sou · GYB314 · 2010-03-09 00:00:00 — I detta sammanhang kan också nämnas bestämmelsen i 36 kap. 18 § RB om att en part, som visas ut under ett förhör med en bevisperson, i första hand ska beredas tillfälle att simultant ta del av förhöret via ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring. Om detta inte kan ske, ska bevispersonens berättelse återges i behövlig om- fattning när parten åter är närvarande. Parten ska också ges tillfälle att ställa frågor. Denna bestämmelse ger alltså uttryck för den kontra- diktoriska principen och rätten att motförhöra vittnen. Här kan också nämnas bestämmelsen i 35 kap. 2 § RB om att det inte krävs bevis för omständighet som är allmänt veterlig eller bevis om vad lag stadgar. Notoriska fakta och erfarenhetssatser utgör således ett undantag från principen om att en domare inte får ut- nyttja sitt privata vetande i rättegången. Enligt kommentaren är notoriska fakta och erfarenhetssatser undantagna från den kontra- diktoriska principen (se Fitger, , s. 35:52 f.). Det är emellertid inte alltid så lätt att avgränsa vad som i ett givet fall är notoriskt. Frågan om parter i enlighet med den kontradiktoriska principen ska höras och beredas tillfälle att yttra sig över frågor härom är bl.a. av denna anledning omdiskuterat i doktrinen (se t.ex. , Notorietet och kontradiktion, 2007). Huru- vida det krävs kommunikation med parterna enligt den kontradikto- riska principen, om domstolen överväger att tillämpa en icke åberopad rättsregel kan inte besvaras säkert. Det är emellertid vanligt att så sker, se t.ex. NJA 1993 s. 13. Se även det i avsnitt 5.8.2 redovisade rättsfallet NJA 1997 s. 825 enligt vilket den kontradiktoriska prin- cipen och kommunikationsplikt gäller då domstol i ett dispositivt tvistemål grundar sin dom på officialfaktum som inte behöver åbe- ropas. Så får inte ske utan att parterna beretts tillfälle att yttra sig. När det främst gäller brottmål finns mycket som tyder på att Europa- domstolens praxis och krav på ett kontradiktoriskt förfarande sträcker sig längre än RB i dessa avseenden, se även rättsfallet NJA 2004 s. 757 i avsnitt 5.8.2 nedan. Ytterligare undantag från den kontradiktoriska principen kan sägas bestå av att domstolen kan dra oväntade slutsatser av den presen- Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol terade bevisningen utan att parterna har haft tillfälle att kommen- tera och ifrågasätta domstolens egna konklusioner (se t.ex. och , Rättegång IV, s, 21 f. samt , Grundsatsen om kontradiktoriskt förfarande och principen om bevisomedelbarhet, ur till Per , s. 265 f. – se även det i av- snitt 5.8.2 redovisade rättsfallet NJA 2003 s. 486). Flera av de frågeställningar som nämnts i närmast föregående stycken är som sagts mycket omdiskuterade i doktrinen1. har det skett uppmjukningar i RB:s principer om munt- lighet, omedelbarhet och koncentration som ursprungligen var så centrala för bl.a. partens möjligheter att senast vid huvudförhand- lingen få full insyn i och få bemöta de omständigheter som dom- stolen kan lägga till grund för sitt avgörande. Till en början har uppmjukningarna främst handlat om undantag från kravet på huvud- förhandling i överrätt, se bl.a. 50 kap. 13 §, 51 kap. 13 § och 55 kap. 11 § RB. Genom reformer av tingsrättsförfarandet har vidare införts möjlighet för tingsrätt att avgöra även tvistiga tviste- mål utan huvudförhandling, se 42 kap. 18 § första stycket punkt 5 RB. Genom reformen En modernare rättegång, som trädde i kraft , har det införts en möjlighet att avgöra brott- mål på handlingarna i stället för efter huvudförhandling även med en prövning i sak. Enligt 45 kap. 10 a § RB, får dom meddelas på handlingarna i mål där det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter, om huvudförhandling varken begärs av någon av parterna eller behövs med hänsyn till utredningen i målet. Den till- talade ska därvid – vid stämningen eller senare – informeras särskilt om att målet kan komma att avgöras utan huvudförhandling och om sin rätt till