sou · GYB346 · 2010-06-30 00:00:00 — 5Se de förenade målen 286/82 och 26/83, och , 1984, s. 377; svensk specialutgåva, volym 7, s. 473. 6Mål 120/78, mot Bondesmonopolwerwaltung fûr Branntwein (Cassis de ), 1979, s. 649, svensk specialutgåva, volym 4. Fri rörlighet för tjänster I det första fallet när tjänsteutövaren förflyttar sig till ett annat land för att där prestera sin tjänst synes likheten med etableringsfriheten vara påtaglig. Skillnaden är emellertid att det är fråga om en tillfällig prestation och att den fasta punkten för verksamheten därför förblir i ett annat land. Det är denna situation som domstolen uttalade sig om i fallet van Binsbergen ovan. Huvudregeln är att tjänsteutövaren är berättigad till nationell behandling men hans rätt sträcker sig längre än så. I flera avgöranden skymtar samma slags intresseavvägning som har utvecklats på varuområdet. Eventuella restriktioner av friheten att tillhandahålla tjänster ska gälla lika för alla och får inte gå utöver vad som är nödvändigt för att säkerställa vissa väsentliga samhällsintressen.7 I fallet Säger8 uttalade domstolen som framgått att rätten att fritt tillhandahålla tjänster innebar borttagandet av alla restriktioner, även de som gällde lika för inhemska och utländska utövare, vilka kunde förbjuda eller hindra tjänsteaktiviteter från en utövare i en annan medlemsstat, där han lagligen tillhandahåller tjänsten i fråga. I det andra fallet söker tjänstemottagaren upp tjänsteutövaren i den stat där denne har sin verksamhet. En person som önskar köpa en tjänst har därmed rätt att resa in i en annan stat inom EU och åtnjuter där skydd mot särbehandling och får inte hindras att medföra den erforderliga summan pengar som behövs för att betala tjänsten.9 Flera domar har kommit att röra turister, vilka som sagts är att betrakta som tjänstemottagare. Målet Cowan10 rörde en brittisk medborgare på tillfälligt besök i . Han blev överfallen på en tunnelbanestation. De som överfallit honom kunde inte identifieras. Fransk rätt gav möjlighet till ersättning från det allmänna i sådana fall. Cowan begärde men vägrades sådan ersättning med hänvisning till att han inte hade tillräcklig anknytning till . Han överklagade beslutet inför en fransk domstol som begärde ett förhandsavgörande från . Domstolen uttalade sammanfattningsvis att den fria rörligheten och principen om icke-diskriminering medförde att en utländsk tjänstemottagare skulle ges samma skydd mot risken för överfall som inhemska medborgare och samma ersättning i fall då han råkar 7Jfr målen 33/74, van Binsbergen, 1974, s. 1299 och 16/78, Choguet, 1978, s. 1293; svensk specialutgåva, volym 4, s. 235. 8Mål 76/90, , 1991, s. 4221. 9Jfr de förenade målen 286/82 och 26/83 Luisi och Carbone, 1984, s. 377; svensk specialutgåva, volym 7, s. 473. 10Mål 186/87, Cowan, 1989, s. 195; svensk specialutgåva, volym 10, s. 1. Fri rörlighet för tjänster ut för ett överfall som enligt nationell rätt kunde ges medborgare i medlemsstaten i fråga. Från rättspraxis av senare datum märks särskilt den fria rörligheten för sjukvårdstjänster. Möjligheten att söka och erhålla sjukvård i en annan medlemsstat och begära ersättning i efterhand från det nationella socialförsäkringssystemet grundas på rätten för EU-medborgarna att utnyttja tjänster i andra medlemsstater, däribland sjukvårdstjänster.11 I det tredje fallet framkommer den största likheten med förhållandena på varuområdet. När tjänsten inte är beroende av personers förflyttningar över gränserna är situationen snarlik den när varor omsätts mellan länderna. Detta innebär att i dessa fall artikel 34 och 36 FEUF kan tillämpas analogt på tjänsteområdet.12 Från ekonomiska utgångspunkter är det knappast någon skillnad mellan att sända information i form av en tidning eller bok över landsgränserna inom EU (fri rörlighet för varor) och att överföra samma information på fax, telex eller elektronpost (fri rörlighet för tjänster). Ett mål angående den fria rörligheten