sou · GXB316d3 · 2010-01-01 00:00:00 — Den begränsade finansieringen av forskning för kulturområdets behov innebär att det finns växande forskningsområden som saknar självklara samarbetspartners inom kulturområdet. I detta samman- hang kan nämnas den medicinska och vårdvetenskapliga forsk- ningen om sambandet mellan kulturupplevelser och hälsa. Både kvantitativa och kvalitativa studier från många länder visar på tydliga samband men forskningsområdet fortfarande i sin linda. Kunskaperna om hur kulturupplevelser i praktiken kan användas för att förbättra människors hälsotillstånd är fortfarande mycket begränsade. Satsningen på kultur och hälsa inom ramarna för anslag är ett steg i den riktningen. Den saknar dock organisatoriskt samband med kulturområdet. Möjligheter att finansiera humanistisk och konstnärlig forskning uppbyggd i sam- arbete med det växande intresset inom medicinsk och vårdveten- skaplig forskning skulle enligt vår bedömning kunna vara av stor strategisk betydelse. Forskningen om kulturupplevelsers betydelse för barns och ungas lärande befinner sig i ett liknande läge. Inom både kogni- tionsvetenskaplig och pedagogisk forskning ökar intresset. Där- emot är sambandet mellan denna forskning och forskningen inom de humanistiska estetiska ämnena betydligt svagare. Som Aktions- gruppen för barnkultur påtalat i betänkandet Tänka framåt men göra nu (SOU 2006:45) ingår även kulturens tillgänglighet för barn och unga i det i stort sett obeforskade området. 5Kulturområdets grundläggande kunskapsresurser: infrastruktur för forskning och andra aktörer Sammanfattning: ABM-området och kulturmiljövården han- terar stora delar av den humanistiska forskningens grund- läggande kunskapsresurser i form av museer, arkiv, bibliotek och andra samlingar och informationssystem. Hanteringen av dessa resurser är en central del av den humanistiska forsk- ningens infrastruktur. För att den ska kunna utnyttjas på ett rimligt sätt krävs emellertid att den sorteras och tillgängliggörs i kontinuerlig dialog med forskningen. ABM-området och kulturmiljövården hanterar stora delar av den humanistiska forskningens grundläggande kunskapsresurser i form av museer, arkiv, bibliotek och andra samlingar och informations- system. Hanteringen av dessa resurser är en central del av den humanistiska forskningens infrastruktur. Ska de komma forsk- ningen – för att inte tala om andra samhällsaktörer och allmänheten – till del krävs det att de sorteras och tillgängliggörs, till exempel genom digitalisering. har i betänkandet Arkiv för alla – nu och (SOU 2002:78) understrukit betydelsen av att tillgäng- liggöra arkiven för nya grupper men också konstaterat att arkiv- myndigheterna saknar resurser för detta. insatser att förmedla kunskap till medborgarna sammanfaller i den meningen med universitetens tredje uppgift. För att detta arbete ska kunna genomföras på ett kompetent sätt krävs att de som utför det har nödvändiga kunskaper för detta praktiska arbete och sam- tidigt är insatta i vilken information som efterfrågas av allmän- heten, forskarsamhället och andra relevanta aktörer. Också peda- gogiskt kunnande är av stor betydelse. Genom digitaliseringen blir det möjligt att tillgängliggöra månghundraåriga arkiv som efterfrågas bl.a. för släktforskning. Historiska dokument, arkeologiska och kulturhistoriska föremål och fasta fornlämningar tillgängliggörs för allmänheten genom publicering på nätet. Flera vetenskapliga tidskrifter ges ut av kulturmyndigheterna. och folkminnen bedriver forskning om bl.a. dialekter, folkminnen och historiska ort- och personnamn, vilken kan beskrivas som grundforskning med god potential att generera material för framtida forskning och analys. Nämnas kan också arbete med Svenskt diplomata- rium, dvs. med publiceringen av svenska medeltidsdokument. är något av ett särfall i dessa sam- manhang eftersom det dels bedriver naturvetenskaplig forskning, dels har jämförelsevis stora resurser för detta arbete. På vissa sätt