bet · GY01SfU6 · 2011-04-11 00:00:00 — Domstolen ska även särskilt beakta om utlänningen har barn i och barnets behov av kontakt med utlänningen, hur kontakten mellan dem har varit och hur den skulle påverkas av att utlänningen utvisas. Hänsyn ska också tas till om det finns hinder mot verkställighet av utvisningen enligt utlänningslagens bestämmelser om verkställighetshinder t.ex. risk för dödsstraff, kroppsstraff, tortyr eller förföljelse och utlänningen därför inte kan sändas till ett visst land eller om det annars finns särskilda hinder mot att utvisningsbeslutet verkställs. En utlänning som är flykting och som behöver en i får utvisas endast om han eller hon har begått ett synnerligen grovt brott och det skulle medföra allvarlig fara för allmän ordning och säkerhet att låta utlänningen stanna här. En utvisning får också ske om utlänningen i eller utomlands har bedrivit verksamhet som har inneburit fara för rikets säkerhet och det finns anledning att anta att han eller hon skulle fortsätta med en sådan verksamhet här. Vidare får en utlänning utvisas endast när det finns synnerliga skäl, om han eller hon har vistats i med permanent uppehållstillstånd när åtal väcks eller om han eller hon då har varit bosatt i . En utlänning som har permanent uppehållsrätt får utvisas på grund av brott endast när det finns synnerliga skäl. Det måste också finnas synnerliga skäl för att någon ska kunna utvisas på grund av hänsyn till allmän ordning och säkerhet. Det finns inga bestämmelser om när frågan om utvisning ska tas upp till prövning. Såväl åklagaren som domstolen kan avgöra om frågan ska tas upp eller inte. m.fl. (SD) begär i motion Sf385 yrkande 17 ett tillkännagivande om att personer som saknar svenskt medborgarskap och som gör sig skyldiga till grova brott eller upprepade brott av mindre grov art ska få sitt uppehållstillstånd indraget och utvisas. Även i motionens yrkande 18 begärs ett tillkännagivande. Om en person med uppehållstillstånd visar sig ha besökt det land som han eller hon sagt sig vara på flykt ifrån, ska personen få uppehållstillståndet indraget och därefter utvisas. I motion Ju419 av och (SD) begärs i yrkandena 17 tillkännagivanden enligt följande. Frågan om utvisning ska bli en obligatorisk del för domstolen att pröva vid brottmål där den tilltalade innehar medborgarskap i ett annat land än eller är statslös. Motionärerna anser att det inte är rimligt att en utlänning ska få förmånen att stanna i om han eller hon inte kan eller vill respektera svenska lagar och regler. Det ska finnas synnerligen starka skäl för att utvisning inte ska utdömas i de fall där en utlänning döms för ett brott som i och för sig kan medföra utvisning. Utvisning bör vara regel snarare än undantag. Utvisning ska vara obligatorisk och på livstid i de fall en utlänning har dömts för mord, våldtäkt, väpnat rån, grov misshandel, narkotikabrott, grov stöld och annan jämförlig brottslighet eller för bedrägeri kopplat till sociala förmåner. För de fall där brottsligheten inte bedöms som grov ska obligatorisk utvisning utdömas om det rör sig om upprepad brottslighet. Motionärerna anser att brott av denna typ är av sådan karaktär att det vore omoraliskt och ett hån mot offren om släppte in den kriminelle i landet igen. Domstolar ska inte ta hänsyn till utlänningars levnadsomständigheter eller hur länge utlänningarna har vistats i . En kriminell utlännings eventuella koppling till måste anses väga mindre tungt än behovet av att ge offren upprättelse. Det ska inte krävas synnerliga skäl för att en kriminell utlänning som bott i eller som har haft uppehållstillstånd ska kunna utvisas. Det ska inte heller krävas att det måste vara ett synnerligen grovt brott som medfört allvarlig fara för allmän ordning och säkerhet för att domstolen ska besluta om utvisning i de fall den kriminella utlänningen har flyktingstatus. Motionärerna anser att det inte är moraliskt försvarbart att en utlänning som begått brott i ska få stanna. Det ska värnas om offren och