huvudförhandling. Undantagen från kravet på huvudförhandling har medfört att bestämmelserna i 17 kap. 2 § andra stycket (tvistemål) och 30 kap. 2 § andra stycket (brottmål) RB fått ett efterhand utvidgat tillämp- ningsområde. Bestämmelserna reglerar vad som utgör processmaterial då mål avgörs på handlingarna, dvs. 1Några ytterligare uttalanden om allmän domstols kommunikationsplikt av omständigheter m.m. som inte införts i processen av parterna finns bl.a. i JT 1992-93 s. 919, JT 1993-94 s. 616, JT 1999-2000 s. 576, JT 2001-01 s. 376, JT 2002-03 s. 526, JT 2006-07 s. 70, Fitger, Rätte- gångsbalken, s. 17:11, och , Rättegång I, 8 uppl. s. 71, , Civilprocessen, s. 60 och , Skiljemannarätt s. 341, s. 395, s. s. 403. Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol fall ska domen grundas på vad handlingarna innehåller och vad som i övrigt förekommit i målet. Bestämmelserna är tillämplig i alla in- stanser och gäller även i fråga om slutliga beslut, se 17 kap. 12 § och 30 kap. 10 § RB. Bestämmelserna avseende vad som får läggas till grund för av- görande på handlingarna innebär bl.a. att domstolen är förbjuden att vid sitt avgörande ta hänsyn till sakmaterial som den fått känne- dom om i annat sammanhang än vid handläggningen av målet. De handlingar som åsyftas när det gäller avgöranden utan huvudför- handling i högre rätt torde avse främst skriftväxlingen i den in- stansen samt den lägre rättens protokoll från huvudförhandlingen och den lägre rättens dom. Andra inlagor, tjänsteanteckningar eller andra handlingar som ingår i den lägre rättens akt blir processmaterial i den högre rätten bara om det framgår att materialet åberopats eller i annan ordning införts som processmaterial vid huvudförhandlingen. I kommentarer till RB anges att förundersökningsprotokollet inte är något självständigt processmaterial såvida inte uppgifter ur det lagts fram vid huvudförhandlingen i den lägre rätten (se m.fl., Nya en kommentar s. 405 och Fitger, Rätte- gångsbalken, s. 30:4 f.). Det sagda torde som framgått ta sikte på hur situationen ter sig i hovrätt vid avgörande på handlingarna av ett mål som avgjorts efter huvudförhandling vid tingsrätt. I förarbetena till bestämmelsen om att bötesmål även i tingsrätt ska kunna prövas i sak utan huvudförhandling har inte berörts frågan om vad som utgör processmaterial vid prövningen. Regeln i 30 kap. 2 § RB om att avgörandet ska grundas på vad handlingarna inne- håller och vad som i övrigt förekommit torde medföra att t.ex. förundersökningsprotokollet blir processmaterial liksom de hand- lingar som enligt bestämmelser i 45 kap. ska kommuniceras med parterna, se ovan. När det gäller förundersökningsmaterialet måste emellertid också beaktas förbudet enligt 35 kap. 14 § RB mot att åberopa uppteckning av en berättelse som någon har lämnat inför åklagare eller polismyndighet i anledning av förestående rättegång. Det finns vissa undantag från förbudet, bl.a. för det fall det är särskilt föreskrivet att berättelsen får åberopas som bevis (punkt 1). Det måste bedömas som tveksamt om 30 kap. 2 § RB kan ses som en sådan föreskrift som gör undantag från förbudet mot skriftliga förhörsutsagor (frågan har behandlats mer ingående i ett del- betänkande av Beredningen för rättsväsendets utveckling, BRU, se SOU 2005:117 s. 98 f). Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol Inte heller vid införandet av bestämmelsen om att tvistiga tviste- mål i vissa fall får prövas utan huvudförhandling genom reform av tingsrättsförfarandet berördes frågan om vad som utgör processmaterial vid avgörande av mål på handlingarna. Både i under- och överrättsprocess finns emellertid bestämmelser om att parter ska beredas tillfälle att slutföra sin talan då ett mål avgörs utan huvudförhandling, se 42 kap. 18 § första stycket 5 och andra stycket (tvistemål) och 45 kap. 10 a § (brottmål) samt i över- rätt 50 kap. 14 § (tvistemål), 51 kap. 14 § (brottmål) och 55 kap. 14 § RB (tvistemål och brottmål i ). När det gäller slutförande av talan i underrätt föreskrivs