bet · GY01JuU7 · 2011-05-31 00:00:00 — Därutöver har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om ordningsvakter (2010:8, FAP 6921). För att kunna förordnas till ordningsvakt krävs att personen med hänsyn till laglydnad och övriga omständigheter är lämplig för uppdraget och har fyllt 20 men inte . Vidare krävs att personen med godkänt resultat har genomgått polisens grundutbildning för ordningsvakter eller fortbildning. Ordningsvakter har enligt 29 § tredje stycket polislagen (1984:387) givits vissa befogenheter som normalt endast tillkommer polisen. En ordningsvakt kan t.ex. när någon stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för densamma, när det är nödvändigt för att ordningen ska kunna upprätthållas, avvisa eller avlägsna någon från ett visst område eller utrymme. Om en sådan åtgärd inte är tillräcklig, får en ordningsvakt tillfälligt omhänderta personen. Ordningsvakter har också under vissa omständigheter rätt att använda handfängsel. En ordningsvakt har vidare befogenhet att omhänderta en person med stöd av lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m.m. samt även beslagta spritdrycker, vin eller starköl enligt lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. I samtliga fall då en ordningsvakt gripit eller omhändertagit någon ska denne skyndsamt överlämnas till närmaste polis. Frågan om ansvar för brott som hör under allmänt åtal får under de villkor som anges i 48 kap. upptas bl.a. genom att en polis förelägger ordningsbot. Ett godkänt föreläggande gäller som lagakraftvunnen dom (48 kap. 3 §). Föreläggande av ordningsbot får utfärdas beträffande brott, för vilket inte stadgas annat straff än penningböter och för vilket ordningsbot bestämts. Föreläggande av ordningsbot utfärdas av polis och får även utfärdas av en åklagare, tulltjänsteman eller kustbevakningstjänsteman (48 kap. 1 och 20 §§). I vilka fall dessa får förelägga ordningsbot framgår av ordningsbotskungörelsen (1968:199). Ett sådant föreläggande kan alltså meddelas av en åklagare, polisman, tulltjänsteman eller kustbevakningstjänsteman. I proposition 2010/11:125 Nedskräpning föreslår regeringen att en ny straffbestämmelse om nedskräpningsförseelse med enbart penningböter i straffskalan förs in i och träder i kraft . För att det ska anses vara en sådan gärning ska nedskräpningen ha varit mindre allvarlig. Med detta avses i första hand att det ska vara fråga om nedskräpning av den karaktär som typiskt sett utgör störande moment på allmänna ytor i samhället och som i vardagligt tal normalt beskrivs som att man skräpar ned. För straffansvar krävs uppsåt eller oaktsamhet. fall undantas från ansvar. Genom att införa en straffbestämmelse med enbart penningböter i straffskalan för nedskräpning i begränsad omfattning skapas förutsättningar för införande av ordningsbot i Riksåklagarens föreskrifter. Miljö- och jordbruksutskottet har i betänkande 2010/11:MJU24 tillstyrkt propositionen i denna del. har behandlat liknande motionsyrkanden tidigare, se betänkande 2008/09:JuU22 Polisfrågor (ett liknande yrkande behandlades även förenklat i betänkande 2009/10:JuU13). I betänkandet (s. 37 f.) ställde sig utskottet inte bakom yrkandet att ordningsvakter ska ges rätt att utfärda ordningsbot vid nedskräpning och föreslog att yrkandet skulle avslås. Som anförts ovan har miljö- och jordbruksutskottet tillstyrkt regeringens förslag att införa ett nytt brott nedskräpningsförseelse som ska kunna straffas med penningböter. instämmer i miljö- och jordbruksutskottets bedömning att ändringen kan bidra till att förbättra effektiviteten när det gäller att bekämpa nedskräpning och skapa förutsättningar för ett enklare sätt att lagföra den som skräpar ned. Vad gäller yrkandena om att ge ordningsvakter m.fl. rätt att utfärda ordningsbot anser utskottet, liksom tidigare, att man inte kan ställa sig bakom dessa yrkanden. Motionerna Ju220 yrkande 2, Ju260 och Ju290 bör därför avslås. Auktorisation av ordningsvakter och väktare I motion Ju372 (M) yrkar