inte om kriminella utlänningars möjligheter att stanna i det land de begått brott i. Frågan om utvisning ska prövas av domstolen oberoende av om åklagaren har framställt ett yrkande om detta. Vanligen initieras dock frågan om utvisning av åklagaren i stämningsansökan eller under huvudförhandlingen. En utlänning kan utvisas ur på grund av brott av en viss svårighetsgrad, dvs. om han eller hon döms för brott som kan leda till fängelse. Utvisning ska normalt inte ske vid mindre allvarlig brottslighet, men om denna är upprepad eller systematisk kan utvisning komma i fråga även vid exempelvis brott av typen snatteri. Återfallsrisk är normalt en förutsättning för att utvisa en person. I vissa allvarligare fall får dock utvisning tillgripas utan att det finns någon återfallsrisk. En allmän riktlinje är att brottet bör ha ett straffvärde om fängelse för att utvisning ska ske oberoende av återfallsrisk (t.ex. NJA 2001 s. 464). Utvisningsmöjligheten begränsas av utlänningens anknytning till . Bedömningen av anknytningen till görs utifrån en sammanvägning av vad som är känt om utlänningens personliga förhållanden såsom familje-, bostads- och arbetsförhållanden, vistelsetid i , flyktingstatus, beviljat uppehållstillstånd, social anpassning, eventuella kvarvarande band till ursprungslandet m.m. Utskottet vill särskilt framhålla de svårigheter som en utvisning kan innebära om utlänningen har familj i , vilken då kan drabbas hårt. Det är därför viktigt att frågan om utvisning prövas med beaktande av den skada och olägenhet som kan drabba en utvisads familj. Principen om barnets bästa har även kommit till uttryck i lagtexten i form av en uttrycklig skyldighet för domstolarna att särskilt beakta om utlänningen har barn i och, om så är fallet, barnets behov av kontakt med utlänningen, hur kontakten har varit och hur kontakten skulle påverkas av en utvisning. Även om den dömde inte har familj får det anses vara rimligt att ta hänsyn till om han eller hon, frånsett den brottsliga gärningen, har levt under ordnade förhållanden i . Enligt får en fördragsslutande stat inte utvisa en flykting som lovligen uppehåller sig på statens område annat än av skäl som kan hänföras till den nationella säkerheten eller den allmänna ordningen. Utskottet vill framhålla att det är viktigt att utvisningsfrågan bedöms på ett nyanserat sätt och att det finns proportion mellan brottet och de rättsverkningar som det får för den enskilde. Vidare vill utskottet understryka vikten av att reglerna präglas av grundläggande humanitära krav och rättssäkerhetsgarantier. Enligt utskottets mening uppfyller de nu aktuella reglerna i utlänningslagen dessa krav. Utskottet kan inte ställa sig bakom det synsätt som väsentligen kommer till uttryck i motionsyrkandena Sf385 yrkandena och Ju419 yrkandena 17. Motionsyrkandena avstyrks således. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden bl.a. om förvarstider, om förbud mot att ha barn placerade i förvar och om att asylsökande som inte har begått brott inte ska placeras i häkten. Jämför reservation 31 (V). Reglerna om förvar finns i 10 kap. UtlL. En vuxen kan tas i förvar i något av följande fall: Om det är nödvändigt för att utredningen av ärendet om utlänningens rätt att stanna ska kunna genomföras (utredningsförvar). Förvarstiden är högst . Tiden får inte förlängas. Om identiteten är oklar (identitetsförvar). Förvarstiden är högst . Om det är sannolikt att utlänningen kommer att avvisas eller utvisas eller om det är fråga om att verkställa ett avlägsnandebeslut. Om det i dessa fall finns anledning att anta att utlänningen kommer att hålla sig undan eller bedriva brottslig verksamhet, får denne tas i förvar (verkställighetsförvar). Förvarstiden är högst om det är sannolikt att utlänningen inte får stanna. Om det redan är beslutat att utlänningen ska lämna landet, är förvarstiden högst . Finns det synnerliga skäl kan förvarstiderna förlängas (gäller punkterna 2 och 3). Ett barn kan inte hållas i förvar på den grunden att det