för tjänster som avser svenska förhållanden är det s.k. hade tecknat en kapitalförsäkring i det brittiska försäkringsbolaget . Denna beskattades med särskild premieskatt enligt premieskattelagen. Safir ansökte om nedsättning av skattebeloppet och fick detta nedsatt till hälften. Hon väckte därefter talan vid Länsrätten för att få beskattningsåtgärden helt undanröjd. Länsrätten begärde ett förhandsavgörande från . påpekade att försäkringar utgör tjänster och att nationella regleringar som gör det svårare att tillhandahålla tjänster mellan medlemsstaterna, än inom en medlemsstat, är förbjudna. Den konstaterade att i hade inrättats ett beskattnings- system som gjorde åtskillnad mellan kapitalförsäkringar beroende på om försäkringen hade tecknats hos ett försäkringsbolag som var etablerat i eller inte. Försäkringstagare som hade tecknat en kapitalförsäkring hos försäkringsbolag som inte var etablerade i skulle nämligen, till skillnad från sådana försäkringstagare 11Se , E., Fri rörlighet för välfärd? – Rättsutvecklingen gällande den fria rörligheten för sjukvårdstjänster, Sieps 2007:5. 12Jfr mål 62/79, SH Coditel, 1980, s. 881; svensk specialutgåva, volym 5, s. 89; se även målen C-154/89, kommissionen mot , 1991, s. I-659; svensk specialutgåva, volym 11, s. 43 och C-353/89, kommissionen mot , 1991, s. I-4069; svensk specialutgåva, volym 11, s. 353 där det angavs att historiskt, konstnärligt och arkeologiskt värde resp. kulturpolitik kunde berättiga inskränkningar i de fria tjänsteutbytet. 13Mål C-118/96, Safir, 1998, s. I-1897. Fri rörlighet för tjänster vars försäkringsbolag var etablerade i , registrera sig och deklarera betalning av till skattemyndigheten, vilken även var behörig att bevilja befrielse från eller nedsättning av skatten. Försäkringstagarna skulle dessutom själva erlägga skatten och skaffa fram medel för detta, vilket enligt hade negativa följder för försäkringstagarnas likviditet. ansåg att sådana skyldigheter kunde leda till att personer som var intresserade av att teckna en kapitalförsäkring avhöll sig från att göra detta hos försäkringsbolag som var etablerade utanför . 4.3Kravet på ekonomisk ersättning Av praxis följer att vid frågan om en viss verksamhet, särskilt verksamhet som är offentligt finansierad eller tillhandahålls av offentliga enheter, utgör en tjänst måste bedömningen göras från fall till fall mot bakgrund av respektive verksamhets utmärkande drag, särskilt hur de tillhandahålls, organiseras och finansieras i den berörda medlemsstaten. Kravet på att en tjänst i regel ska utföras mot ekonomisk ersättning torde tolkas generöst. Det bör läsas i överensstämmelse med artikel 57 FEUF där tjänster beskrivs som prestationer som normalt utförs mot ersättning, i den utsträckning de inte faller under bestäm- melserna om fri rörlighet för varor, kapital och personer. Begreppet tjänst är i fördraget ett vidsträckt begrepp som även innefattar tillfälliga uppdrag och prestationer av skilda slag. Med begreppet normalt mot ekonomisk avses vad som är normalt för tjänster i allmänhet och inte vad som är normalt för en viss egenföretagare. Vidare måste tjänsten utövas av en egenföretagare. Det innebär att tjänsten måste tillhandahållas av en leverantör, fysisk eller juridisk person, som inte är bunden av ett anställningsavtal.14 Det följer av rättspraxis att nationella åtgärder som utgör ett hinder för eller gör det mindre attraktivt att utöva en grundläggande frihet som garanteras i EUF-fördraget kan anses tillåtna om de motiveras av tvingande hänsyn till samhällsintresset, 14 Mål C-36/74, Walrave, 1974, s. 1405; svensk specialutgåva, volym 2, s. 409. Fri rörlighet för tjänster är ägnat att säkerställa det eftersträvade målet och inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål. På samma sätt som i fråga om etablering finns det direkt i fördraget angivna undantag. Det är undantagsbestämmelserna för etablering som genom hänvisning blir tillämpliga även för tjänster (artikel 62 FEUF). Enligt artikel 51 FEUF undantas sålunda verksamhet som hos medlemsstaten, om än endast tillfälligt, är förenad med utövandet av offentlig makt. Av artikel 52 FEUF framgår att det är tillåtet att föreskriva en särskild behandling av utländska medborgare samt grundas på hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa. Artikel 51 och 52 har som framgått tolkats snävt i rättspraxis (se avsnitt 3.7). Därutöver har möjligheter för medlemsstaterna att upprätthålla inskränkningar i etableringsfriheten utvecklats i rättspraxis. Det krävs dock precis som ifråga om etablering att de nationella bestämmelserna ska tillämpas på ett icke- diskriminerande sätt, motiveras av tvingande hänsyn till allmänintresset, är ägnade att säkerställa förverkligandet av den målsättning som eftersträvas genom dem och inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå denna målsättning.15 Om syftet med nationella bestämmelser är att t.ex. skydda immateriella rättigheter kan de få medföra begränsningar av den fria rörligheten för tjänster, under förutsättning att de är ägnade att säkerställa förverkligandet av den angivna målsättningen och inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå den. I det ovan berörda målet Coditel16 fick domstolen ta ställning till huruvida nationella bestämmelser om intrång i upphovsrätten stred mot den fria rörligheten för tjänster. Det belgiska företaget krävde ersättning för den skada som företaget påstods ha tillfogats när Coditelbolagen hade genom sitt kabelnät i förmedlat filmen via en sändning från den tyska televisionen utan att ha begärt tillstånd av Ciné Vog som hade förvärvat ensamrätt till filmens distribution i . Domstolen fann att artikel 59 i EEG-fördraget (nu 56 FEUF), trots att den förbjuder inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster, inte omfattar begränsningar av utövandet av viss ekonomisk verksamhet som härrör från tillämpningen av nationell lagstiftning om skydd för immateriell äganderätt, utom när en sådan tillämpning utgör ett 15Se mål C-19/92, , 1993, s. I-1663, punkt 32, svensk specialutgåva, volym 14, och mål C-55/94, , 1995, s. I-4165, punkt 37. 16Mål 62/79, Coditel, 1980, s. 881, punkt 15; svensk specialutgåva, volym 5, s. 89. Fri rörlighet för tjänster medel för godtycklig diskriminering eller förtäckt begränsning av handeln mellan medlemsstaterna. Detta skulle vara fallet om denna tillämpning gjorde det möjligt för parterna i en upplåtelse av upphovsrätt att skapa konstgjorda hinder för ekonomiska förbindelser mellan medlemsstater. Medlemsstaterna är sålunda skyldiga att visa att deras nationella bestämmelser på det immaterialrättsliga området inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå syftet bestämmelserna. 5 Etablering eller tjänst En fråga av stor betydelse för detta utredningsuppdrag är gränsdragningen mellan etablering och tjänst. Bestämmelserna i kapitlet om tjänster är subsidiära i förhållande till bestämmelserna i kapitlet om etablering. Detta följer både av lydelsen av artikel 56 FEUF första stycket, som förutsätter att den som tillhandahåller tjänsten och mottagaren av tjänsten är etablerade i två olika medlemsstater, och av att det i artikel 57 första stycket anges att bestämmelserna om tjänster bara kan tillämpas när inte bestäm- melserna i fråga om etableringsrätt är tillämpliga. Av artikel 57 tredje stycket följer att en person som tillhandahåller tjänster och flyttar till en annan medlemsstat tillfälligt får utöva sin verksamhet där. Den avgörande skillnaden mellan tjänst och etablering är att tjänsteutövaren har kvar sin fasta punkt i hemlandet och endast vistas tillfälligt i det andra landet. Om ett företag etablerar sig i ett EU-land anses det drivas genom en fast verksamhetspunkt i detta land under obegränsad tid.1 Etablering kräver sålunda integrering i en medlemsstats ekonomi, inbegripet anskaffning av kunder i den medlemsstaten med stadigvarande verksamhetssäte där som bas.2 Gränsdragningen kan emellertid ibland vara svår. Viktiga bedömningsfaktorer är inte bara hur länge verksamheten utövas. Andra bedömningsfaktorer är om den bedrivs kontinuerligt, regelbundet eller periodiskt, vilket ska bedömas i varje enskilt fall.3 har slagit fast att det avgörande kriteriet för om bestämmelserna om tjänster är tillämpliga är att den berörda aktörens deltagande i det ekonomiska livet i värdmedlemsstaten inte får vara stadigvarande och kontinuerligt.4 Tjänsteutövare har 1Se mål C-221/89, Factortame, 1991, I-3905, punkt 20; svensk specialutgåva 11, s. 313. 