bet · GY01JuU9 · 2011-02-09 00:00:00 — 2010/11:JuU9 Processrättsliga frågor I betänkandet behandlar utskottet 30 motionsyrkanden som har väckts under den allmänna motionstiden och som huvudsakligen handlar om frågor som ligger inom ramen för processrätten. Motionerna avser bl.a. olika förundersökningsfrågor samt frågor om rättshjälp och nämndemän. Samtliga motioner avstyrks. I betänkandet finns tio reservationer (S, MP, SD, V). Utskottets förslag till riksdagsbeslut Översyn av rättshjälpslagen m.m. avslår motionerna 2010/11:Ju256, 2010/11:Ju268 och 2010/11:Ju295. Reservation 1 (S, MP, V) Rättshjälp i vissa typer av mål avslår motionerna 2010/11:K402 yrkande 2, 2010/11:Ju228 och 2010/11:Ju254. Straffansvar för osanna uppgifter under förundersökningen avslår motion 2010/11:Ju250. Reservation 2 (SD) Straffreduktion för den som medverkar till att lösa brott avslår motion 2010/11:Ju293 yrkande 5. Reservation 3 (S, SD) avslår motion 2010/11:Ju293 yrkande 6. Reservation 4 (S) avslår motion 2010/11:Ju344 yrkandena 4 och 5. Reservation 5 (SD) Tidsfristen för att informera vårdnadshavare om att en särskild företrädare för barn har förordnats avslår motion 2010/11:Ju359. Enklare regler för kameraövervakning avslår motion 2010/11:Ju279. Reservation 6 (SD) Tillståndskrav för s.k. åtelkamera avslår motion 2010/11:Ju304. Fotograferingsförbudet i domstolarna m.m. avslår motionerna 2010/11:Ju225 yrkandena 1 och 2 samt 2010/11:Ju283. Anonyma vittnen i domstol avslår motion 2010/11:Ju263 yrkande 2. Reservation 7 (SD) avslår motion 2010/11:Ju223. Reservation 8 (SD) motiveringen avslår motionerna 2010/11:Ju284, 2010/11:Ju314, 2010/11:Ju413 och 2010/11:Ju414. Reservation 9 (S, V) avslår motion 2010/11:Ju350. Reservation 10 (SD) Individuella löner för domare avslår motion 2010/11:Ju357. avslår motion 2010/11:Ju351 yrkandena 13. avslår motionerna 2010/11:Ju206 och 2010/11:Ju376. Följande ledamöter har deltagit i beslutet: (S), (C), (M), (M), (S), (S), (M), (S), (S), (M), (KD), (SD), (M), (S), (FP), (MP) och (V). Ärendet och dess beredning Utskottet behandlar 30 motionsyrkanden som har väckts under den allmänna motionstiden och som huvudsakligen handlar om frågor som ligger inom ramen för processrätten. Motionerna avser bl.a. olika förundersökningsfrågor samt frågor om rättshjälp och nämndemän. Samtliga motioner avstyrks. I betänkandet finns tio reservationer. Utskottets förslag i korthet avslår motioner om rättshjälp. Jämför reservation 1 (S, MP, V). Motionärerna i Ju256, Ju268 och Ju295 (samtliga S) efterlyser en översyn av rättshjälpslagen. Motionären i Ju256 anför bl.a. att regeln om att rättshjälp inte beviljas i ärenden om bodelning kan få orättvisa konsekvenser. Motionären i Ju295 anser att rättshjälpslagen borde anpassas till dagens förhållanden när det gäller vårdnadstvister och liknande. Även motionärerna i Ju228 (M), Ju254 (FP) och K402 (M) yrkande 2 efterfrågar en utökad rätt till rättshjälp i vissa avseenden. I motion Ju228 efterfrågas en översyn av enskildas rätt till rättshjälp i förvaltningsrättsliga mål. Enligt motionären i Ju254 bör rättshjälpen utökas så att en enskild arbetstagare som har drabbats av kränkande särbehandling kan få ekonomisk hjälp i en tvist som gäller särbehandlingen. I motion K402 efterfrågas en utredning av möjligheten att ge rätt till rättshjälp i mål vid fastighetsdomstolar. Rättshjälpslagen (1996:1619) har till syfte att fungera som ett yttersta skyddsnät för den som inte kan få rättsligt bistånd på annat sätt. Rättshjälpen är subsidiär till rättsskyddet i privata försäkringar. Det innebär att den som har en rättsskyddsförsäkring eller något annat liknande rättsskydd inte får beviljas rättshjälp (9 § första stycket). Den som inte har något rättsskydd, men som borde ha haft det med hänsyn till sitt försäkringsskydd i övrigt eller till sina personliga och ekonomiska förhållanden, får beviljas rättshjälp endast om det finns särskilda skäl (9 § andra stycket). En grundläggande förutsättning för att