motionärerna att frågan om auktorisation av väktare och ordningsvakter bör utredas. Som nämnts i föregående avsnitt är ordningsvakter personer som utan att vara poliser förordnats av en polismyndighet för att medverka till att upprätthålla den allmänna ordningen, t.ex. i anslutning till en krog eller ett idrottsevenemang. Bestämmelser om väktare, om auktorisation av bevakningsföretag och andra föreskrifter om sådana företag finns i lagen (1974:191) om bevakningsföretag. Lagen kompletteras av förordningen (1989:149) om bevakningsföretag m.m. har utfärdat föreskrifter och allmänna råd till lagen och förordningen om bevakningsföretag (RPSFS 2009:18, FAP 5792). Enligt lagen om bevakningsföretag är väktare personer som är godkända för anställning vid bevakningsföretag och som har till uppgift att utföra bevakningstjänst. avses den som yrkesmässigt åtar sig att för annans räkning bevaka fastighet, anläggning, viss verksamhet, offentlig tillställning eller något annat sådant, att bevaka en enskild person för dennes skydd eller att bevaka sedlar, mynt eller annan egendom i samband med transport. Bevakningsföretag ska auktoriseras av , som också godkänner bevakningsföretagens personal. Auktorisation får endast beviljas om det kan antas att verksamheten kommer att bli bedriven på ett sakkunnigt sätt och i övrigt i överensstämmelse med god sed inom branschen, om verksamheten inte kommer att få en från allmän synpunkt olämplig inriktning samt kommer att uppfylla de krav som ställs på verksamhet av det slag som företaget ska bedriva. All personal som är anställd vid ett auktoriserat bevakningsföretag ska vara godkänd vid prövning avseende laglydnad, medborgerlig pålitlighet samt lämplighet i övrigt för anställning i ett sådant företag. Väktare inom bevakningsbranschen ska genomgå obligatorisk utbildning enligt de föreskrifter och allmänna råd om utbildningen som meddelats av . Utbildningen är obligatorisk. En väktare har, till skillnad från en ordningsvakt, inte vidare befogenheter än vad som tillkommer envar. Inom har det gjorts en översyn av olika frågor som rör bl.a. ordningsvakter och väktare som redovisats i departementspromemorian Ordningsvakter och väktare (Ds 2003:50). Delar av förslagen i promemorian genomfördes . Genom ändringar i lagen om bevakningsföretag som trädde i kraft infördes bl.a. möjligheter att ställa särskilt höga krav på företag som ägnar sig åt bevakning av värdetransporter och ett system med differentierad auktorisation inriktat på det slag av verksamhet som bedrivs (prop. 2005/06:136, bet. JuU35, rskr. Återstående delar av departementspromemorian bereds inom . har behandlat liknande motionsyrkanden tidigare, se betänkande 2008/09:JuU22 Polisfrågor (ett liknande yrkande behandlades även förenklat i betänkande 2009/10:JuU13 Polisfrågor). I betänkandet (s. 37 f.) konstaterade utskottet att frågan var föremål för beredning inom . Utskottet var därför inte berett att ta ställning till frågan om auktorisation av ordningsvakter och väktare och föreslog att yrkandet skulle avslås. Som framgår ovan bereds frågan alltjämt inom . Utskottet anser därför inte att det finns anledning att ta ett initiativ i frågan, varför motion Ju372 bör avslås. Tillstånd till offentliga danstillställningar Utskottets förslag i korthet avslår en motion om att avskaffa kravet på tillstånd för att få arrangera en offentlig danstillställning. I motion Ju246 (M) föreslås det att kravet i ordningslagen på tillstånd för att få arrangera en offentlig danstillställning avskaffas. Enligt 2 kap. 4 § ordningslagen (1993:1617) krävs tillstånd för att få anordna en offentlig danstillställning även om den inte anordnas på en offentlig plats. Ansökan om tillstånd görs hos polismyndigheten. behandlade proposition 2003/04:174 Några frågor om ordningslagen. I propositionen skrev regeringen beträffande frågan om krav på danstillstånd bl.a. att de argument som kan anföras mot ett avskaffande av kravet på danstillstånd, framför allt när det gäller ordning och säkerhet, väger