sou · GXB368 · 2010-01-01 00:00:00 — Tvångsingripandet ansågs främst drabba föräldrarnas integritet och något integritetsresonemang fördes inte beträffande barnet18. Barnet betraktades i princip inte som ett självständigt subjekt vars egen uppfattning tillerkändes rättslig betydelse utan sågs i dessa sammanhang främst som ett objekt för andras handlande19. barnavårdslag ägde inledningsvis tillämpning på barn . Vad gällde unga i högre ålder förelåg möjlighet till ingripande vid asocial livsföring enlig lagen (1885:27) angående lösdrivares behandling (lösdrivarelagen). Ursprungligen var lösdrivare- lagen tillämplig på personer , men åldersgränsen höjdes till i samband med tillkomsten av barna- vårdslag. fördes även gruppen unga i åldrarna över från lösdrivarelagen till barnavårdslagen, som då också komplet- terades med en avdelning om ungdomsskydd. ändrades lagens titel till lagen (1934:204) om samhällets barnavård och ungdomsskydd. inträdde successivt en förändrad syn på upp- fostran och behandling av barn. Psykodynamiska teorier gav upphov till nya tankar om barnuppfostran och i linje med detta avskaffades bestämmelsen om aga genom en lagändring år 194220. 15Se även prop. 1924:150, s. 130 f. 16Se närmare , T. 2002, s. 45 och , A. 1985, s. 85 f. 17Se vidare prop. 18Mattsson, T. 2002, s. 46. 1924:150, s. 114; , T. 2002, s. 46. 20Hollander, A. 1985, s. 95 f. Historisk återblick och gällande rätt genomfördes reformer som resulte- rade i nya lagar inom alla de tre s.k. socialvårdsgrenarna – nykter- hetsvården, fattigvården och barnavården21. Alkoholistlagen ersattes av en nykterhetsvårdslag (1954:579). fattigvårdslag blev utbytt mot socialhjälpslagen (1956:2). Slutligen antogs också en ny barnavårdslag, lagen (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom. Lagen trädde i kraft . Den nya barnavårdslagen byggde i stora delar lag, men var påverkad av modernare tankar om vård och rättssäkerhet22. Den hade fortfarande vissa auktoritära inslag och innehöll regler som syftade till att skydda samhället från asociala unga personer. Exempelvis kunde ungdomar omhändertas för utredning för att man ville förhindra brottslig eller skadlig verk- samhet (30 §). fick vidare ökade möjligheter att ta asocial ungdom i tillfälligt förvar (33 §). Andra delar av lagen betonade skydd för individen för att tillgodose vårdbehovet. Exempelvis kom de förebyggande åtgärderna inom barn- och ungdomsverksamheten att vidgas med bestämmelser i den nya lagen, både på ett allmänt plan och inom den individuella vården (jfr 3 §). Lagen gav också uttryck för att särskild uppmärksamhet skulle riktas mot de grupper av barn som var i riskzonen att utvecklas ogynnsamt (3 §). åtgärder enligt den nya lagen utgjordes i princip av allmänt förebyggande arbete, individuellt förebyggande arbete och omhändertagande för samhällsvård23. Nämnden hade redan tidigare kritiserats för att alltför sent ingripa till ett barns hjälp och lösningen ansågs vara en utbyggnad av de förebyggande åtgärderna24. Barn och unga som på grund av förhållandena i hemmet eller det egna beteendet var i behov av hjälp, kunde bli föremål för vissa förebyggande insatser som angavs i lagen. Dessa var råd och stöd, förmaning och varning, föreskrifter rörande den unges levnadsförhållanden samt övervakning (26 §). Om åtgär- derna inte hade någon effekt kunde den unge omhändertas för vård (29 §). Även lag innehöll således en tydlig upptrappnings- modell beträffande insatserna från myndigheternas sida. 1979/80:1, Del A, s. 105. 22Mattsson, T. 2002, s. 47. 