finns anledning att anta att barnet kommer att bedriva brottslighet i . Ett barn får heller inte hållas i identitetsförvar eller utredningsförvar. Barn och deras föräldrar eller vårdnadshavare får inte skiljas åt genom att någon av dem tas i förvar. Däremot kan ett barn tas i förvar tillsammans med en av sina vårdnadshavare, om det enligt lag finns förutsättningar för att ta såväl barnet som vårdnadshavaren i förvar. Ett barn som inte har någon vårdnadshavare i får tas i förvar endast om det finns synnerliga skäl och endast när barnet ska lämna landet i samband med ett avslagsbeslut. Förvarstiden för barn är högst , och den kan förlängas med om det finns synnerliga skäl. En utlännings frihet får enligt 1 kap. 8 § UtlL inte begränsas mer än vad som är nödvändigt i varje enskilt fall. Det innebär att den rättsliga prövningen ska påskyndas om utlänningen är tagen i förvar. Ett beslut om förvar av en polismyndighet eller får överklagas till en migrationsdomstol. Mål om förvar ska handläggas skyndsamt. En särskild utredare fick i uppdrag att lämna förslag till hur parlamentets och rådets direktiv /115/EG av om gemensamma normer och förfaranden för återvändande av tredjelandsmedborgare som vistas olagligt i medlemsländerna (återvändandedirektivet) ska genomföras i svensk rätt (dir. 2009:1). Utredningen, som antog namnet , gavs även i uppdrag att genomföra en övergripande analys av utlänningslagens bestämmelser om förvar samt att lägga fram nödvändiga förslag till författningsändringar eller andra åtgärder. Utredningen lämnade beträffande genomförandet av återvändandedirektivet ett delbetänkande (SOU 2009:60). Betänkandet bereds inom . I motion Sf4 av m.fl. (MP) begärs i yrkande 9 i denna del ett tillkännagivande om att användningen av förvar bör minimeras. Människor som inte har gjort sig skyldiga till brott eller ens är misstänkta för detta ska inte hållas fängslade. I motion Sf240 av m.fl. (MP) begärs i yrkande 2 ett tillkännagivande om att helt avskaffa användandet av förvar för barn och minimera användandet av förvar när det gäller vuxna. I motionens yrkande 3 begärs ett tillkännagivande om att verka för kraftigt kortade förvarstider. Motionärerna anför bl.a. att det inte är rimligt att människor som inte är misstänkta för brott ska behandlas som kriminella. Förvarstagande av vuxna bör därför minimeras, och det bör avskaffas för minderåriga. m.fl. (V) begär i motion Sf368 yrkande 12 ett tillkännagivande om en översyn av utlänningslagen för att förändra reglerna för förvarstagande. Motionärerna anför att förvarstagande ska ske i undantagsfall och vara tidsbegränsat . Vid synnerliga skäl, såsom att den förvarstagne uppenbart och medvetet försvårar processen, ska förvarstagandet kunna förlängas en gång med ytterligare om en domstol så beslutar. Barn ska inte kunna tas i förvar. och (KD) begär i motion Sf341 yrkande 4 ett tillkännagivande om att förvarstagande av asylsökande endast ska ske i undantagsfall och att det måste finnas en tidsbegränsning samt att alternativa former bör prövas och utredas. Motionärerna anför att alternativa former till förvarstagande är särskilt viktiga för asylsökande som har blivit torterade. Kvinnor ska erbjudas förvar avskilt från män. Huvudprincipen ska vara att barn inte ska sättas i förvar. I motionens yrkande 5 begärs ett tillkännagivande om att asylsökande som inte har begått brott inte ska placeras i häkten. Motionärerna framhåller att det rör sig om personer som är självmordsbenägna eller på annat sätt psykiskt labila. Ett väl fungerande återvändande, i första hand självmant men om det krävs med tvång, är en av förutsättningarna för att asylsystem ska vara långsiktigt hållbart. Återvändandedirektivet innehåller ett flertal regler om förvar. Utgångspunkten i direktivet är att s.k. verkställighetsförvar får ske när det är nödvändigt för att förbereda eller genomföra en verkställighet av ett beslut om avvisning eller utvisning. Dessa regler är avsedda att tillämpas endast om det finns en risk för