att dom- stolen kan underlåta att bereda parterna tillfälle att slutföra sin talan om de redan kan anses ha gjort detta. När det gäller processen i överrätt får domstolen underlåta att bereda parterna tillfälle att slut- föra sin talan endast om det är uppenbart att de redan har gjort detta. Man kan fråga sig vilken, om någon, skillnad i sak som de skilda uttryckssätten innebär när det gäller utrymmet att underlåta ett slutföreläggande. Det mera stränga rekvisitet i 50 kap. 14 § respektive 51 kap. 14 § RB infördes . Enligt RB:s ursprungliga lydelse gällde att parterna skulle, om det erfordrades, erhålla tillfälle att skriftligen utveckla sin talan (50 kap. 22 § respektive 51 kap. 22 § i tidigare lydelser). Vid en jämförelse mellan förarbetena till ändringar respektive till införandena av utvidgade möjligheter att avgöra mål i sak utan huvudförhandling också i underrätt kan emellertid någon egentligen åsyftad betydelseskillnad inte utläsas, se NJA II 1954 s. 297 f., prop. 1986/87:89 s. 212 samt prop. 2004/05:131 s. 143. Möjligen kan skillnaderna sammanhänga med att överklagade tvistiga mål antas vara mer komplexa än mål som i tingsrätt avgörs utan huvudförhandling. Som tidigare nämnts finns ingen bestämmelse i RB som uttryck- ligen föreskriver att part, då mål avgörs på handlingarna, ska kom- municeras alla handlingar i målet som härrör från annan än parten själv. I förarbetena till RB påpekades emellertid att när mål avgörs på handlingarna, får parternas inlagor en i viss mån annan betydelse än i mål där huvudförhandling hålls (SOU 1938:44 s. 522). Påpek- andet skedde i författningskommentaren till bestämmelsen om att hovrätten i vissa fall får avgöra mål efter prövning i sak utan huvud- förhandling. Inlagorna i mål som hovrätt avgör på handlingarna syftar inte till att förbereda målet utan är det material (tillsammans med handlingarna från underrätten) på vilket hovrättens avgörande ska grundas. I sådana mål kan det, framhöll Processlagberedningen, Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol finnas skäl att hovrätten med stöd av 50 kap. 10 § RB sörjer för en fullständigare skriftväxling mellan parterna och därvid även före- lägger parterna att yttra sig över vissa närmare angivna frågor. I kommentaren till 42 kap. 18 § andra stycket RB, som föreskriver att parterna måste beredas tillfälle att slutföra sin talan innan dom på handlingarna meddelas, diskuteras emellertid frågan relativt in- gående för tvistemålens del. Bl.a. påpekas att orsaken till att grund- satsen om kontradiktion inte kommit till tydligt uttryck i RB sammanhänger med att målen vid balkens införande förutsattes bli avgjorda efter huvudförhandling. Enligt kommentaren måste emeller- tid huvudregeln för den skriftliga kommuniceringen, på samma sätt som enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden och förvaltnings- processlagen (1971:291; i fortsättningen FPL), vara att ett mål inte får avgöras förrän varje part har fått kännedom om alla uppgifter som tillförts målet genom någon annan än honom eller henne själv och haft tillfälle att yttra sig över det (Fitger, , s. 42:57 f.). Kommuniceringsskyldigheten omfattar, enligt kommentaren, även sådant som inlånat aktmaterial och annat som kan få betydelse vid avgörandet. Det krävs alltså inte att materialet har getts in av någon motpart. Skyldigheten kan gälla t.ex. sådant som en domare har an- tecknat om vad en viss person har sagt till honom eller henne. Att ett visst material inte avser sakfrågorna i målet utan endast deras rättsliga bedömning är inte något skäl att underlåta kommunicering. Vidare anges i kommentaren att särskild försiktighet bör iakttas vid förfaranden enligt RB när det gäller att underlåta kommunicering av t.ex. handlingar som sakligt sett inte innehåller något för målet nytt, om man ser det i förhållande till det som parten tidigare anfört, eller som endast innehåller uppenbart orimliga, oriktiga eller miss- visande uppgifter, jfr 22 § lagen om domstolsärenden. I kommentaren till 50 