23Se vidare , A. 1985, s. 100 ff. 24SOU 2005:81, s. 60. Historisk återblick och gällande rätt På fosterbarnsvårdens område infördes krav på tillstånd från få lov att ta emot fosterbarn (47 §). Lagen gav vidare vård i enskilt hem principiellt företräde framför vård i anstalt (36 §). Till de viktigare förändringarna i förhållande till den äldre lagen hörde också att barnavårdsnämndens verksamhet vidga- des till att omfatta vissa nya åldersgrupper25. Åldersgränserna för när samhället kunde ingripa till barns skydd bestämdes i miljöfallen till och i beteendefallen till (25 §). Barnet betraktades vid tiden barnavårdslag alltjämt som en del av familjen utan självständig rättslig ställning före ålder26. Diskussioner om den enskildes rättssäkerhetskrav gentemot kommun och stat rörde dessutom främst konflikten mellan å ena sidan statens krav på omhändertagande och å andra sidan föräldrarnas bestämmanderätt över det egna barnet27. Av förarbeten till lagen framgår också att ett beslut om ingripande inte ansågs röra barnet självt utan i stället dess föräldrar, i vart fall till dess att barnet uppnått viss ålder28. ansågs ett myndighetsingripande därför riktat mot föräldrarna. Efter tillerkändes barnet dock rollen som ett självständigt rättssubjekt i processen (jfr 15, 16, 19, 23 och 24 §§). De reformerade socialvårdslagarna byggde på värderingar som hade sin grund i tidigare samhällsförhållanden. De anslöt i huvudsak också till den äldre lagstiftningen. hade socialvårds- debatten främst handlat om metoder, organisation och resurser inom socialvårdsarbetet i mera traditionell mening. Vid kom allt fler kommuner också att så långt som möjligt försöka överbrygga den tidigare specialiseringen och funktions- uppdelningen inom verksamheten. I stället började man tillämpa en s.k. familjevårdsprincip. Enligt denna borde all socialvård som rörde en och samma person eller familj i princip handläggas av en och samma tjänsteman. Detta ansågs vara bättre 1979/80:1, Del A, s. 108. 26Mattsson, T. 2002, s. 47. 28SOU 1956:61, s. 130 och 404. Historisk återblick och gällande rätt för klienten och var ett sätt för socialvården att undvika dubbelarbete.29 växte det fram en opposition mot de grundläggande principerna för sociallagstiftningen. Huvudlinjerna i kritiken var att vårdlagarna (barnavårdslagen, nykterhetsvårdslagen och socialhjälpslagen), trots att de var förhållandevis nya, var föråldrade, förtryckande och klassegregerande. De ansågs också fungera dåligt som stöd för behandlingsarbetet samt vara opåverkade av kunskapsutvecklingen inom samhällsvetenskaperna och av samhällets demokratisering. Kritiken var stark mot de individuella tvångsåtgärdernas omfattning och syfte att främst skydda samhället från den enskilde. antogs socialtjänstlagen (1980:620, SoL). Den trädde 1982. De verksamheter och åtgärder som tidigare reglerats i lagarna om barnavård, nykterhetsvård och socialvård fördes nu samman i en gemensam lag. Dessutom överfördes bestämmelser från lagen om barnomsorg utan några större förändringar31. Benämningen socialvård utmönstrades ur lagtexten och verksam- heten skulle framöver kallas socialtjänst32. Till skillnad mot de gamla vårdlagarna fick SoL i stora delar karaktären av en målinriktad ramlag. Syftet med detta var att social- tjänsten skulle ha utrymme för olika insatser utifrån en helhetssyn. Det stämde emellertid också väl överens med den samtida utveck- lingen mot en ökad decentralisering i samhället och ett ökat ansvar för kommunerna. I linje härmed ålades också kommunerna det yttersta ansvaret för att medborgarna fick den service de var i behov av, något som inte funnits tidigare.33 skulle med den nya lagen vara en serviceinriktad samhällstjänst, ha en erbjudande hållning och visa respekt för den enskilda människans integritet. Principerna om frivillighet och självbestämmande användes för att markera uppbrottet från den gamla lagstiftningen.34 1979/80:1, Del A, s. 110 f. 1979/80:1, Del A, s. 110 ff; SOU 1999/97, s. 73 f.; , L. 2003, s. 83 f. 31SOU 1999:97, s. 74. 1979/80:1, Del A, s. 121. 1979/80:1, Del A, s. 121 ff.; SOU 1977:40, s. 65 ff.; SOU 1999/97, s. 74. 