påminner museets roll i den naturvetenskapliga forskningen om den funktion som inom humanistiska områden fylls – eller skulle kunna fyllas – av andra museer. Museets samlingar är av stor be- tydelse som en del av infrastrukturen för forskningen om biologisk mångfald, EU tillerkänner museet status som Infrastructure. kan även de naturvetenskapliga museer- nas resurser för att bevara och hantera sina samlingar ifrågasättas, något som görs i betänkandet Kunskap för biologisk mångfald (SOU 2005:94). Eftersom bearbetning och publicering inte alltid sker i nära kontakt med pågående forskning är det är det inte säkert att forsk- ningsanknytningen är så god som den borde vara. Det är till nack- del för båda parter. De mycket begränsade resurser som Riks- arkivet och andra myndigheter inom ABM-området och kultur- miljövården har för forskning och forskningsinfrastruktur kan jämföras med det anslag på nära (varav 10 mil- joner som engångsbelopp) som tilldelades Statens arkiv för ljud och bild (SLBA) i samband med digitaliseringen av arkivmaterial där. Det är också SLBA som tillsammans med KB står bakom (digitalt bevarande) vid . Dessa satsningar på digitalisering är synner- ligen välbehövliga som insatser för forskningens grundläggande infrastruktur. Både SLBA och KB är myndigheter som sorterar under . Även KB:s samband med övriga forskningsbibliotek garanterar ett mer kontinuerligt kunskaps- utbyte med universitetsvärlden. återstår att tillgodose mot- svarande behov hos de myndigheter och institutioner som sorterar under . 6Behovet av utvecklade kontaktytor mellan kulturområdet och forskningen Sammanfattning: Ett gott samarbete mellan kulturlivet och forskarvärlden förutsätter ett kontinuerligt utbyte av personal. Detta blir allt viktigare när forskningen utvecklas snabbare. Möjligheterna för kulturområdets personal att forskarutbilda sig och delta i forskningsprojekt blir därmed strategiskt avgörande. Ett gott samarbete mellan kulturlivet och forskarvärlden förut- sätter ett kontinuerligt utbyte av personal. Då får forskare erfaren- het av kulturvärlden och kan ställa relevanta frågor, medan de som arbetar i t.ex. museer, arkiv och kulturmiljövården blir uppdaterade med den forskning som bedrivs på vetenskapliga institutioner. Detta blir allt viktigare när forskningen utvecklas allt snabbare. Detta gäller inte minst integrationen av genus- och etnicitets- problematiserande perspektiv i analys av kulturarvet, musei- och konstpedagogisk forskning, tekniska kemiska lösningar på problem med föremålsbevarande eller helt enkelt nya svar på gamla fråge- ställningar. Ur detta perspektiv blir möjligheterna för kultur- områdets personal att forskarutbilda sig och delta i forsknings- projekt strategiskt avgörande. Ett försök att överbrygga klyftan, i detta fall mellan museer och lärosäten, är , en forskarutbildning finansierad av och RJ och med som huvudman. Forskarskolan har pågått och behöver utvärderas om den ska kunna fungera som exempel för framtida åtgärder. Formen skapar möjligheter för museianställda att fortsätta sin utbildning och knyta an till forskningen som den också genererar ny forskning där de museianställdas praktiska erfarenheter av arbete vid museer och med museers sam- lingar kan bilda utgångspunkten för fortsatt utveckling. För att vinna motsvarande fördelar för redan disputerad per- sonal skulle postdoktorsprojekt vara en rimlig lösning. Ett initiativ i den riktningen är RJ:s och gemensamma satsning på postdoktorsplatser. Sådana satsningar kan bidra till att förbättra relationerna mellan forskningen och kulturområdet. bidrar de till att åtgärda den generella brist på post- doktorsplatser som påpekats bl.a. av i betänkandet Karriär för kvalitet (SOU 2007:98). Ett annat projekt som syftar i liknande riktning är den forskarskola och det institut med postdoktorstjänster som för- bereds gemensamt av , och i . Detta projekt är mer vittgående och gränsöverskridande än sina tidigare motsvarigheter. Det inrymmer