rättshjälp ska beviljas är att den rättssökande behöver juridiskt biträde och att detta behov inte kan tillgodoses på något annat sätt (7 §). Som en allmän förutsättning gäller vidare att det är rimligt att staten bidrar till kostnaderna med hänsyn till angelägenhetens art och betydelse, tvisteföremålets värde samt omständigheterna i övrigt (8 §). Rättshjälp får inte beviljas personer vilkas ekonomiska underlag överstiger (6 §). Med ekonomiskt underlag avses den rättssökandes beräknade årsinkomst efter att hänsyn har tagits till underhållsskyldighet, förmögenhetsförhållanden och skuldsättning (38 §). I 1012 §§ rättshjälpslagen finns föreskrifter om vissa begränsningar i rätten till rättshjälp. Enligt dessa bestämmelser får rättshjälp bl.a. inte beviljas i inskrivningsärenden enligt jordabalken, i ärenden om fastighetsdeklaration eller i mål och ärenden om fastighetstaxering. Rättshjälp får inte heller beviljas i en angelägenhet som rör bodelning utom när det gäller av bodelning. I angelägenheter som rör äktenskapsskillnad och frågor som hänger samman med denna samt i angelägenheter som rör underhåll till barn krävs det särskilda skäl för att rättshjälp ska beviljas. Regeringen gav 2007 i uppdrag åt att utvärdera rättshjälpslagen. Syftet med utvärderingen var att skapa ett underlag för ställningstaganden till eventuella förändringar av rättshjälpssystemet. Särskilt avseende skulle fästas vid de effekter som regelverket har för de rättssökande. I utvärderingen skulle bl.a. rättshjälp i familjemål och den statliga rättshjälpens förhållande till privata rättsskyddsförsäkringar uppmärksammas särskilt. Uppdraget redovisades (2009:2). har i rapporten lämnat förslag på åtgärder som bl.a. stärker den rättssökandes rätt. Bland annat föreslås att småföretagare ska ha rätt till rättshjälp i större omfattning än vad som gäller och att ska få i uppdrag att hjälpa föräldrar med beräkningen av underhållsbidrag. Vidare föreslås att kravet på särskilda skäl i angelägenhet som rör underhåll till barn tas bort. Rapporten bereds inom . behandlade utskottet ett antal motioner om rättshjälpslagen (bet. 2008/09:JuU24 s. 2427). Utskottet avstyrkte samtliga motioner med hänvisning till att regeringens beredning av 2009:2 inte borde föregripas. behandlade utskottet en motion om översyn av rättshjälpslagen. Utskottet vidhöll sin tidigare uppfattning och avstyrkte motionen. Som framgår ovan har utvärderat rättshjälpslagen och lämnat vissa förslag till förändringar i lagstiftningen. förslag bereds i . Utskottet anser fortfarande att den beredningen inte bör föregripas. Motionerna K402 yrkande 2, Ju228, Ju254, Ju256, Ju268 och Ju295 avstyrks därför. Frågor som rör förundersökningen Utskottets förslag i korthet avslår motioner om olika förundersökningsfrågor. Motionerna handlar bl.a. om förundersökningsbegränsning, strafflindring för den som medverkat i en brottsutredning och åklagarnas möjlighet att använda hemliga tvångsmedel vid vissa typer av brott. Jämför reservationerna 2 (SD), 3 (S, SD), 4 (S) och 5 (SD). Motionären i Ju250 (M) vill att det utreds om det är möjligt att införa straffansvar för uppsåtliga lögner under förundersökningen. I motion Ju293 (S) yrkande 5 begärs en utredning av möjligheten att införa en straffreduktion för tilltalade som har hjälpt till att utreda brott som de är inblandade i. I samma motions yrkande 6 efterfrågar motionärerna inskränkningar i förundersöknings- och åtalsplikten. Enligt motionärerna skulle detta kunna bidra till en effektivare handläggning. Som exempel nämns att det i stora mål, t.ex. ekobrott, kan dröja år innan lagföringen, på grund av att målen måste utredas i alltför stor omfattning. I motion Ju344 (M) yrkandena 4 och 5 efterfrågas en översyn av möjligheterna att använda hemliga tvångsmedel dels vid misstanke om mened eller övergrepp i rättssak, dels när den misstänktes identitet inte är känd för de rättsvårdande myndigheterna. Enligt motionären i motion Ju359 (KD) är tidsfristen i 2 a § förordningen (1999:998) om särskild företrädare för barn alltför kort, vilket kan ställa till problem. Motionären anför bl.a. att den korta tidsfristen kan leda till att polisen inte hinner förhöra barnet innan vårdnadshavaren får kännedom om att en företrädare har utsetts. Straffansvar för osanna uppgifter I 15 kap. (BrB) finns bestämmelser om ansvar för mened, falskt åtal och annan osann utsaga. En förutsättning för brottet mened är att någon under laga ed lämnar en osann uppgift eller förtiger sanningen (15 kap. 1 § BrB). Under förundersökningen avlägger dock vare sig en misstänkt, en målsägande eller ett vittne någon ed. Det är först under rättegången i domstolen som uppgifter lämnas under ed, dvs. Vid rättegången är det emellertid endast vittnen som avlägger ed. Den tilltalade och målsäganden lämnar alltså inte sina uppgifter under straffansvar vare sig under förundersökningen eller i rätten. Av det anförda följer att den som är misstänkt eller tilltalad kan vägra att uttala sig såväl under förundersökningen som under rättegången. Om den tilltalade väljer att yttra sig har han eller hon inte någon sanningsplikt. Rätten för en person som är misstänkt eller tilltalad att hålla tyst under hela utredningen har ett nära samband med den s.k. oskyldighetspresumtionen, som stadgas i artikel 6.2 i . Enligt den nämnda artikeln ska den som har blivit anklagad för ett brott betraktas som oskyldig till dess att hans eller hennes skuld lagligen har fastställts. Oskyldighetspresumtionen innebär bl.a. att en misstänkt eller en tilltalad inte får tvingas att medverka i brottsutredningen. Som redan har framgått lämnar inte heller en målsägande sina uppgifter under straffansvar. Som grund för detta har anförts att om målsägandens uppgifter lämnades under straffansvar, skulle uppgifterna komma att tillmätas ett alltför stort bevisvärde. Den tilltalades ställning skulle obehörigen försvagas genom detta (se NJA II 1943 s. 492). Avslutningsvis bör nämnas att vissa typer av osanna uppgifter är straffbelagda att lämna under alla förhållanden, dvs. även t.ex. för den som är misstänkt i en förundersökning. Det är således under alla förhållanden straffbart att för polis, åklagare eller annan myndighet felaktigt utpeka någon annan som brottslig. Detta följer av straffbestämmelserna i 15 kap. BrB om falsk angivelse (6 §) och falsk tillvitelse (7 §). Detta innebär t.ex. att det är straffbart för en misstänkt person att i ett förhör sanningslöst peka ut någon annan som skyldig till det påstådda brottet. Utskottet behandlade en motion om straffansvar för osanna uppgifter under förundersökningen (bet. 2009/10:JuU12 s. 7 och 11). Utskottet ansåg att lagens regler om en misstänkts sanningsplikt under förundersökningen var väl avvägda. Enligt utskottet saknades skäl att utvidga dessa ansvarsbestämmelser. Motionen avstyrktes därför. Straffnedsättning för misstänkta som medverkar i brottsutredningen Redan enligt gällande regler ska domstolen vid straffmätningen beakta det förhållandet att den tilltalade frivilligt har angett sig (29 kap. 5 § 3 BrB). Det är själva angivelsen som är det väsentliga och inte att någon underlättar polisens arbete sedan han eller hon väl blivit upptäckt. I betänkandet Ett effektivare brottmålsförfarande några ytterligare åtgärder (SOU 2005:117) föreslås att 29 kap. 5 § 3 BrB kompletteras på så sätt att domstolen vid straffmätningen också ska beakta om den tilltalade har lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av brottet. Syftet med förslaget är att skapa incitament för brottsmisstänkta att aktivt medverka i utredningarna. Detta skulle enligt betänkandet (s. 79) öka effektiviteten i brottsutredningarna. Som ett exempel på en situation där det kan bli aktuellt att tillämpa den föreslagna bestämmelsen nämns i betänkandet (s. 82) att en misstänkt i en komplicerad utredning om ekonomisk brottslighet bidrar till utredningen genom att redogöra för vilka transaktioner och betalningsförmedlingar som har skett. Enligt