2Mål C-215/01, Schnitzer, 2003, s. I-14847, punkt 29. 3Mål C-55/94, , 1995, s. I-4165punkt 39, mål C-215/01, Schnitzer, 2003, s. I-14847, punkt 28. 4Mål C-131/01, kommissionen mot , 2003, s. I-1659, punkt 23. emellertid rätt att skaffa sig nödvändig infrastruktur (t.ex. ett kontor) som behövs för att utföra de aktuella tjänsterna utan att därmed automatiskt anses etablerad i värdlandet.5 I målet Schnitzer6 konstaterade att en verksamhet, även om den utförs i en annan medlemsstat , beroende på omständigheterna i det enskilda fallet, kan anses utgöra tillhandahållande av tjänster i den mening som avses i nuvarande artikel 56 FEUF. Som exempel angavs tjänster som tillhandahålls i samband med uppförandet av en stor byggnad. Detsamma gäller återkommande tillhandahållande av tjänster över , t.ex. konsult- och rådgivningsverksamhet. EU- domstolens slutsats var att enbart den omständigheten att en ekonomisk aktör som är etablerad i en medlemsstat regelbundet tillhandahåller identiska eller liknande tjänster i en annan medlemsstat inte räcker för att han ska anses etablerad i denna medlemsstat. Av detta följer, som har konstaterat, att det inte går att tillämpa allmänna tidsgränser i syfte att skilja mellan etablering och tillhandahållande av tjänster.7 5Se mål C-215/01, Schnitzer, 2003, s. I-14847 och C-422/02, , 2004, s. I-8961. 6Se mål C-215/01, Schnitzer, 2003, s. I-14847. 7Ibid., punkt 31. 6Särskilt om krav på representant eller företrädare Frågor huruvida det är förenligt med att ställa krav på att företag som är etablerade i andra medlemsstater ska ha företrädare i annan medlemsstat där de bedriver verksamhet har uppkommit inom olika områden. Det har handlat om utstationering av arbetstagare1, skatter2 och patent3. För utredningens del är problemet av central betydelse när det gäller utstationering av arbetstagare, men det finns anledning att här behandla det i ett vidare perspektiv. I de fall då det finns en reglering i EU:s sekundärrätt av möjligheten för medlemsstaterna att ställa krav på företrädare uppstår det sällan särskilda frågor, eftersom det då finns en överenskommelse som omfattar både form och genomförande. Eventuella meningsskiljaktigheter eller tvister avser då främst försenat införlivande eller behov av kompletteringar samt frågor kring tolkningen av bestämmelserna. Vid en genomgång av rättspraxis verkar det som om sådana tvister avseende företrädare är ovanliga och under alla förhållanden av begränsad betydelse inom ramen för utredningsuppdraget. I de fall då det inte finns en sekundärrättslig reglering av frågan om företrädare, ska den bedömas mot bakgrund av regler om fri rörlighet. Detta illustreras av målet kommissionen mot (C-319/06)4 som visar att det handlingsutrymme som lämnas till medlemsstaterna i ett direktiv inte får utnyttjas till att införa en reglering som strider mot fördragets grundläggande 1Se t.ex. mål C-319/06, kommissionen mot , 2008, s. I-4323. 2Se, exempelvis, mål C-522/04, kommissionen mot , 2007, s. I-5701. 3Se, exempelvis, mål C-215/01, Schnitzer, 2003, s. I-14847. 