1979/80:1, Del A, s. 116 ff.; SOU 1999/97, s. 74. Historisk återblick och gällande rätt Huvudansvaret för skulle hädanefter placeras på endast en nämnd, socialnämnden, som därmed ersatte de tidigare barnavårds-, nykterhets- och socialnämnderna. Helhetssynen var ett styrande begrepp för hela arbete. Andra viktiga begrepp och grundläggande principer var frivillighet, självbestäm- mande, kontinuitet, normalisering, flexibilitet, närhet och val- frihet.35 Socialtjänstlagen kom inte att innehålla några bestämmelser om vård utan samtycke. I stället reglerades tvingande insatser i två fristående lagar, lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) och lagen (1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM).36 Särskilt om barn och unga lagstiftning vidgade ytterligare samhällets ansvar för barn och unga. De barnavårdande organen fick full frihet i arbetet med de allmänt och individuellt förebyggande verksamheterna. Det uppställdes inte heller några särskilda kriterier för när sådana kunde eller borde användas. Frivillighet och samtycke från den enskilde var avgörande. Det yttersta ansvaret för barnen lades dock på samhället och det betonades att barnen alltid måste få det skydd som de behövde.37 övergripande skyldigheter gentemot barn och ungdom kom att anges i 12 § SoL och i förarbetena till bestämmelsen betonades det allmännas ansvar för dessa frågor38. Lagtexten var allmänt hållen och angav att nämnden skulle verka för att barn växte upp under trygga och goda förhållanden samt att nämnden tillsammans med hemmen skulle främja en allsidig personlighetsutveckling och en gynnsam fysisk och social utveck- ling (12 §). De barn som riskerade att utvecklas ogynnsamt skulle få det stöd och skydd de behövde och, om hänsynen till den unges bästa motiverade det, vård och fostran utanför det egna hemmet (12 §). I lagen preciserades inte närmare vad nämnden skulle göra eller vilka åtgärder man kunde vidta. Enligt slutbetänkande var det viktigt att lagtexten möjliggjorde flexibla 1979/80:1, Del A, s. 124 ff. 1979/80:1, Del A, s. 121 ff.; prop. 1979/80:1, Del C, s. 8 f.; SOU 1999/97, s. 74. 1979/80:1, Del A, s. 124 ff.; , A. 1985, s. 165 ff. 38SOU 1974:39 s. 283 f.; prop. 1979/80:1, Del A, s. 255 ff. Historisk återblick och gällande rätt lösningar och det var därför angeläget att inte låta åtgärdssystemet stelna i en given form39. I linje med dessa tankegångar hade också den tidigare använda upptrappningsmodellen (dvs. där olika åtgärd- er i given ordning skulle användas efter varandra) tagits bort. Vidare hade tvingande åtgärder som förmaning och varning utmönstrats ur SoL. Barnavårdslagens övervakare ersattes av en kontaktperson, med den skillnaden att det nu var fråga om ett frivilligt stöd.40 Som framgått ovan medförde SoL:s principer om frivillighet och samtycke att de tvingande reglerna beträffande barn och unga kom att samlas i en särskild lag, LVU, vilken utformades som en undantagslag i förhållande till SoL. En förutsättning för att över huvud taget kunna tillämpa LVU var därför att det inte gick att få samtycke till den vård som i det aktuella fallet ansågs nödvändig för den unge (1 § LVU). Det ställdes dock inte något krav på att frivilliga insatser först prövats41. Vård med stöd av LVU kunde komma i fråga i två huvudfall, nämligen (1) om brister i omsorgen om den unge eller något annat förhållande i hemmet medförde fara för hans eller hennes utveck- ling eller (2) om den unge utsatte sin hälsa eller utveckling för allvarlig fara genom missbruk eller något därmed jämförbart beteende (1 § LVU). I förarbetena poängterades att ett omhänder- tagande var möjligt endast om det förelåg ett sådant i lagen angivet vårdbehov hos barnet42. Samhällsskyddet fick därmed inte längre utgöra grund för beredande av tvångsmässiga insatser inom socialtjänsten43. Såväl den ursprungliga SoL som LVU har ändrats och reviderats vid ett flertal tillfällen. Ändringarna har främst syftat till att stärka barns ställning och till att anpassa lagstiftningen till barnkonven- tionen. Här nedan redovisas några av de viktigaste förändringarna beträffande barn och unga. kom en ny lagstiftning beträffande tvångsvård av barn och unga, lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av 39Jfr SOU 1977:40, s. 169 och 182 f. 1979/80:1, Del A, s. 220 