tyngre än behovet av minskad byråkrati. Vidare anfördes att det är väl känt att det vid danstillställningar kan uppkomma bråk och andra situationer som kräver polisingripande (prop. s. 14). I samband med justitieutskottets beredning av propositionen tog utskottet även ställning till en motion med ett yrkande om att kravet på tillstånd för danstillställningar ska avskaffas. Utskottet anförde då att ett avskaffande av kravet på tillstånd till danstillställningar som inte genomförs på offentlig plats skulle kunna leda till minskad byråkrati. Ett avskaffande av kravet skulle emellertid försvåra polisens informationsinhämtande och därmed göra det svårare för polisen att fullgöra sitt uppdrag att upprätthålla allmän ordning och säkerhet. Utskottet anförde vidare att danstillställningar med stor publik också kan leda till t.ex. trafikproblem och ordningsstörningar, och det är viktigt att villkoren för tillställningen uppmärksammas vid en ansökan. Utskottet ansåg att kravet på tillstånd till danstillställningar i varje fall tills vidare borde vara kvar (bet. 2004/05:JuU12 s. 6). Motionsyrkanden om avskaffande av tillstånd till danstillställningar har därefter behandlas av utskottet . I betänkande 2007/08:JuU10 Polisfrågor (s. 32 f.) uttalade utskottet att det i fråga om kravet på tillstånd för danstillställningar inte hade någon annan uppfattning än vad det dåvarande justitieutskottet hade . I betänkande 2008/09:JuU22 Polisfrågor (s. 34 f.) vidhöll utskottet sin uppfattning att kravet på tillstånd till danstillställningar bör vara kvar (ett liknande yrkande behandlades även förenklat i betänkande 2009/10:JuU13). Som framgår ovan har liknande motionsyrkanden om att avskaffa kravet på tillstånd till danstillställningar prövats av utskottet . Utskottet vidhåller sin uppfattning att kravet på tillstånd till danstillställningar bör vara kvar. bör därför avslå motion Ju246. Alkohol- och drogtester i trafiken Utskottets förslag i korthet avslår fyra motionsyrkanden om alkohol- och drogtester i trafiken. Jämför reservation 8 (S). I motion Ju339 och Ju382 (båda M) yrkar motionärerna att polisen i större utsträckning än och rutinmässigt ska kunna drogtesta bilförare i trafiken. Motionärerna anför bl.a. att polisen ska få möjlighet att använda sållningsinstrument, t.ex. salivtest, för att se om föraren är påverkad av droger. Av 1 § lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov framgår det att ett alkoholutandningsprov får tas på den som skäligen kan misstänkas för bl.a. rattfylleri enligt 4 § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott, om provet kan ha betydelse för utredning om brottet. Alkoholutandningsprov vid misstanke om rattfylleribrott tas av en polis eller av en tjänsteman vid eller . Provet kallas bevisprov, eftersom det kan användas som bevis för alkoholkoncentrationen. Provtagningen ska utföras på ett sätt som inte utsätter den som provet tas på för allmän uppmärksamhet. Av 2 § lagen om alkoholutandningsprov följer att alkoholutandningsprov får tas på förare av bl.a. motordrivet fordon även om det inte finns någon brottsmisstanke. Ett sådant prov kallas för sållningsprov och får tas av en polis eller, om det är fråga om att förebygga eller upptäcka rattfylleribrottslighet, en tjänsteman vid eller eller en bilinspektör som avses i 1 kap. 3 § fordonslagen (2002:574). Samma krav gäller för genomförandet av provtagningen som vid bevisprov. För sållningsprov gäller dessutom att prov får tas endast på eller i nära anslutning till den plats där personen kontrolleras eller ett ingripande mot honom eller henne görs. Proven ska tas med ett instrument som kan användas utan dröjsmål och som bara anger om eventuell alkoholkoncentration överstiger ett visst gränsvärde. Om ett sållningsprov indikerar att alkoholkoncentrationen överstiger gränsvärdet, kan som regel skälig misstanke om rattfylleribrott anses föreligga. Ett bevisprov kan då tas. Även en kroppsbesiktning i form av blodprovstagning kan då göras enligt