4Mål C-319/06, kommissionen mot , 2008, s. I-4323. Särskilt om krav på representant eller företrädare De bestämmelser som måste anses som mest relevanta i fråga om krav på företrädare är sålunda EUF-fördragets regler om etableringsfrihet (49 FEUF), frihet att tillhandahålla tjänster (56 FEUF) och fri rörlighet för kapital (63 FEUF). Överträdelser av de nämnda bestämmelserna i utgör naturligtvis även överträdelser av motsvarande bestämmelser (artiklarna 31, 36 och 40) i EES-avtalet.5 6.2Hinder för den fria rörligheten Domstolen har i sin rättspraxis som framgått slagit fast att artikel 56 FEUF innebär inte bara att det är nödvändigt att avskaffa all form av diskriminering på grund av nationalitet av en tjänsteleverantör som är etablerad i en annan medlemsstat, utan även att det är nödvändigt att avskaffa varje inskränkning – även om den är tillämplig på inhemska tjänste- leverantörer och tjänsteleverantörer från andra medlemsstater utan åtskillnad – som innebär att den verksamhet som bedrivs av en tjänsteleverantör som är etablerad i en annan medlemsstat, där denne lagligen utför liknande tjänster, förbjuds, hindras eller blir mindre attraktiv.6 har bedömt att ett krav på att utse en företrädare kan avskräcka företag och enskilda från att erbjuda sina tjänster i det land där sådana krav finns, genom de kostnader och andra begränsningar som de medför. Kraven kan därmed utgöra ett hinder för friheten att tillhandahålla tjänster.7 Det har också hävdats att ett hinder uppstår även om en företrädare skulle tillhandahålla sina tjänster gratis och att sålunda redan det förhållandet i sig att det föreligger en skyldighet att utse en företrädare utgör ett hinder för den fria rörligheten för personer och kapital. För att det inte ska vara fråga om ett sådant hinder skulle det krävas att utseendet av en företrädare är frivilligt.8 Kommissionen förefaller även anse att krav på att företrädare ska vara av en viss nationalitet eller certifierad i den medlemsstat 5Se, t.ex., mål C-471/04, , 2208, s. 2006 s. I-2107, punkt 48, samt dom av i mål E-1/03, mot , punkt 27. 6Se t.ex. mål C-131/01, kommissionen mot , 2003, s. I-1659, punkt 26. 7Se mål C-522/04, kommissionen mot , 2007, s. I-05701, punkt 41, och C-319/06, kommissionen mot , 2008, s. I-4323, punkt 85. 8 Se kommissionens talan i mål C-267/09, kommissionen mot , EUT C220, , s. 27. SOU 2010:46 Särskilt om krav på representant eller företrädare där företrädaren ska utses, utgör ett hinder för den fria rörligheten.9 6.3Berättigade hinder för den fria rörligheten Som framgått följer dock av rättspraxis att krav som utgör hinder för eller gör det mindre attraktivt att utöva en grundläggande frihet som garanteras i EUF-fördraget ändå kan vara tillåtet, om det är motiverat av tvingande hänsyn till samhälls- intresset, ägnat att säkerställa det eftersträvade målet och inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta. Det kan hävdas att en skyldighet att utse en företrädare som är bosatt i medlemsstaten i fråga är nödvändig för att uppnå målsättningen att säkerställa betalningen av skatter eller avgifter eller uppfylla andra förpliktelser. Det har då även gjorts gällande att kravet är proportionerligt, eftersom det inte utgör någon särskilt betungande förpliktelse. Domstolen har medgivit att ett verksamt skydd för arbetstagare kan kräva att vissa handlingar ställs till nationella tillsynsmyndig- heters förfogande på den plats där arbetet utförs eller åtminstone på en åtkomlig och klart angiven plats i värdmedlemsstaten, vilket kan uppfattas som att det ska finnas en företrädare på plats som kan visa var handlingarna förvaras.10 Domstolen har emellertid i sin rättspraxis konstaterat att det finns åtgärder som är lämpliga för att uppnå målsättningen att säkerställa t.ex. betalning av skatt och som är mindre inskränkande för friheten att tillhandahålla tjänster än skyldigheten att utse en företrädare som är bosatt i medlemsstaten i fråga.11 Att det rent allmänt blir lättare för en medlemsstats myndigheter att utöva sin tillsyn, om handlingar finns tillgängliga i värdmedlemsstaten är inte något tillräckligt skäl. Det har förekommit att medlemsstaterna har hävdat att dess myndigheter inte kan utöva sin tillsyn på ett effektivt sätt om inte företaget har utsett ett ombud eller en företrädare inom landet som förvarar dessa handlingar. Domstolen har härvid fastslagit att det inte kan anses som ett berättigat krav att den som förvarar handlingar måste 9Se pressmeddelande IP/09/782 av . 