avvikande eller om en utlänning håller sig undan eller på annat sätt förhindrar förberedelserna inför en verkställighet. Direktivet ställer krav på att det vid längre perioder av förvar ska ske prövning av en rättslig myndighet, och direktivet innehåller även bestämmelser om hur länge verkställighetsförvar får pågå. Av den överenskommelse som regeringen och de gröna slutit framgår att de som fått ett avvisnings- eller utvisningsbeslut som vunnit laga kraft är skyldiga att lämna landet. Det finns således ett brett parlamentariskt stöd för den gällande ordningen. Partierna är också överens om att återvändandedirektivet ska genomföras i svensk lagstiftning i syfte att öka rättssäkerheten för den enskilde liksom för att skapa en ordning med så korta förvarstider som möjligt. En särskild utredare bör vidare, enligt överenskommelsen, tillsättas för att kartlägga hur beslut och domar inom migrationsområdet är utformade och hur parter och överinstanser uppfattar dessa. Mot bakgrund av kartläggningen ska utredaren överväga hur utformningen av beslut kan utvecklas. Kartläggningen och övervägandena ska redovisas på ett sådant sätt att de kan ligga till grund för domstolarnas och myndigheternas fortsatta arbete med dessa frågor. Motionerna Sf4 yrkande 9 i denna del och Sf240 yrkandena 2 och 3 får anses delvis tillgodosedda med detta. Motionerna Sf341 yrkande 4 och Sf368 yrkande 12 avstyrks. I slutbetänkandet Förvar (SOU 2011:17) föreslår bl.a. att en större andel av de förvarstagna utlänningar som placeras inom kriminalvården ska bli kvar i förvar. ska därför ges i uppdrag dels att inrätta avdelningar med en viss högre säkerhet på förvaren, dels att se till att närvaron av sjukvårdspersonal på förvaren ökar. Möjligheten att placera en förvarstagen inom kriminalvården ska vara kvar för dem som är utvisade på grund av att de har gjort sig skyldiga till brott. En utlänning ska även kunna placeras hos kriminalvården av säkerhetsskäl om det är motiverat av andra skäl än att utlänningen utgör en allvarlig fara för sig själv. De utlänningar som placeras hos kriminalvården ska som huvudregel inte kunna placeras i ett häkte eller en polisarrest. De ska i stället placeras på en avdelning på en anstalt som inrättats särskilt för förvarstagna utlänningar. Utskottet konstaterar att det pågår en beredning i av betänkande. Utskottet vill inte föregripa denna beredning och är därför inte berett att ställa sig bakom förslaget i motion Sf341 yrkande 5 som avstyrks. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden bl.a. om besöksvisum, om visum för asylsökande och om att beslut om avslag på ansökan om visum ska kunna överklagas. Jämför reservationerna 32 (V), 33 (V) och 34 (SD). En utlänning som reser in i eller vistas i ska ha visering om han eller hon inte har uppehållstillstånd, har ställning som varaktigt bosatt eller är nordisk medborgare. Regeringen får föreskriva andra undantag från kravet på visering. Undantag gäller bl.a. för EU-medborgare samt vissa konventionsflyktingar och statslösa personer. I rådets förordning (EG) nr 539/2001 regleras vilka tredjeländers medborgare som behöver visering respektive vilka som är undantagna från viseringskrav. gäller och rådets förordning om införande av en gemenskapskodex om viseringar, den s.k. viseringskodexen, som lag i . Genom viseringskodexen sammanförs bestämmelser om visum i en EU-förordning. Viseringskodexen tillämpas av alla Schengenstater. Ett visum som beviljats av något av dessa länder gäller som huvudregel också för besök i alla de andra (enhetlig visering). I undantagsfall kan det gälla för inresa bara i det land som utfärdat det eller bara för vissa länder (visering med territoriellt begränsad giltighet). En Schengenvisering enligt viseringskodexen är tidsbegränsad och gäller per halvår. Den som vistats inom Schengenområdet måste vara utrest för att kunna få en ny Schengenvisering. Ett sådant visum kan dock beslutas gälla för flera inresor, t.ex. vid besök hos egna barn eller vid