kulturstudier i en vid mening där såväl kulturarvet som konstnärlig forskning ingår. Projektet är även intressant eftersom dess huvud- finansiär skulle vara , en region som redan utmärkt sig för sina satsningar på kulturområdet. I stort saknas dock tillfredställande system för kulturområdets yrkesutövare att hålla sig informerade om forskningsutvecklingen inom sina respektive fält. Detta problem är särskilt allvarligt för kulturmiljövårdens och ABM-områdets institutioner. Det har t.ex. enbart varit med hjälp av medel från RJ som RAÄ kunnat finan- siera större samarbeten mellan universitets- och uppdragsarkeo- login. Liknande problem finns, som vi ska se, också på det konst- närliga området där utövarna har begränsade möjligheter att få tid att utveckla sin verksamhet eller vidareutbilda sig. Initiativen till att fylla dessa brister har i de flesta fall gjorts av fristående aktörer som RJ och . Att forsk- ningspolitiken främst ska förlita sig på dessa fristående aktörer för att långsiktigt upprätthålla kunskapsförsörjningen inom offentliga – ofta statliga – verksamheter är emellertid inte rimligt. Visserligen är både RJ och långsiktigt orienterade aktörer, men de är också främst inriktade på grundforskning. Sammantaget kan man konstatera att kulturområdet och forsk- ningen har många betydelsefulla kontaktytor men att dessa är dåligt utvecklade. Infrastrukturen och det organisatoriska stödet för att stödja sådana är begränsade. Å ena sidan pågår det mycket relevant forskning vid universitet och högskolor. Å andra sidan ger staten få eller inga incitament att särskilt beforska de frågor som är mest strategiskt relevanta för kulturområdet. 7 Konstnärlig forskning och utvecklingsarbete Sammanfattning: Konstnärlig forskning bedrivs i samband med konstnärliga utbildningar. Den konstnärliga forskningens placering vid humanistisk-samhällsvetenskapliga grupp skapar emellertid friktion eftersom verksamheterna är olikartade. är det också viktigt att den konstnärliga forskningen inte isoleras utan sätts in i ett större sammanhang. Vi uppfattar forskning för kulturområdets behov som ett sådant över- gripande sammanhang. Konstnärlig forskning är ett fält som under det senaste decen- niet kämpat för sin etablering, både i och i många andra länder. Området är framgångsrikt etablerat i bl.a. och . Trots att den konstnärliga forskningens syfte är utveckling inom kulturområdet organiseras den inte i i anslutning till detta. Istället fördelas medel till den via Vetenskaps- rådet. En annan viktig förutsättning för den är de medel som avdelas för konstnärligt utvecklingsarbete vid universitet och hög- skolor med konstnärliga utbildningar. En annan viktig förutsätt- ning för konstnärlig forskning och utvecklingsarbete är före- komsten av forskarutbildningar som resulterar i doktorsgrad i konstnärliga ämnen. Sådana examina finns på ett flertal lärosäten även om både finansiering och placering av dem stöter på särskilda problem, inte minst vid de konstnärliga högskolorna i . Dessa utbildningar kombinerar i allmänhet konst- närliga och vetenskapliga inslag och innehåller både skriftliga och praktiska examinationsmoment. Det upplevda behovet av dem kan ses som ett resultat av att man vid utbildningarna i konst inte uppfattar den forskning som bedrivs om konst vid humanistiska estetiska institutioner (som teater-, musik- och konstvetenskap) som tillräckligt relevant för den egna verksamheten. Den rådande inordningen av medelstilldel- ningen till konstnärlig forskning och utvecklingsarbete som en del i bidrag till humanistisk och samhällsvetenskaplig forskning är heller inte problemfri. och deras produkter skiljer sig med nödvändighet från den konst- närliga forskningen, som snarare kan beskrivas som forskning som ett led i konstskapandet eller som, med den egna erfarenheten som en viktig förutsättning, studerar detta som en process. Syftet med den konstnärliga forskningen kan sägas vara att utveckla konsten. Företrädare för den konstnärliga