kap. 14 § RB – enligt vilken bestämmelse hovrätten ska bereda parter tillfälle att slutföra sin talan innan tviste- mål avgörs utan huvudförhandling – anges bl.a. att varje enskild part ska innan målet avgörs på handlingarna ha fått kännedom om det som har tillförts målet genom någon annan än parten själv och även haft tillfälle att yttra sig över det. Det finns visserligen ingen uttrycklig bestämmelse om detta i balken, men det följer av den mest grundläggande rättssäkerhetsprincipen enligt Fitger, (Fitger, , s. 50:80). Enligt Fitger är det alltså uppenbart att en hovrätt inte kan bifalla ett kostnadsyrkande som framställts i en parts slutskrivelse utan att den skrivelsen har kommit den andra parten till del. Undantag kan göras om avgörandet inte går parten Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol emot eller om en underrättelse är uppenbart onödig därför att en skrivelse inte innehåller något av intresse för parten. Det kan noteras att motsvarande bestämmelser om slutföre- läggande inte finns vid överklagande av beslut enligt 52 kap. RB. Det är emellertid inte ovanligt att domstolar använder metoden att slutförelägga parter även i andra fall än i de fall där RB uttryckligen uppställer krav på att så ska ske. T.ex. förekommer inte sällan att parter genom en tingsrätts slutföreläggande bereds tillfälle att slut- föra sin talan då tingsrätten avser att fatta beslut i en avvisningsfråga. Även när det gäller de s.k. besvärsmålen anses det vara en grund- läggande rättssäkerhetsprincip att – då kommunicering och skriftväx- ling skett eller processmaterial hämtats in på annat sätt – hovrätten ser till att båda parter fått del av allt material i målet och haft tillfälle att yttra sig över det (se Fitger, , s. 52:37). I kommentaren anges dock att undantag kan göras om avgörandet inte går parten emot eller om en underrättelse är uppenbart onödig därför att en skrivelse inte innehåller något av intresse för parten. Kommuniceringsskyldigheten avser även sådant processmaterial som kommit in i målet från annan än en part. Att ett visst material endast avser rättsfrågorna i målet eller endast bestyrker innehållet i ett redan översänt material utgör dock inte skäl att avstå från kom- municering. En uppgift kan sakna betydelse t.ex. när den inte innebär något egentligt nytt utöver det som parten redan fått del av eller parten med fog kan förutsättas redan ha fått del av den. Om kommunicering har skett i ett mål där en häktad överklagat med yrkande om frigivning, kan hovrätten alltså inte genom ett slutligt beslut lämna överklagandet utan bifall med hänvisning till uppgifter som kommit fram i en svarsskrivelse från åklagaren utan att den häktade har fått del av dessa uppgifter. Det är alltså i ett sådant fall inte tillräckligt att den häktade får del av åklagarens uppgifter i samband med att han får del av hovrättens beslut (a.a. s. 52:37). Dispositiva tvistemål kan under vissa förutsättningar avgöras genom tredskodom då någon part i målet underlåtit att inställa sig till en huvudförhandling eller annan förhandling eller om part underlåtit att efterfölja ett föreläggande att inkomma med skrift rörande vissa i balken närmare reglerade avseenden. Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol När det gäller tredskodomars materiella innehåll finns sär- bestämmelser i 44 kap. 8 § RB. Bestämmelserna gäller utöver 17 kap. 2 § andra stycket RB om vad som får läggas till grund för en dom som avgörs på handlingarna. Enligt 44 kap. 8 § RB gäller bl.a. att tredskodom mot svaranden ska grundas på kärandens framställning av omständigheterna i målet, såvitt svaranden erhållit del av fram- ställningen (kursiverat här) och den ej strider mot förhållande, som är allmänt veterligt. Den kursiverade förutsättningen är på så sätt en uttrycklig reglering av den kontradiktoriska principen genom att det slås fast att en tredskodom mot en svarande inte får grundas på en omständighet som svaranden inte fått del av. (Av andra bestäm- melser i främst 42 kap. följer