återkommande affärsbesök. Visumet gäller då för vistelser på maximalt per halvår och kan beviljas för maximalt . Den som har särskilda skäl kan få ett visum högst . Visumet prövas enligt nationella regler. Innehavare av ett sådant visum har samma rätt till fri rörlighet inom Schengenområdet som innehavare av uppehållstillstånd, dvs. rätt att vistas per sexmånadersperiod inom övriga medlemsstaters territorier (s.k. D-visum). Viseringsansökningarna ska enligt viseringskodexen som huvudregel handläggas av konsulaten (ambassader och karriärkonsulat) som också ska fatta beslut med anledning av dem. Även en polismyndighet vid en yttre gräns har behörighet att handlägga och besluta om viseringar. Beslut om Schengenvisering får utöver av vad som följer av viseringskodexen meddelas av och . Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, får meddela föreskrifter om att andra myndigheter har rätt att besluta om visering. Regeringen får även ingå en överenskommelse med en Schengenstat om att den statens behöriga myndigheter får meddela beslut om enhetlig visering. Endast ett avslag på en ansökan om visering eller en återkallelse av visering för en utlänning som är familjemedlem till en EES-medborgare utan att själv vara EES-medborgare kan överklagas. Bestämmelsen är en följd av EG-direktivet om unionsmedborgares rörlighet inom unionen, det s.k. rörlighetsdirektivet. EU:s system för utbyte av viseringsinformation (VIS) Rådet beslutade om inrättandet av ett gemensamt europeiskt system för utbyte av viseringsinformation. I rådets förordning (EG) nr 767/2008 av om informationssystemet för viseringar (VIS) och utbytet mellan medlemsstaterna av uppgifter om viseringar för kortare vistelse (VIS-förordningen) anges ändamålet, funktionen och ansvarsfördelningen för VIS för att underlätta prövningen av viseringsansökningar och beslutsfattande. Driftsättningen av VIS har försenats på grund av tekniska problem och är nu planerad . För att säkerställa identifieringen av den som söker visering kommer biometri (fingeravtryck och ansiktsfoto) att tas upp vid varje förstagångsansökan om visering. Biometrin lagras elektroniskt i VIS centrala databas. VIS ska användas av samtliga länder som deltar i . Genom att biometrisk information registreras säkerställs viseringshandlingens äkthet och att det är den person som handlingen ställs ut till som använder den. VIS kommer också att underlätta identifiering och återsändande av olagliga invandrare samt tillämpningen av Dublinförordningen. Vidare kommer den förbättrade prövningen av viseringsansökningar att bidra till medlemsstaternas inre säkerhet. Genom att alla viseringsansökningar samlas centralt medför VIS också att den gemensamma viseringspolitiken, viseringssamarbetet och samrådet mellan medlemsstaternas viseringsmyndigheter förstärks. Arbetet med att öka harmoniseringen av viseringspolitiken fortsätter inom EU och mellan Schengenstaterna. antog rådet viseringskodexen (2009/810/EG). Kodexen innehåller gemensamma bestämmelser för viseringshantering, och bl.a. införs rätten att överklaga viseringsbeslut. Kodexen innehåller också bestämmelser om hur biometri ska tas upp vid ansökan om visering och om hur länderna kan företräda varandra i tredjeländer när det gäller viseringshantering. Kodexen började tillämpas . Överklagandebestämmelserna ska börja tillämpas . lämnade sitt delbetänkande, EU:s viseringskodex (SOU 2009:77). överlämnades utredningens slutbetänkande, Fingeravtryck i uppehållstillstånd (SOU 2009:91). I delbetänkandet föreslår utredaren bl.a. att viseringsärenden ska kunna överklagas till en migrationsdomstol som första instans och därefter till Migrationsöverdomstolen. Beredning pågår nu inom av ändringar i nationella författningar med anledning av kodexen. I motion Sf319 av i m.fl. (S) begärs ett tillkännagivande om en översyn av möjligheterna till visumansökan på svenska konsulat. Motionärerna anför att inte har ambassader i alla länder i världen. Många människor tvingas därför att åka till