forskningen – och inte minst för bedömargrupp – uppfattar att den konst- närliga forskningen nu måste konkurrera på villkor som konstrue- rats för att bedöma humanistisk och samhällsvetenskaplig forsk- ning, trots att den på centrala punkter skiljer sig från denna. Den konstnärliga forskningen klarar sig heller inte särskilt väl i kon- kurrensen om medel i bedömargruppen. I utvärdering tolkas detta som att den brister i kvalitet. Etableringen av konstnärlig forskning och konstnärliga forskar- utbildningar kan också ses som ett försök att finna nya finan- sierings- och organisationsformer för konstnärligt utövande – i form av tjänster vid högskolorna. Sett ur det perspektivet är det viktigt att de konstnärer och konstnärliga forskare som verkar inom högskoleväsendet inte förlorar kontakten med det övriga konstlivet: vad som behövs är inte ytterligare en separerad karriär- väg utan istället en arena där konsten och forskningen kan mötas. Man kan å andra sidan också argumentera för att den samtida konsten – och särskilt nya konstformer och nya media – förutsätter en gedigen akademisk utbildning. Genom att etablera konstnärliga forskarutbildningar kan man skapa förutsättningar för att det ska finnas lärare på de konstnärliga högskolorna som kan kombinera konstnärliga och akademiska perspektiv. I realiteten saknas dock ofta både resurser och incitament för att skapa sådana kontaktytor och för att bedriva tvärvetenskapliga projekt. Detta är allvarligt, inte minst som humanistisk och annan akademisk forsk- ning har utvecklats betydligt när det gäller förståelsen för hur konst tolkas i en kontext, t.ex. i termer av kulturens roll i samhället, kognitionsvetenskap, relationen mellan genus, mång- kultur och kvalitet, osv. Alla dessa områden är tydligt relevanta för den konstnärliga forskningen. Det är med andra ord viktigt att denna organiseras på ett sätt som gynnar forskning som över- skrider genre- och disciplingränser. Det finns många relevanta paralleller mellan situationen på konstområdet och på övriga kulturområdet. Liksom myndig- heterna där behöver de konstnärliga utbildningarna bättre anknyt- ning till forskningen eftersom verksamheten ställer högre krav. Liksom personalen där har de konstnärliga yrkesutövarna ett växande behov av akademisk vidareutbildning. Vid bland annat vid i tänker man sig att den avancerade nivån i det nya kurssystem som införs i samband med Bologna- processen skulle kunna spela denna roll. Man ställer därför krav på arbetslivserfarenhet mellan grundexamen (kandidat) och avancerad nivå (). i karriären skulle en konstnärlig doktorsut- bildning och konstnärliga forskningsprojekt (eller stipendier) kunna spela en liknande utvecklande roll. är det också viktigt att säkra det tvärvetenskapliga utbytet mellan den konstnärliga forskningen och de humanistiska discipliner där man bedriver forskning om konst. Exempel på initiativ i den riktningen finns t.ex. vid de konstnärliga högskolorna vid och vid , kultur och kommunikation vid . Den konstnärliga forsk- ningen vetter dock inte bara mot humaniora. På i bedrivs t.ex. betydande designforskning i samarbete med bland annat KTH och . Nämnas kan till exempel projektet där man arbetar med att utveckla framtidens snabbtåg med finansiering från bland annat SJ och . Den konstnärliga forskningen kan alltså göras till en brygga mellan konst, forskning och teknikutveckling, men då krävs att man bygger upp mötesplatser istället för att institutionalisera nya gränser. Sådana mötesplatser hör till de miljöer som bör kunna stödjas inom ramarna för ett anslag till forskning för kultur- områdets behov, även om tillämpade projekt som liksom Gröna Tåget fokuserar på praktiska problem i andra samhällsområden givetvis ska finansieras på annat sätt. som vi ser ett behov av att placera den konstnärliga forskningen i ett större vetenskapligt och kulturellt sammanhang instämmer vi emellertid med de företrädare för beredningsgruppen för konstnärlig forskning och