att svaranden dessutom ska ha getts tillfälle att yttra sig över käromålet.) Som anförs i balkens för- arbeten blir vid tredskodom då svaranden uteblivit från ett första sammanträde för muntlig förberedelse som regel endast det käranden anfört i stämningsansökningen grundläggande för domen. Tredskodom mot svaranden på ett senare stadium kan emeller- tid också grundas bl.a. på vad käranden anfört vid en muntlig för- beredelse vid vilken svaranden varit närvarande. Lämnar käranden vid det sammanträde till vilket svaranden uteblivit nya uppgifter som svaranden inte fått del av, får domstolen inte ta hänsyn till dessa vid avgörandet (Processlagberedningen, SOU 1938:43 s. 465 f.). Enligt en äldre kommentar till RB får dock uppgifter som fram- kommer vid den förhandling till vilken svaranden uteblivit beaktas såvida de är till svarandens förmån; i ett sådant fall saknar det betydelse att svaranden inte fått del av dessa uppgifter. Som exem- pel nämns att käranden inskränker sin talan eller medger avräkning för en av svaranden tidigare kvittningsvis åberopad motfordran (se m.fl., Nya en kommentar, s. 640). I sammanhanget kan även nämnas att part mot vilken tredsko- dom meddelas enligt 44 kap. 7 a §, 7 b § eller 7 c § RB – dvs. på grund av att underlåtelse att följa ett föreläggande att inkomma med vissa typer av skrifter (svaromål m.m.) – inte behöver beredas tillfälle att slutföra sin talan, se 42 kap. 18 § tredje och fjärde styckena RB mot- satsvis. Regleringen innebär enligt förarbetsuttalanden bl.a. att svaranden inte behöver få del av ett kostnadsyrkande från käranden som fram- ställts efter det att svaranden underlåtit att avge skriftligt svaromål (prop. 1986/87:89 s. 213). Enligt kommentaren kan emellertid detta av hänsyn till den för processrätten grundläggande kontradiktoriska principen inte tillåtas att avse det förhållandet att käranden över Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol huvud taget vill ha sina kostnader ersatta (Fitger, , s. 42:58 b). Att det inte anses krävas kommunikation av ett efter slutföre- läggande preciserat kostnadsyrkande är trots allt en begränsning av den kontradiktoriska principens genomslag i tredskodomssituationen. Det torde dock i sak kunna motiveras av bl.a. partens möjlighet till återvinning samt till rättens förpliktelse enligt 18 kap. 8 och 14 §§ RB att självmant pröva kostnadsyrkandets skälighet. Emellertid är detta ett avsteg från kommunikationsprincipen – underlåtenheten att låta svaranden få del av och yttra sig över kärandens i slutinlaga preciserade kostnadsyrkande – som möjligen inte är helt konse- kvent med bestämmelsen i 44 kap. 8 § om vad en tredskodom mot svarande får grundas på, dvs. bara den kärandens framställning av omständigheter som svaranden har fått del av. Det kan i samman- hanget nämnas att , se nedan avsnitt 5.9.2, föreslog införandet av ett uttryckligt undantag från parts rätt att få del av motpartens yrkande om ersättning från rättegångskostnader i den nu berörda tredskodomssituationen. Undantaget föreslogs in- föras i 18 kap. 14 § RB och omfattade tredskodom i såväl utevaro- situationer som i situationer då part underlåtit att efterkomma ett föreläggande att inkomma med skrift i målet. Förslaget genom- fördes dock inte. 5.4.6Olika undantag från kommunikationsplikten Det finns, vilket redan framgått i det föregående, en del bestämmelser i balken som uttryckligen anger att rätten i vissa fall får underlåta kommunikation med part. Här ska några sådana bestämmelser redo- visas kortfattat. Enligt 15 kap. 5 § tredje stycket RB får rätten interimistiskt be- sluta om kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd i tvistemål utan hörande av motparten om det är fara i dröjsmål, t.ex. på grund av att en kommunicering kan befaras bli en utlösande faktor för motparten att genomföra eller tidigarelägga en sabotageåtgärd (se NJA 2005 s. 29). Beviljas en interimistisk kvarstad utan kommunicering ska dock domstolen alltid genast ta upp frågan om kvarstadens bestånd till