ff. och 250 ff.; , T. 1993, s. 76 f. 1979/80:1, Del A, s. 580 ff. 42SOU 1977:40, s. 390 f.; prop. 1979/80:1, Del A, s. 499 f. 43SOU 1977:40, s. 390 f.; prop. 1979/80:1, Del A, s. 499 f. Historisk återblick och gällande rätt Den nya lagstiftningen innebar bl.a. att kriterierna för tvångsvård tydliggjordes och att begreppet fara (för hälsa och utveckling) ersattes med påtaglig risk, vilket var tänkt att möjlig- göra tidigare ingripanden i beteendefallen44. trädde en ny rättighetslag för barn och vuxna med svåra funktionsnedsättningar i kraft, lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS). Lagen ersatte lagen (1985:568) om särskilda omsorger om psykiskt utvecklingsstörda m.fl. (omsorgslagen) och lagen (1965:136) om elevhem för vissa rörelsehindrade m.fl. (elevhemslagen). I syfte att förstärka barnperspektivet infördes ett antal nya bestämmelser i . Bland annat kompletterades portalparagrafen i SoL med en ny bestämmelse som svarar mot artikel 3 i och innebär att det, vid åtgärder som rör barn, särskilt ska beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver. Även en bestämmelse om barns rätt att komma till tals samt nya regler för utredningsskyldighet i fråga om barn och unga infördes.45 trädde en ny socialtjänstlag (2001:453) i kraft. Förutom en ny kapitelindelning i lagen, infördes bl.a. en skyldighet för socialnämnden att upprätta en vårdplan när barn ska vårdas utanför det egna hemmet46. I syfte att stärka skyddet för barn i utsatta situationer har med verkan från ett flertal lagändringar gjorts. Anmälningsskyldigheten enligt 14 kap. 1 § SoL har utvidgats och i de lagar som reglerar verksamheter som regelbundet kommer i kontakt med barn har hänvisningar till anmälningsskyldigheten förts in. En gemensam skyldighet för polisen, hälso- och sjuk- vården, förskolan, skolan och skolbarnomsorgen att tillsammans med samverka kring barn och unga som far illa eller riskerar att fara illa har införts i respektive lag.47 I LVU har ett flertal ändringar gjorts i syfte att stärka barn- perspektivet i lagen. Bland annat anges numera att vad som är bäst för den unge ska vara avgörande vid alla beslut enligt den lagen. Vidare sägs att den unges inställning ska klarläggas och att hänsyn ska tas till den unges vilja med beaktande av hans eller hennes ålder och mognad. Det har också tydliggjorts att såväl fysisk som 1989/90:28. 1996/97:124. 2000/01:80. 2002/03:53. Historisk återblick och gällande rätt psykisk misshandel kan utgöra risk för att barnets hälsa och utveckling skadas.48 Med giltighet från har ytterligare ändringar gjorts i SoL, LVU och LSS. Ändringarna innebär bl.a. att social- nämndens ansökan om vård enligt LVU ska innehålla uppgift om hur den unge informerats och vilken slags information som lämnats honom eller henne samt den unges inställning. För barn och unga som vårdas i ett hem för vård eller boende eller i ett familjehem ska en genomförandeplan upprättas. skyldighet att tillgodose det särskilda behov av stöd och hjälp som kan finnas för ett barn efter avslutad placering har tydliggjorts. Vidare föreskrivs numera att ett barn inte får placeras i ett jourhem om inte förhål- landena där först blivit utredda av en socialnämnd.49 Som framgått ovan har SoL i grunden konstruerats som en målinriktad ramlag. Ramlagskaraktären betyder att den innehåller allmänt utformade bestämmelser, av vilka en del är konstruerade som mål för att ange inriktningen av eller ramen för verksamheten. Den öppna utformningen av bestämmelser av detta slag är avsedd att ge utrymme för att anpassa tillämpningen såväl till omständigheterna i det enskilda fallet som till huvudmannens inflytande. Ramlagstekniken förutsätter således att besluten avseende den närmare utformningen av det sociala arbetet tas i kommunerna. Socialtjänstlagen innehåller emellertid även bestämmelser av mer styrande och formell karaktär och den kan därför inte betecknas som en helt renodlad ramlag.50 Socialtjänstlagens konstruktion är sådan att många bestämmelser är gjorda för att tillämpas på flera olika typer av hjälpbehövande. Exempelvis reglerar den allmänna bistånds- paragrafen i 4 kap. 1 § SoL såväl bistånd till den som behöver försörjningsstöd som till barn och unga i behov av stöd och skydd. innehåller SoL i andra avseenden en del särskilda bestämmelser för vissa grupper. Så är fallet för människor 2002/03:53. 