välkomnat ramverket pekat på att förslagen inte är tillräckliga för att klara en så kallad systemkris, det vill säga en situation där hela det finansiella systemet gungar till. Jag skulle vilja börja med att ställa en övergripande fråga som är av det kontrafaktiska slaget, det vill säga: Vi försöker anta att det som hände inte hände utan att något annat hände. Jag tänker då på finanskrisen. Skulle utfallet av finanskrisen ha blivit annorlunda om ramverket för krishantering, enligt de principer som finns, hade varit gällande? Skulle vi då ha fått ett annat utfall? Hade finanskrisen kunnat förhindras? Hade målet att skattebetalarna inte ska drabbas uppnåtts? Vi vet att det var något annat som faktiskt inträffade. Om man är pessimistisk när man svarar på frågan och säger: Det hade nog inte blivit särskilt mycket annorlunda när det var en så pass omfattande kris, skulle jag vilja veta vilka verktyg som i så fall saknas i verktygslådan. Det är min inledande fråga. (M): Tack för inledningarna. Det är inte mycket vi vet om framtiden. En sak vi kan vara säkra på är att det kommer att uppstå nya kriser. En av de viktigaste delarna är att vi har sunda banker i . I går kom IMF med en ny stabilitetsrapport där man säger att det fortfarande behövs mer kapital i många av banker och bättre kapital. Min fundering till panelen är följande. Vi har Baselregler som är ett slags globala minimikrav som en del tyvärr har svårt att leva upp till. Vi frågar oss kanske här i : Kan man gå längre? Vi vet att det pågår en diskussion i om att man ska ha ett maxtak. Det är en diskussion som en del av oss tycker är lite märklig, att vissa länder inte får ha sundare banker än andra utan att man ska ha ett tak på bankernas kapitaltäckning. Jag vill gärna höra kommissionären och andra i panelen ge synpunkter just på kapitaltäckningskraven. Generaldirektör : Herr ordförande! Det är väldigt viktigt att få till stånd en effektiv krishantering, som har diskuterats här. Skulle det ramverk som föreslås av kommissionen ha lett till att vi hade sluppit många av problemen i finanskrisen? Jag är inte säker på det. Det förslag som ligger handlar ganska mycket om att hantera enskilda banker som fallerar och inte om systemrisken. Det är därför vi tycker att det är viktigt att också ha med rekapitaliseringen. Men grundprinciperna finns där som kan göra att vi kan få andra incitament framöver. Det gör att det är i bankernas eget intresse att kanske ha större kapitalbuffertar. Det är någonting som är fel, som vi har sagt tidigare, i att bankernas ägare vill ha så lite kapital som möjligt och så dåligt kapital som möjligt. Att krisen blev så allvarlig berodde på att vi hade ett kraftigt underkapitaliserat banksystem globalt sett. Det är någonting vi måste ta itu med. En annan konsekvens av det är att bankerna och deras investerare vet att staterna är tvungna att gripa in och att skattemedel finns där som den yttersta garanten. Det är den implicita garantin som nämnde. Det som är intressant är att man kan räkna på hur stor den är. Ratinginstituten, de kreditvärderingsinstitut som sätter betyg på kreditvärdighet, redovisar hur kreditbetygen ser ut för banker utan statligt stöd och med statligt stöd. Tittar vi på ett steg, en betygsskillnad från AA till A, det är ungefär där svenska banker befinner sig, betyder ett steg ned för de fyra stora bankerna. Det är av deras vinst. Ser vi under själva krisen skilde det fem till sex steg mellan den självständiga kreditvärdigheten och den kreditvärdighet som man fick tack vare att man förväntade att staten skulle komma in med skattepengar och lösa ut detta. Det gör att det är en enormt stor subvention som är till fördel för de stora finansiella instituten både i och i andra länder. Därför är det viktigt att stora finansiella företag har högre kapitalkrav. Jag kommer tillbaka till fråga. Det är väldigt viktigt att vi har strama kapitalregler. Stora banker måste kunna ha ett högre kapitalkrav än med de nuvarande Baselreglerna. måste vi ha en möjlighet att hantera både stora och små banker, både enskilda bankfallissemang och de stora systemkriserna, på ett trovärdigt sätt. Annars kommer den implicita garantin att finnas kvar, och vi får den stora fördelen för de stora instituten som kan riskera samhällsekonomin. Riksbankschef : Att svara på hypotetiska frågor är inte alltid så lätt. Men då kan man å andra sidan välja hur man svarar utan att någon kommer att ha facit. Jag tror att det hade gått snabbare att ta itu med problemen om man hade haft regelverken, särskilt som regelverken hade funnits i samtliga EU-länder. Hade man då valt att inte ta itu med problemen så hade det åtminstone diskuterats och synts någonstans därför att någon annan hade klagat. I det avseendet tror jag att det är väldigt bra att vi får regelverket till stånd. Det är också bra att man tvingas att ta ställning till hur man ska hantera små banker och medelstora banker. Den andra frågeställningen var: Vad kunde man ha gjort därutöver för att inte hamna där vi har hamnat? Det här regelverket handlar om vad man gör när man har problem. Låt mig ge två exempel.