utvecklingsarbete som menar att den nuvarande placeringen är problematisk. Vi drar slutsatsen att den konstnärliga forskningen skulle kunna hanteras bättre om den placerades inom ett organ som kunde bedöma både dess relevans för konstområdet och dess konstnärliga och vetenskapliga kvalitet. Eftersom den i ett sådant sammanhang skulle utgöra en mycket större andel av den totala volymen vore det också mindre sannolikt att dess behov och synpunkter skulle kunna åsidosättas. Beröringspunkterna mellan den konstnärliga forskningen och annan forskning för kulturområdets behov skulle kunna vara De inkluderar rimligen gränsfält mot bl.a. utställnings- inriktad gestaltningsforskning, medie- och kommunikationsveten- skap, kulturekonomi, data- och systemvetenskap, konstvetenskap och filmvetenskap. Den formaliserade och administrativa gräns- linjen inom området mellan konstarts- och kulturarvsområdena kan också behöva ifrågasättas, inte minst om forskningen för kulturområdets behov ska kunna samlas till ett starkt och livs- kraftigt forskningsfält. Alla dessa gränser skulle kunna överskridas om samma forsk- ningsfinansierande organ fick ansvaret för både den konstnärliga forskningen och den övriga forskningen för kulturområdets behov. I så fall skulle den konstnärliga forskningen kunna inordnas i ett vidare sammanhang både i forskningen och på kulturområdet. Distansen till denna omgivning skulle vara mindre än det avstånd som man upplever till akademisk humanistisk-sam- hällsvetenskaplig forskning. skulle en sådan ordning också bidra till att knyta de konstnärliga högskolorna närmare kulturområdet. 8 Vilka åtgärder är lämpliga? Sammanfattning: Mot bakgrund av de iakttagelser som redo- visats gör vi bedömningen att det behövs en samlad satsning på forskning för kulturområdets behov. Vi föreslår att en särskild forskning inrättas och att denna får disponera väsentligt högre anslag än vad som finns anvisade för området. uppfattning är att det behövs resurser både för enskilda forskningsprojekt och för långsiktiga satsningar på infra- struktur. Nya broar behövs mellan institutionerna i gränslandet mellan kulturområdet och de relevanta forskningsdisciplinerna (t.ex. arkeologi, museologi, kulturpolitisk forskning, medie- och kommunikationsvetenskap, kulturekonomi, filmvetenskap och konstnärlig forskning). Medelstilldelningen till forskning för kulturområdets behov skulle behöva ske samlat för hela detta område, eftersom det är en viktig del av syftet att överbrygga gränserna mellan genrer, delområden och forskningsdiscipliner. Ett första steg i den riktningen bör vara att samla kulturom- rådets forskningsresurser i ett gemensamt forskningsfinansierande organ istället för att fördela dem på flera myndigheter. Med utgångspunkt i att medierna utgör en viktig del av kulturområdet skulle även anslaget till Nordicom kunna inordnas i ett sådant sammanhang. Som vår beskrivning av den konstnärliga forskningen och utvecklingsarbetet anger talar mycket för att även den skulle ha bättre förutsättningar i ett sådant sammanhang än i sitt nuvarande, renodlade humanistiskt-samhällsvetenskapliga sammanhang inom . Ett nytt kulturområdesorienterat forsknings- finaniserande organ skulle visserligen även det med all sannolikhet domineras av humanistisk och samhällsvetenskaplig forskning. Konstnärlig forskning och utvecklingsarbete delar emellertid flera förutsättningar med övrig forskning för kulturområdets behov. Forskningen för kulturområdets behov skulle således kunna anses inkludera även den konstnärliga forskningen och utvecklings- arbetet, vars syfte är att utveckla konstområdet. Vi har bedömt att de medel som anvisas för konstnärlig forskning och utvecklingsarbete med fördel skulle kunna knytas till en samlad forskningsorganisation för kulturområdet. Att samla dessa forskningsresurser till ett enda forskningsfinan- sierande organ kan vara ett sätt att överbrygga många av de gränser som försvårar för kulturområdets forskning. Det nuvarande