bestämmelserna i 28 kap. 12 § . Av 2 § lagen (1999:216) om ögonundersökning vid misstanke om vissa brott i trafiken framgår det att ögonundersökning får göras på förare av bl.a. ett motordrivet fordon, om det kan misstänkas att föraren gjort sig skyldig till drograttfylleri. Undersökningen får genomföras endast om den kan ha betydelse för utredningen om brottet. En misstanke kan baseras bl.a. på förarens sätt att framföra fordonet, hans eller hennes uppträdande eller på att det på annat sätt framkommer omständigheter som tyder på ett missbruk av narkotika. Den aktuella lagen ger i motsats till lagen om alkoholutandningsprov inte möjlighet till rutinmässig undersökning. Ögonundersökningen får bara omfatta yttre iakttagelser av ögonens utseende och funktion och används enbart för att fastställa om det finns skälig misstanke om drogpåverkan. Om ögonundersökningen visar att det finns tecken på narkotikapåverkan och det därmed finns skälig misstanke om brott, får kroppsbesiktning i form av blodprov göras. Regeringen har i förordningen (1999:221) om föreskrifter rörande ögonundersökning bemyndigat att meddela föreskrifter för verkställighet av lagen om ögonundersökning. I RPSFS 1999:4, FAP 3333, har bl.a. föreskrivit att endast en polis som med godkänt resultat har genomgått särskild utbildning får besluta om och genomföra ögonundersökning. har behandlat liknande motionsyrkanden tidigare, se betänkande 2008/09:JuU22 Polisfrågor (liknande yrkande behandlades även förenklat i betänkande 2009/10:JuU13 Polisfrågor). I betänkandet (s. 17 f.) uttalade utskottet, när det gällde frågan om narkotikatester av bilförare och vilka sållningsinstrument som skulle användas, att det inte fanns anledning för att ta ett initiativ och att motionerna därför borde avslås. Utskottet anser, i likhet med motionärerna, att det är viktigt att öka säkerheten på vägarna och att även prioritera arbetet mot förekomsten av narkotika i trafiken. Utskottet vidhåller dock sin ovan redovisade ståndpunkt att det inte finns anledning för att ta ett initiativ beträffande narkotikatester av bilförare och vilka sållningsinstrument som ska användas. bör därför avslå motionerna Ju339 och Ju382. Alkohol- och drogtester vid trafikolyckor I motion T411 (FP, C) yrkande 1 anför motionärerna att det bör vara obligatoriskt att drogtesta förare vid trafikolyckor. I motion Ju296 (S) yrkar motionärerna att det bör vara obligatoriskt att ta ett utandningsprov på förare som är inblandade i trafikolyckor. Som ovan anförts får ett alkoholutandningsprov enligt 1 § lagen om alkoholutandningsprov tas på den som skäligen kan misstänkas för rattfylleri enligt 4 § lagen om straff för vissa trafikbrott om provet kan ha betydelse för utredning av brottet. Provet kallas bevisprov, eftersom det kan användas som bevis för alkoholkoncentrationen i utandningsluften hos en förare i ett brottmål. Alkoholutandningsprov får också tas i form av ett sållningsprov, dvs. även i de fall det inte finns någon brottsmisstanke. Om den som ska lämna ett alkoholutandningsprov vägrar att medverka, får ett blodprov tas trots att det inte föreligger några förutsättningar för det enligt reglerna i , dvs. utan att det föreligger skälig misstanke (3 §). infördes i 3 § lagen om alkoholutandningsprov och 5 § lagen om ögonundersökning vid misstanke om vissa brott i trafiken en möjlighet att ta blodprov på en förare som varit inblandad i en vägtrafikolycka och på grund av det inte kan lämna alkoholutandningsprov eller genomgå en ögonundersökning, även om det saknas misstanke om trafiknykterhetsbrott (bet. 2007/08:JuU26, rskr. 2007/08:188). För att bestämmelsen ska kunna tillämpas krävs för det första att personen på något sätt blivit skadad eller chockad till följd av den olycka han eller hon har varit inblandad i. För det andra krävs att personen på grund av de fysiska eller psykiska skador som orsakats av trafikolyckan är ur stånd att genomföra ett alkoholutandningsprov. Med trafikolycka avses olycka på väg, järnväg, tunnelbana