betänkandet (s. 8688) bör det inte införas en möjlighet för domstolen att vid straffmätningen och påföljdsvalet beakta om den tilltalade har medverkat vid utredningen av andras brott (s.k. kronvittnessystem). Som skäl anförs bl.a. att ett kronvittnes uppgifter skulle ha ett så tvivelaktigt bevisvärde att det kan ifrågasättas om ett sådant system verkligen skulle öka effektiviteten i brottsutredningarna. Regeringen har tillsatt en särskild utredare med uppdrag att göra en översyn av påföljdssystemet för vuxna och unga lagöverträdare (dir. 2009:60). I uppdraget ingår bl.a. att se över de s.k. billighetsskälen som är av betydelse för både straffmätningen och påföljdsvalet. I direktiven anförs (s. 11) att en mer generös utformning i vissa avseenden kan synas skälig medan en större restriktivitet möjligen kan vara påkallad i andra avseenden. måste kraven på proportionalitet och likabehandling kunna tillgodoses i rimlig utsträckning. Mot bakgrund bl.a. av förslagen i betänkande SOU 2005:117 ska utredaren analysera och vid behov föreslå ändringar av bestämmelserna vad avser innehåll, betydelse vid straffmätningen och påföljdsvalet samt för meddelande av påföljdseftergift. Uppdraget ska redovisas . Utskottet behandlade motioner om strafflindring på grund av medverkan i brottsutredning (bet. 2009/10:JuU12 s. 8 och 11). Motionerna avstyrktes i avvaktan på resultatet av det utredningsarbete som pågick. Begränsning i förundersöknings- och åtalsplikten I gäller en obligatorisk åtalsplikt, som kommer till uttryck i 20 kap. 6 § (RB). Innebörden av åtalsplikten är att åklagaren är skyldig att väcka åtal om gärningen är straffbar och bevisningen är så stark att åklagaren på objektiva grunder kan förvänta sig en fällande dom. Åtalsplikten hänger samman med förundersökningsplikten, som framgår av 23 kap. 1 § RB. Enligt den bestämmelsen ska en förundersökning inledas så snart det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har begåtts. Åtalsplikten och förundersökningsplikten är förenade med vissa undantag, bl.a. i bestämmelserna om förundersökningsbegränsning i 23 kap. 4 a § RB. Enligt dessa regler kan en förundersökning läggas ned av processekonomiska skäl, bl.a. när en och samma person misstänks för flera brott . Åklagaren kan i ett sådant fall låta utreda ett representativt urval av de brott som kan antas medföra en ändamålsenlig och tillräckligt ingripande påföljd och lägga ned förundersökningen i övrigt. Förundersökningsbegränsning kan också ske i sådana fall som omfattas av bestämmelserna i 20 kap. 7 § RB om åtalsunderlåtelse. Under förutsättning att något allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts får en förundersökning således begränsas bl.a. om det kan antas att brottet endast skulle föranleda böter eller om den misstänkte har begått något annat brott och det utöver påföljden för detta brott inte krävs påföljd med anledning av det föreliggande brottet. Frågan om möjligheterna till förundersökningsbegränsning bör utökas har utretts på uppdrag av regeringen. I uppdraget ingick bl.a. att ta ställning till om åklagares behörighet att besluta om förundersökningsbegränsning i omfattande och komplicerade ärenden borde utökas. I betänkandet Förundersökningsbegränsning (SOU 2010:43) anförs bl.a. (s. 89) att en prioritering av vilka brott som ska utredas i många fall är en förutsättning för att myndigheterna på ett effektivt sätt ska kunna utreda och lagföra de brott som begåtts inom ramen för de allra mest komplicerade brottshärvorna. I betänkandet föreslås därför en ny regel om förundersökningsbegränsning vid utredningar av omfattande och komplicerad brottslighet. Enligt förslaget ska åklagaren i en sådan utredning kunna underlåta att utreda de personer som misstänks för att ha begått de minst allvarliga brotten. Förundersökningsbegränsningen får dock inte avse brott som kan förväntas leda till svårare påföljd än fängelse eller brott som har begåtts av ungdomar . Vidare får