anslaget på till kulturpolitisk forskning, respektive 2 miljoner till forskning och dokumentation om medie- utvecklingen (använt för anslag till Nordicom ) och (hit- tills) strax under 20 miljoner till konstnärlig forskning och utveck- ling räcker emellertid inte. En satsning som skulle utvidga fältet och koppla samman det med nya områden skulle kräva betydligt större resurser. Vi uppskattar behovet till ca 150 miljoner. Inom ramen för större anslag och en särskild forskningsnämnd blir det även möjligt att samla de resurser för forskning som finns anvisade till i första hand , RAÄ och Natur- historiska . Att däremot omfördela dessa myndigheters forskningsmedel utan att resurserna väsentligt ökas bedömer vi dock inte vara lämpligt. Det skulle innebära att flera ändamål fick konkurrera om redan knappa medel och att villkoren för forskning inom arkivväsendet, kulturmiljövården och det området därmed försämrades. Vi drar slutsatsen att det finns betydande vinster att göra genom att samla forskningen för kulturområdets behov till ett forsk- ningsmedelsfördelande organ. Grundläggande krav på en sådan organisation bör vara att den ska besitta kompetensen att bedöma både områdes- relevans och vetenskaplig kvalitet i den forskning den finan- sierar, att den ska ha ett så pass brett uppdrag att den kan finansiera forskning som överskrider gränserna mellan forskning om kulturområdets olika delar och mellan de forskningsdiscipliner som traditionellt anknyter till dessa, att den bidrar till en ökad personalomsättning mellan kultur- området och forskningen i alla steg i karriären. Forskning som inkluderar doktorand- och postdok-projekt är därför av sär- skild betydelse, att uppdraget innefattar dels forskning utifrån behov och problem som identifieras inom kulturområdet, dels grund- läggande kunskapsinfrastruktur för forskningen och andra aktörer, att den kan matcha andra forskningsfinansiärers pengar till kulturområdet. Vi delar (SOU 2007:81) bedömning att stats- makternas styrning av resurser till specifika områden bör ske vid sidan av fakultetsanslagen. Det bör i stället ske via särskilda forsk- ningsråd och liknande organ som finansierar forskningsprojekt som kan förläggas till universitet eller till andra forskningsmiljöer (t.ex. museer eller arkiv). Vi bedömer också att resurserna nyttjas bäst genom att man håller fast vid denna i övrig svensk forsknings- finansiering etablerade organisationsform istället för att genom direkta anslag i statsbudgeten stödja forskningen vid specifika museer eller universitetsinstitutioner. Uppdragets omfattning talar också för att ett sådant organ bör ges ansvar för hela den statliga finansieringen av forskning för kulturområdets behov. Att forskningsprojekt bedöms relevanta för kulturområdets behov är emellertid inte tillräckligt. De bör också vara veten- skapligt högkvalitativa. Ett nytt organ för finansiering av forskning för kulturområdets behov bör därför ledas av företrädare för både kulturområdets myndigheter och forskarsamhället. skulle enligt vår bedömning ha goda möjligheter att bedöma både kulturområdets och kulturforskningens långsiktiga strategiska behov ur ett helhetsperspektiv, inte enbart de kortsiktiga behoven hos dess enskilda delar. Bedömningen av projektansökningar bör utföras genom att inkomna ansökningar behandlas av sakkunniga tillsatta på basis av vetenskaplig kompetens. Om den konstnärliga forskningen inkluderas i dess ansvarsområde bör även företrädare för den konstnärliga högre utbildningen inkluderas och ansök- ningar om medel till konstnärlig forskning behandlas av bedömare med konstnärlig kompetens. Forskningsråd är ofta fristående myndigheter. Ursprungligen byggdes forskningsråden för den tillämpade forskningen upp som sektorsavgränsade specialmyndigheter. Under de senaste decen- nierna har emellertid flera av dem slagits samman till större enheter för att kunna täcka bredare samhällsområden och vidgade per- spektiv. Sådana övergripande organ är Formas och .