eller spårväg. En trafikolycka anses ha inträffat om kollisioner, avkörningar och liknande mer allvarliga incidenter i trafiken har ägt rum. har behandlat liknande motionsyrkanden tidigare, se betänkande 2008/09:JuU22 Polisfrågor (ett liknande yrkande behandlades även förenklat i betänkande 2009/10:JuU13 Polisfrågor). I betänkandet (s. 17 f.) konstaterade utskottet att det blev möjligt att ta blodprov på en förare som varit inblandad i en vägtrafikolycka och på grund av det inte kan lämna alkoholutandningsprov eller genomgå en ögonundersökning, även om det saknas misstanke om trafiknykterhetsbrott. Utskottet ansåg därför inte att det fanns anledning för att ta ett initiativ. Som redogjorts för ovan får alkoholutandningsprov tas på den som skäligen kan misstänkas för rattfylleri, s.k. bevisprov, men det får också tas utan att det föreligger en sådan misstanke, s.k. sållningsprov. Utskottet vill lyfta fram den ändring som genomfördes i lagen om alkoholutandningsprov och som gör det möjligt att ta blodprov på en förare som varit inblandad i en vägtrafikolycka och på grund av det inte kan lämna alkoholutandningsprov eller genomgå en ögonundersökning, även om det saknas misstanke om trafiknykterhetsbrott. Utskottet anser i likhet med vad utskottet har uttalat att det inte finns anledning för att ta ett initiativ i denna fråga. bör därför avslå motion Ju296 och T411 yrkande 1. Utskottets förslag i korthet avslår sju motioner om vapenlagen m.m. Jämför reservation 9 (S). Skärpta straff för vapenbrott I motion Ju299 (S) yrkar motionären att straffen för brott mot vapenlagen ska skärpas. Motionären anför att regeringen bör göra mer för att förhindra att människor bär vapen på allmän plats, bl.a. bör det anses som grovt vapenbrott att bära ett skarpladdat vapen på allmän plats. I motionerna Ju317 och Ju383 (båda M) anför motionärerna att straffet för olaga vapeninnehav bör skärpas. I 9 kap vapenlagen (1996:67) finns regler om straff och förverkande. Enligt 1 § första stycket döms den som uppsåtligen innehar ett skjutvapen utan att ha rätt till det eller överlåter eller lånar ut ett skjutvapen till någon som inte har rätt att inneha vapnet för vapenbrott till fängelse i högst . Om brottet är grovt döms enligt andra stycket till fängelse i lägst och högst . Justitieministern gav en utredare i uppdrag att utreda vissa frågor rörande vapenlagstiftningen (Ju 2009:H). överlämnade utredaren promemorian Vissa frågor om vapenlagen (Ds 2010:6). I promemorian föreslår utredaren bl.a. att det i bestämmelsen om grovt vapenbrott bör föras in de omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett vapenbrott är grovt. Exempel på situationer då vapen typiskt sett kan befaras komma till brottslig användning är, enligt utredaren, innehav av vapen som innehåller skarp ammunition på offentlig plats, i fordon på offentlig plats eller i lokal till vilken allmänheten har tillträde, t.ex. restaurang eller nattklubb. Samma bedömning bör, enligt utredaren, göras oavsett om patronen befinner sig i vapnets patronläge eller i magasinet eller motsvarande utrymme, dvs. oavsett om vapnet är skjutklart eller inte. Vidare anges att en omständighet som särskilt bör beaktas vid bedömningen av om ett vapenbrott ska bedömas som grovt är om vapnet är av särskilt farlig beskaffenhet. Vapnets farliga beskaffenhet bör kvalificera brottet som grovt oavsett om vapnet kan befaras komma till brottslig användning eller inte. Vid bedömningen av vapnets farlighet bör främst vapnets eldkraft vägas in. Även andra omständigheter, som exempelvis att vapnet är lätt att dölja under kläder, kan tillmätas betydelse. Förslaget har remissbehandlats och bereds inom . har behandlat liknande motionsyrkanden tidigare, se betänkande 2008/09:JuU22 Polisfrågor (liknande yrkanden behandlades även förenklat i betänkande 2009/10:JuU13 Polisfrågor). I betänkandet (s. 40 f.) ansåg utskottet att den pågående utredningen av vapenlagstiftningen och den efterföljande beredningen inte skulle föregripas, och