49Se vidare prop. 2006/07:129. 50Jfr SOU 1999:97, s. 229 ff. Historisk återblick och gällande rätt med missbruksproblem, barn och ungdomar, äldre människor samt personer med funktionsnedsättning. Lagens utformning har medfört att bestämmelser till stöd och skydd för barn och unga i stor utsträckning har integrerats med lagens övriga bestämmelser om verksamhet. Effekten av detta är att bestämmelser om barn och unga återfinns på ett stort antal olika ställen i lagen. Även i SoF finns bestäm- melser som rör barn och unga. Insatser utan samtycke regleras som bekant särskilt i LVU. Ytterligare bestämmelser om barn och unga finns bl.a. inom det familjerättsliga området i . Nedan följer en översiktlig genomgång av de mest centrala bestämmelserna för barn och unga inom . De bestämmelser som särskilt omfattas av utredningens direktiv gås igenom på ett mer detaljerat sätt längre fram, i samband med att respektive fråga för utredningen behandlas. Avsikten med den följande genomgången är att på ett översiktligt och kortfattat sätt lyfta fram de bestämmelser som är av särskild betydelse för barn- och ungdomsvård. Syftet är därvid att åskådliggöra lagstiftningens strukturella uppbyggnad på detta område. I SoL:s inledande paragraf slås fast att samhällets socialtjänst på demokratins och solidaritetens grund ska främja människors ekonomiska och sociala trygghet, jämlikhet i levnadsvillkor och aktiva deltagande i samhällslivet. ska vidare, enligt samma paragraf, under hänsynstagande till människans ansvar för sin och andras sociala situation inriktas på att frigöra och utveckla enskildas och gruppers egna resurser. I bestämmelsen sägs slutligen att verksamheten ska bygga på respekt för människors självbestämmanderätt och integritet. I kapitlets andra paragraf anges att när åtgärder rör barn, ska det särskilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver. 3 § anger att bestämmelser om vård utan samtycke finns i LVM och LVU. Historisk återblick och gällande rätt 2 kap. Kommunens ansvar 2 kap. SoL reglerar kommunens ansvar för i förhållande till kommuninvånarna. I 2 kap. 2 § SoL slås exempelvis fast att kommunen har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver som detta ansvar inte innebär någon inskränkning i det ansvar som vilar på andra huvudmän. I detta kapitel finns också bestämmelser om organiseringen av i kommunen. Socialtjänstlagens tredje kapitel reglerar särskilt socialnämndens uppgifter inom ramen för ansvarsområden. Här finns såväl allmänna bestämmelser, vilka gäller för alla persongrupper, som särskilda bestämmelser för t.ex. barn och unga. Vidare finns i 3 § allmänt hållna bestämmelser om social- tjänstens kvalitet och personalens utbildning. I 5 § finns en allmän bestämmelse om att socialnämndens insatser för den enskilde ska utformas och genomföras tillsammans med honom eller henne och vid behov i samverkan med andra samhällsorgan och med organisa- tioner och andra föreningar. I samma paragraf regleras en skyldig- het att, när en åtgärd rör ett barn, ge barnet relevant information och klarlägga barnets inställning. Där anges också att hänsyn ska tas till barnets vilja med beaktande av dess ålder och mognad. I kapitlet finns vidare en bestämmelse (6 §) om att nämnden i sin verksamhet bl.a. bör tillhandahålla sociala tjänster genom rådgivningsbyråer, socialcentraler och liknande, social jour eller annan därmed jämförlig verksamhet. Nämnden kan enligt samma paragraf utse en särskild person (kontaktperson) eller familj med uppgift att hjälpa den enskilde och hans närmaste i personliga angelägenheter, om den enskilde begär eller samtycker till