10Se mål C-319/06, kommissionen mot , 2008, s. I-4323, punkt 89. 11Se domen i mål C-522/04, kommissionen mot , 2007, s. I-5701, punkt 55. Särskilt om krav på representant eller företrädare vara en fysisk person med hemvist i värdmedlemsstaten.12 När det gäller skydd för arbetstagare har domstolen påpekat att medlemsstaterna har som alternativ att låta företaget utse någon arbetstagare som finns tillgänglig på den plats där arbetet utförs och som ansvarar för att förse de behöriga nationella myndigheterna med de handlingar som de behöver för att kunna utöva sin tillsyn. Detta skulle innebära en mindre inskränkning av friheten att tillhandahålla tjänster som åtgärden är lika effektiv som en skyldighet ett ha en permanent företrädare i värdmedlemsstaten.13 Vad beträffar tillgodoseendet av andra behov som medlems- staterna kan ha finns det bl.a. sekundärrättsakter för handräckning vid indrivning och för informationsutbyte.14 kan legitima behov tillgodoses genom andra befintliga nationella regler och förfaranden som inte verkar hindrande på den fria rörligheten. Medlemsstaterna är skyldiga att ge företräde till åtgärder som innebär en så liten inskränkning som möjligt i den berörda fördragsstadgade friheten. I första hand bör möjligheter till frivillig efterlevnad av medlemsstatens regler utnyttjas. Först i fall då den enskilde eller företaget inte följer de krav som ställs eller tillmötesgår de nationella myndigheternas begäran, behöver andra åtgärder kunna vidtas.15 Det kan dock som framgått inte uteslutas att kravet på företrädare i den medlemsstat där verksamhet bedrivs kan vara berättigade, trots att det utgör eller riskerar att utgöra hinder för någon av de grundläggande friheter som ligger till grund för EU:s inre marknad, kan som framgått inte uteslutas. Motiveringen av sådana regler bör dock i sådana fall vara tydlig och utförlig. Domstolen berör denna frågeställning i sin dom i det ovan nämnda målet kommissionen mot (C-319/06) där den anger att en sådan skyldighet att bevara handlingar som målet avser utgör ett hinder för friheten att tillhandahålla tjänster, vilket medlemsstaten måste kunna motivera med starkare skäl än enbart allmänt tvivel på att systemet för samarbete eller utbyte av information mellan medlemsstaterna är effektivt.16 12Se dom i mål C-319/06, kommissionen mot , 2008, s. I-4323, punkt 90. 13Se mål C-319/06, kommissionen mot , 2008, s. I-4323, punkt 90. 14I rättspraxis nämns bl.a. bestämmelser om administrativt samarbete i direktiv /71 och 77/799. 15Se exempelvis mål C-101/05, mot A, EUT C 51, 23/02/2008, s. 6. 16Se punkt 95 i domstolens dom. Särskilt om krav på representant eller företrädare Medlemsstaterna kan hävda att det finns fördelar för den enskilde eller företaget med att ha en företrädare i de medlems- stater där de bedriver verksamhet. Det är emellertid tvivelaktigt om sådana fördelar kan kompensera för den nackdel som hindret av den fria rörligheten innebär. Dessutom skulle i så fall en frivillig möjlighet att utse en företrädare förefalla tillräcklig. Ett annat argument för att bibehålla ett krav på företrädare på bekostnad av den fria rörligheten som har framförts är att medlemsstatens kostnader för att bedriva kontroll eller genomdriva krav blir högre utan en företrädare inom medlemsstaten för den som är etablerad i en annan medlemsstat. Detta är dock också högst tvivelaktigt eftersom domstolen i regel inte anser att eventuella budgetära effekter utgör tvingande hänsyn till samhällsintresset. antogs och rådets direktiv /71/EG om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster.1 Direktivet har i genom- förts genom lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare. Det återfinns i bilaga 3 till detta betänkande.