något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosättas. Betänkandet bereds inom . Utskottet behandlade en motion om åtalsbegränsning (bet. 2009/10:JuU12 s. 8 och 11). Motionen avstyrktes i avvaktan på resultatet av det utredningsarbete som pågick. I 27 kap. RB finns bl.a. bestämmelser om hemliga tvångsmedel i form av postkontroll, hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kameraövervakning. För att en åklagare ska kunna använda sig av hemliga tvångsmedel i en förundersökning krävs att en domstol har lämnat tillstånd till det. Domstolens tillstånd avser alltid en viss begränsad tid, som inte får överstiga en månad från beslutet (21 §). Med postkontroll avses att en försändelse som får tas i beslag hålls kvar av ett befordringsföretag till dess att frågan om beslag har avgjorts (9 §). En försändelse får tas i beslag endast om påföljden för brottet är fängelse eller däröver (3 §). Denna förutsättning gäller därmed också för postkontroll. Postkontroll är ett hemligt tvångsmedel, eftersom de personer som kontrollen berör inte underrättas om den pågående kontrollen. Hemlig teleavlyssning innebär att telemeddelanden som befordras eller har befordrats till eller från ett visst telefonnummer, en kod eller annan teleadress avlyssnas eller spelas in i hemlighet. Det krävs att förundersökningen gäller ett brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller att det med hänsyn till omständigheterna kan antas att brottets straffvärde överstiger fängelse (18 §). Enligt denna s.k. straffvärdeventil kan minimistraffet alltså understiga fängelse . Vid hemlig teleövervakning sker inte någon avlyssning eller inspelning av innehållet i telemeddelandet. Det som inhämtas är endast uppgifter om telemeddelanden som befordras eller har befordrats till eller från en viss teleadress. Som hemlig teleövervakning betecknas också en åtgärd som hindrar att ett telemeddelande når fram. För att få tillstånd till teleövervakning måste förundersökningen gälla antingen ett brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än sex månaders fängelse eller något av vissa särskilt angivna brott. De särskilt angivna brotten är barnpornografibrott som inte är ringa, dataintrång och vissa brott med narkotikaanknytning (19 §). Hemlig teleövervakning får alltså användas vid avsevärt fler brottstyper än hemlig teleavlyssning. För både teleavlyssning och teleövervakning krävs att någon är skäligen misstänkt för brottet och att användningen av tvångsmedlet är av synnerlig vikt för utredningen om brottet. Tillståndet ska som huvudregel gälla en viss teleadress som innehas eller har innehafts av den misstänkte (20 §). Vid hemlig kameraövervakning används t.ex. fjärrstyrda tv-kameror för optisk personövervakning utan att någon upplysning om övervakningen lämnas (20 a §). Tillämpningsområdet för kameraövervakning överensstämmer med tillämpningsområdet för hemlig teleavlyssning. För tillstånd krävs alltså att förundersökningen gäller ett brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller att det med hänsyn till omständigheterna kan antas att brottets straffvärde överstiger fängelse . Det finns alltså även här en s.k. straffvärdeventil som innebär att brottets minimistraff kan understiga fängelse . Även för hemlig kameraövervakning krävs att någon är skäligen misstänkt och att användningen av tvångsmedlet är av synnerlig vikt för utredningen (20 b §). Offentliga ombud ska alltid delta i sådana tillståndsärenden vid domstol som gäller hemlig teleavlyssning och hemlig kameraövervakning. I ärenden som gäller hemlig teleövervakning deltar inte sådana ombud (26 §). Bestämmelser om hemlig rumsavlyssning (s.k. buggning) finns i lagen (2007:978) om hemlig rumsavlyssning, som gäller t.o.m. . Hemlig rumsavlyssning innebär att tal i enrum, samtal mellan andra eller förhandlingar vid sammanträde eller annan sammankomst som allmänheten inte har tillträde till avlyssnas eller spelas in i hemlighet (1 §). Tvångsmedlet får användas vid förundersökning om brott som har ett minimistraff