motionerna skulle därför avslås. Som redogjorts för ovan föreslås bl.a. i promemorian Vissa frågor om vapenlagen att omständigheter som ska medföra att ett vapenbrott betraktas som grovt bör vara t.ex. innehav av vapen som innehåller skarp ammunition på offentlig plats. Förslagen bereds inom . Utskottet anser inte att beredningen bör föregripas, varför motionerna Ju299, Ju317 och Ju383 bör avslås. Tillstånd för effektbegränsade vapen I motion Ju201 (FP) anför motionärerna att det bör införas ett generellt krav på tillstånd för att få förvärva effektbegränsade vapen, t.ex. luftgevär och kolsyredrivna vapen. Motionärerna menar att effektbegränsade vapen används vid brott och att ett tillståndskrav skulle ge polisen en möjlighet att inom ramen för den brottsbekämpande verksamheten få reda på vilka som innehar den här typen av vapen. Den som har fyllt behöver enligt 2 kap. 1 § vapenlagen (1996:67) inte tillstånd för att inneha ett kolsyre-, luft-, fjäder- eller harpunvapen med begränsad effekt. I 1 kap. 2 § första stycket vapenförordningen (1996:70) anges att ett kolsyre-, luft- eller fjädervapen anses ha begränsad effekt, om en projektil från vapnet från pipans mynning har en anslagsenergi som är mindre än tio joule. Ett hel- eller halvautomatiskt vapen av det angivna slaget ska enligt andra stycket anses ha begränsad effekt, om varje projektil från vapnet har en anslagsenergi som är mindre än tre joule från pipans mynning. Enligt tredje och fjärde styckena i den sistnämnda paragrafen gäller särskilda regler för kolsyrevapen som är avsedda för att med färg markera träffar på deltagare i stridsspel (paintballvapen) och för harpunvapen. Enligt punkt 6 i övergångsbestämmelserna till vapenförordnigen gäller att den som sedan tiden före innehar ett luft- eller fjädervapen, som enligt då gällande föreskrifter fick innehas utan tillstånd, även fortsättningsvis får inneha vapnet utan tillstånd. I promemorian Vissa frågor om vapenlagen (Ds 2010:6), som nämns i föregående avsnitt, behandlas även frågor om effektbegränsade vapen. I promemorian behandlas bl.a. frågor som rör klassificeringen av effektbegränsade vapen. Utskottet noterar att den nuvarande definitionen av vad som ska anses utgöra ett effektbegränsat vapen har utformats utifrån vapnets farlighet, det vill säga risken för skador. Att effektbegränsade vapen bedöms som mindre farliga är också anledningen till att de är undantagna från kravet på t.ex. tillstånd enligt vapenlagen. Enligt utskottets uppfattning är det rimligt att inte ha samma stränga reglering för mindre farliga vapen som för övriga vapen. Frågan var gränsen för när ett vapen ska anses vara effektbegränsat går är dock föremål för överväganden i den ovannämnda promemorian Vissa frågor om vapenlagen, som , bereds inom . Utskottet anser inte att beredningen bör föregripas, varför bör avslå motion Ju201. I motion Ju218 och Ju348 (båda M) anför motionärerna att det bör införas ett nytt system vid registrering av brott så att det framgår om ett brott har begåtts med legala eller illegala vapen. (Brå) ska som ansvarig myndighet för den officiella rättsstatistiken utveckla innehållet och kvaliteten i statistiken när det gäller brottslighet och samhällets reaktioner på brott. Statistikens innehåll och kvalitet ska anpassas till rättsväsendets och samhällets informationsbehov. Dagens system med brottskoder består av drygt 400 olika sådana koder. I samråd med ett antal andra myndigheter sker eller vid behov en översyn av brottskoderna. Nya brottskoder kan införas som en följd av lagändringar eller om statistikanvändare har gett uttryck för angelägna behov av detta. När det gäller utvecklingsarbetet för att förbättra kriminalstatistiken arbetar rättsväsendets myndigheter med att utveckla en gemensam elektronisk informationshantering i brottmålsprocessen. I det arbetet ingår att ta fram ett nytt sätt att klassificera brott, vilket bl.a. kommer att göra det möjligt att följa hanteringen av ett brott genom hela rättsväsendet.