grannländer för att söka visum. Med dagens teknik borde det vara möjligt även för konsulaten att kunna ta emot visumansökningar. m.fl. (MP) begär i motion Sf271 yrkande 4 ett tillkännagivande om att det bör göras ett förtydligande i utlänningslagen i syfte att betona möjligheten att utfärda visum för dem som sökt uppehållstillstånd för att de ska kunna invänta uppehållstillstånd i . Motionärerna anser att det bör införas en möjlighet att invänta uppehållstillståndet i i de fall där det är uppenbart att uppehållstillstånd kommer att ges. I motion Sf392 av m.fl. (MP) begärs i yrkande 1 ett tillkännagivande om att regeringen bör verka för ett enklare och mindre restriktivt regelverk för besöksvisum. Motionärerna anför att för personer från vissa länder är det nästan omöjligt att få visum på grund av den s.k. avhoppsrisken. Det är inte en acceptabel ordning att vissa nationaliteter in absurdum ska bevisa att de inte tänker stanna i när de vill besöka en släkting eller vän här i landet. Det är inte heller acceptabelt att människor luras att betala för en ansökan man redan från början vet kommer att avslås. Kostnaden för en viseringsansökan kan bli väldigt hög för de ansökande. Även i motion Sf394 av m.fl. (MP) yrkande 8 begärs ett tillkännagivande med samma innehåll. Motionärerna framhåller att personer från länder från vilka det tidigare funnits en s.k. avhoppsrisk, eller där det utbrutit konflikter under handläggningsförfarandet, inte ska ha sämre möjligheter än andra att beviljas inresa i . Slutligen begär m.fl. (V) i motion Sf368 yrkande 19 ett tillkännagivande med detta innehåll. I motion Sf392 yrkande 2 begärs ett tillkännagivande om att alla avslag på viseringsansökningar bör kunna överklagas. I motion Sf394 yrkande 7 begärs också ett tillkännagivande om att en utredning bör tillsättas för att se över hur en procedur för utfärdande av asylvisum vid svenska beskickningar kan utformas som ett komplement till det traditionella sättet att söka asyl. Även i motion Sf368 yrkande 18 begärs ett tillkännagivande med detta innehåll. och (KD) begär i motion Sf342 yrkande 5 ett tillkännagivande om att det bör utredas hur ett system med ett nödvisum till asylsökande skulle kunna fungera i syfte att skapa fler legala vägar in i EU. Motionärerna anser att beskickningar ska ges rätt att utfärda visum till skyddsbehövande från antingen deras hemland eller något annat närliggande land. Nödvisumet ska ses som ett komplement till det vanliga sättet att söka asyl. I motion Sf385 av m.fl. (SD) begärs i yrkande 9 ett tillkännagivande om att visumtvång ska gälla för medborgare i länder som är, eller misstänks vara, baser för terrorism samt för medborgare i länder som genererar omfattande illegal invandring till . Av årsredovisning framgår att utlandsmyndigheterna tog emot drygt 206 000 visumansökningar, vilket är ungefär 10 000 fler än 2009. Endast en mindre del, 4 188 ärenden, överlämnades till verket för beslut. Detta motsvarar av det totala antalet viseringsärenden. Anledningar till att ärenden lämnas över är t.ex. att utlandsmyndigheterna behöver vägledning i fråga om ny praxis eller av säkerhetsskäl. I dessa ärenden ingår även sådana ärenden som har lämnats över till av de nordiska länder som representerar . Det övergripande målet för den svenska viseringspolitiken är att skapa så stor frihet som möjligt för personer att röra sig över gränserna. Det är av största vikt att man underlättar kontakter mellan människor i olika länder i fråga om såväl släktkontakter som kommersiella och kulturella förbindelser på olika plan. Önskemålet om fri rörlighet måste dock ställas mot nödvändigheten av att upprätthålla en reglerad invandring. Visering till söks vid en svensk ambassad eller ett svenskt karriärkonsulat i det land sökanden är bosatt. Där inte har någon ambassad eller något karriärkonsulat kan ett annat Schengenland utfärda viseringen för räkning. På vissa orter företräds av ett annat nordiskt land även om det finns en svensk ambassad på plats.