det. Denna möjlighet gäller såväl barn som vuxna. För den som inte har fyllt kan nämnden också utse en särskilt kvalificerad kontakt- person. Historisk återblick och gällande rätt 4 kap. Rätten till bistånd 4 kap. 1 § stadgar att den som inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda på annat sätt har rätt till bistånd av försörjning (försörjningsstöd) och för sin livsföring i övrigt. Med försörjning avses medel för att klara mat, hyra och andra levnadsomkostnader. Livsföring i övrigt omfattar allt annat som har betydelse när det gäller att bedöma om en människa har en skälig levnadsnivå. Valet av åtgärder kommer här att bero på förhållandena i det enskilda fallet. Bistånd kan således ges genom stöd och hjälp i hemmet, förordnande av en kontakt- person, beredande av vård i familjehem eller i hem för vård eller boende, anvisande av plats i ett etc. I lagen anges inte närmare vilka som kan komma i fråga för bistånd enligt 1 §, utan bestämmelsen gäller generellt för dem som behöver hjälp för sin försörjning eller sin livsföring i övrigt. Genom 2 § finns en möjlighet för kommunen att i vissa fall bevilja bistånd till en enskild utan att det föreligger någon rätt till bistånd enligt kriterierna i 1 §. Särskilda bestämmelser för olika grupper I 5 kap. SoL ges socialnämnden ett särskilt ansvar att verka för att barn och unga växer upp under trygga och goda förhållanden. Barn och unga som riskerar att utvecklas ogynnsamt ska få det skydd och det stöd som de behöver. Om hänsynen till den unges bästa motiverar det, ska socialnämnden sörja för att den unge får vård och fostran utanför det egna hemmet. Nämnden ska vidare i frågor som rör barn som far illa eller riskerar att fara illa samverka med samhällsorgan, organisationer och andra som berörs. Huvudansvaret för att sådan samverkan kommer till stånd ligger hos nämnden. I detta kapitel finns också bestämmelser om kommunens skyldigheter i fråga om ungdoms- tjänst, medling, samarbetssamtal och familjerådgivning. Här ges även särskilda bestämmelser rörande äldre människor, människor med funktionsnedsättning, missbrukare, anhörigvårdare och brottsoffer. Historisk återblick och gällande rätt 6 kap. Vård i familjehem och i hem för vård eller boende I sjätte kapitlet finns bestämmelser om vård i ett annat hem än det egna. Enligt 1 § ska socialnämnden sörja för att den som behöver vårdas eller bo i ett annat hem än det egna tas emot i ett familjehem eller i ett hem för vård eller boende. Bestämmelsen gäller såväl unga som vuxna med ett sådant behov. ansvarar enligt samma paragraf också för att den som genom nämndens försorg har tagits emot i ett annat hem än det egna får god vård. I kapitlet finns en avdelning med särskilda regler om mottagan- de av barn (5–11 §§). Här slås bl.a. fast att när ett barn ska placeras i ett annat hem än det egna, ska i första hand övervägas om barnet kan tas emot av någon anhörig eller annan närstående. Det anges också att ett barn utan socialnämndens medgivande eller beslut om vård inte får tas emot för stadigvarande vård och fostran i ett enskilt hem som inte tillhör någon av föräldrarna eller någon annan som har vårdnaden om honom eller henne. Sådant medgivande eller beslut får inte fattas utan att förhållandena i det enskilda hemmet och förutsättningarna för vård i hemmet blivit utredda av social- nämnd. Samma sak gäller för placering i s.k. jourhem. ska i fråga om de barn som genom nämndens försorg placeras i ett enskilt hem som inte tillhör någon av föräldrarna medverka till att de får god vård och fostran samt lämplig utbildning. Vårdnadshavarna och familjehemsföräldrarna ska ges råd, stöd och annan hjälp som de behöver. Minst en gång var sjätte månad ska nämnden överväga om vården fortfarande behövs och i samma familjehem ska den särskilt överväga om vårdnaden bör flyttas över på familjehemsföräldrarna. Sist i detta kapitel finns också ett avsnitt med bestämmelser som reglerar socialnämndens roll i samband med internationella adop- tioner.