om fängelse . Det finns dock även här en straffvärdeventil som innebär att hemlig rumsavlyssning får användas vid förundersökning om vissa andra särskilt angivna brott, om det kan antas att brottets straffvärde överstiger fängelse . Som exempel på sådana brott kan nämnas människohandel, vissa sexualbrott, grov utpressning, grovt övergrepp i rättssak och vissa brott med narkotikaanknytning (2 §). Hemlig rumsavlyssning får endast användas om någon är skäligen misstänkt för något av de brott som lagen omfattar. Det krävs vidare att åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen och att skälen för avlyssningen uppväger det intrång eller men i övrigt som den innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse (3 §). Avlyssningen får endast avse en plats där det finns särskild anledning att anta att den misstänkte kommer att uppehålla sig. Avlyssning i en annan bostad än den misstänktes får endast ske om det finns synnerlig anledning att anta att den misstänkte kommer att uppehålla sig där (4 § första stycket). Det är förbjudet att avlyssna vissa platser, t.ex. massmedieredaktioner, advokatkontor och vårdmottagningar (4 § andra stycket). Frågor om hemlig rumsavlyssning prövas av domstol. Offentliga ombud ska alltid delta vid handläggningen (7 §). Särskild företrädare för barn När det finns anledning att anta att ett brott som kan leda till fängelse har begåtts mot någon som är , dvs. mot ett barn i juridisk mening, och det kan befaras att vårdnadshavaren vilket oftast är föräldern inte kommer att ta till vara barnets rätt ska en särskild företrädare för barnet förordnas (1 § lagen [1999:997] om särskild företrädare för barn). Tanken är att den särskilda företrädaren i stället för barnets vårdnadshavare ska ta till vara barnets rätt under förundersökningen och rättegången (3 §). Om barnet har två vårdnadshavare som inte är gifta eller bor tillsammans under äktenskapsliknande förhållanden och sådana omständigheter som anges i 1 § finns endast i fråga om en av dem, ska den andra vårdnadshavaren förordnas att ensam ta till vara barnets rätt (2 §). Det är åklagaren som ansöker hos tingsrätten om förordnande av särskild företrädare (4 §). Om det kan antas vara nödvändigt för att barnets rätt ska kunna tas till vara, får tingsrätten förordna en särskild företrädare för tiden innan ärendet avgörs utan att höra barnets vårdnadshavare (6 §). Denna möjlighet kan tillämpas när det finns risk för att en vårdnadshavare påverkar barnet att inte lämna några uppgifter till polisen eller att ändra uppgifter som kan ha lämnats till utomstående. Ett interimistiskt förordnande kan också komma i fråga på grund av behovet av andra skyndsamma utredningsåtgärder. Enligt 2 a § förordningen (1999:998) om särskild företrädare för barn kan domstolen underlåta att expediera ett interimistiskt beslut som har fattats utan att barnets vårdnadshavare har hörts, till dess att expediering kan ske utan men för utredningen. Utan en sådan möjlighet skulle ett interimistiskt beslut som syftar till att genomföra ett förhör med barnet utan att påverkas av barnets vårdnadshavare kunna bli verkningslöst. Expediering får dock aldrig ske senare än den fjärde vardagen efter det att beslutet fattades. I betänkandet Målsägandebiträdet Ett aktivt stöd i rättsprocessen (SOU 2007:6) föreslås bl.a. att tidsfristen inom vilken ett beslut om intermistiskt förordnande ska expedieras förlängs . Som skäl för detta anförs (s. 420421) att det tydligt har visat sig att är otillräckligt för att verkställa de utredningsåtgärder som krävs. Betänkandet hänvisar bl.a. till att den mesta kritiken i de utvärderingar av lagen som har gjorts (se bl.a. /06:RFR2) har gällt den aktuella tidsfristen. Betänkandet bereds inom . behandlade och avstyrkte utskottet en motion om särskild företrädare för barn (bet. 2009/10:JuU12 s. 8 och 11). Utskottet uttalade att tidsfristen innan en vårdnadshavare underrättas om att en särskild företrädare blivit utsedd får anses väl avvägd.