förnyad prövning sedan kommunicering väl skett. Det finns inga bestämmelser om kommunicering för det fall rätten avslår ett yrkande om interimistisk kvarstad. Enligt kommentaren till RB talar övervägande skäl för att rätten i ett sådant fall inte går vidare med Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol prövningen såvida inte sökanden särskilt begärt det (Fitger, Rätte- gångsbalken s. 15:30). Efter överklagande av en tingsrätts beslut att avslå ett kvarstadsyrkande får överrätt interimistiskt beslut om kvarstad utan föregående kommunikation med motparten, se 50 kap. 8 § tredje stycket RB. Även när det gäller kvarstad i straffprocessen finns bestämmelser om att interimistiska beslut kan tas utan kom- munikation eller förhandling, se 26 kap. 2 § sista stycket RB. När beslut överklagas till hovrätt och handläggs enligt 52 kap. RB gäller ett betydelsefullt undantag från kommunikationsplikten. Det följer närmast indirekt av 52 kap. 7 § första stycket RB som föreskriver att hovrätten, om den finner att klagandens motpart bör höras angående överklagandet, ska delge motparten överklag- andet med föreläggande om skriftlig svarsskrift . Kommunicering är således i denna typ av mål fakultativ. Enligt Processlagberedningen skulle en ordning med obligatorisk kom- municering omintetgöra möjligheterna till ett snabbt och billigt förfaranden (SOU 1938:44 s. 542). Ett överklagat beslut får dock inte ändras såvitt avser motpartens rätt utan att motparten har lämnats tillfälle att yttra sig, vilket uttryckligen anges i paragrafen. Bestäm- melsen ger därmed uttryck för den kontradiktoriska principen. Av bestämmelsen följer motsatsvis att det inte behövs någon kommu- nicering om det överklagade avgörandet ska fastställas. En sådan utgång är inte till motpartens nackdel. Beslut om prövningstillstånd kräver inte föregående kommu- nikation men kan föregås av skriftväxling, se t.ex. 50 kap. 7 a § RB. Även här är det således fråga om fakultativ kommunicering. 5.4.7Avgörande direkt i uppenbart ogrundade fall utan kommunikation Som specialfall av uttryckliga undantag från kommunikationsplikten kan de bestämmelser ses enligt vilka domstolen kan avgöra mål direkt genom dom utan föregående kommunikation med motparten. I tingsrätt utfärdas i sådana fall inte någon stämning. Utrymmet att i tingsrätt döma direkt utan stämning är begränsat till tvistemål och brottmål om enskilt åtal, se 42 kap. 5 § första stycket andra meningen och 47 kap. 5 § första stycket andra meningen RB. De gemensamma förutsättningarna är att kärandens/målsägandens framställning inte innefattar laga skäl för käromålet/åtalet eller om det annars är uppenbart att detta är ogrundat. Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol tillämpa bestämmelserna är snävt och en restriktiv tillämpning är förutsatt. I 51 kap. 8 § RB finns en liknande bestämmelse enligt vilken hovrätt genast får meddela dom i ett brottmål, om det är uppenbart att överklagandet är ogrundat. Även beträffande denna bestäm- melse är tillämpningsutrymmet mycket begränsat, se bl.a. NJA 1995 s. 217. Motsvarande bestämmelse fanns tidigare beträffande över- klagade tvistemål men avskaffades i samband med att införandet av ett generellt krav på prövningstillstånd i alla tvistemål. 5.4.8Huvudförhandling i parts utevaro I både tvistemål och brottmål kan förekomma att huvudförhandling hålls trots att någon part uteblivit från förhandlingen. Förutsättningarna för huvudförhandling i tvistemål i någon parts frånvaro regleras i 43 kap. 11 § fjärde stycket och 44 kap. 4 § RB. När det gäller brottmål efter allmänt åtal är det uttömmande reglerat i 46 kap. 15 a § RB under vilka förutsättningar mål får i första instans avgöras efter huvudförhandling till vilken den till- talade uteblivit eller inställt sig endast genom ombud. (En ytter- ligare förutsättning är också att den tilltalade kallats med erinran om att målet kan komma att avgöras även om han eller hon ute- blivit eller inställt sig bara genom ombud, se 45 kap. 15 § andra stycket RB.)