sou · GYB375 · 2010-11-10 00:00:00 — Det innebär att man tillägnar sig både hårda och mjuka kvalifikationer på ett sätt som är omöjligt i en artificiell utbildningsmiljö. Skolorna har sällan förutsättningar att erbjuda elever möjligheter att använda den senaste tekniken eller att få insyn i de senaste arbetsprocesserna, vilket också understryker betydelsen av mer omfattande arbetsplatsförlagda inslag i utbild- ningen. För det tredje underlättar lärlingsutbildningen rekryteringen av arbetskraft. För en arbetsgivare är nyrekrytering förenat med bety- dande osäkerhet och stora kostnader. Det handlar om att få en bild av personens arbetsförmåga och pålitlighet, givet de olika krav och påfrestningar som kan uppstå på en arbetsplats och inom ett sär- skilt yrke. Lärlingsutbildningen ger arbetsgivaren mer gynnsamma möjligheter att pröva en individs arbetsförmåga, men naturligtvis också att utrusta individen med de kvalifikationer som är särskilt önskvärda inom det aktuella företaget. För det fjärde bidrar lärlingarna till produktionen. Det här möj- liggör ett tillskott för de inbladade företagen och för samhällseko- nomin i stort, liksom för de enskilda eleverna i den mån lärlingarna får en ersättning . Värdet av lärlingarnas till- skott ökar i takt med att kvalifikationerna utvecklas och att lärlingarna kan anförtros mer avancerade arbetsuppgifter. Ur lärandesynpunkt är arbetsplatserna väsentliga för att levande- göra de teorier som förmedlas i skolundervisningen, för att ut- veckla problemlösningsförmågan kopplat till verklighetsnära omgiv- ningar och för att fördjupa elevernas tekniska och sociala kompe- tens. I teorin finns det alltså starka argument för att en yrkesutbildning med betydande inslag av arbetsplatsförlagt lärande, enligt lärlings- utbildningsmodellen, har en rad företrädanden jämfört med en huvudsakligen skolförlagd yrkesutbildning. Intresset för lärlings- utbildningsmodellen har också varit stort därför att jämförelser av ungdomsarbetslöshet och sysselsättning i olika län- der illustrerar att ungas arbetsmarknadsetablering tycks fungera effektivare i länder med utbredd lärlingsutbildning. Det har också hävdats att lärlingsutbildningen bör vara särskilt attraktiv i länder med ett långtgående anställningsskydd och begränsade löneskillna- der. Med sådana villkor på arbetsmarknaden blir rekryteringen av ny arbetskraft en mer grannlaga process jämfört med länder där anställningstryggheten är mindre och ungas relativlöner lägre. Givet att anställningsförfarandet framstår som ett större och mer långsiktigt åtagande kan en lärlingsutbildning fungera som en effektiv metod för arbetsgivare att urskilja den arbetskraft som man önskar att knyta till företaget. Men det har också betonats att det inte finns några enkla medel för att föra över en utbildningsmodell som fungerar i ett land till ett annat land med andra förutsättningar och andra traditioner. Det framhålls att lärlingsutbildningen grundar sig på specifika institu- förutsättningar och regleringar, särskilt kopplat till vill- koren på arbetsmarknaden (Soskice 1994; 2003). Dessa förut- sättningar varierar i hög grad mellan länderna, vilket också gör att lärlingsutbildningen fungerar olika. Den danska och tyska lärlings- utbildningen är t.ex. organiserad på olika sätt, den tyska enligt ett dualt system och den danska enligt en växelutbildningsmodell, men båda modellerna bottnar i hög grad i ett utvecklat system för gene- rellt erkända yrkeskvalifikationer på arbetsmarknaden. Detta system får konsekvenser för rekryteringen av arbetskraft till olika yrken och ger yrkesutbildningen en helt strategisk roll i sammanhanget. Systemet baseras både på lagstiftning och kollektiva överens- kommelser mellan arbetsmarknadens parter. I finns också regler kring yrkeslegitimationer, men de är inte alls lika utbredda på arbetsmarknaden. Uppdelningen mellan yrkeslärd och icke facklärd arbetskraft har inte haft samma betydelse på svensk arbetsmarknad som i länderna med starka lärlingsutbildningssystem. Det finns också spänningar inbyggda i ett lärlingsutbildnings- system, som riskerar att göra utbildningen mindre fruktbar för de deltagande individerna och mindre effektiv ur ett bredare samhälls- perspektiv. Enskilda arbetsgivare, som erbjuder utbildningsplatser inom lärlingsutbildningens ram, har ett naturligt intresse av att prägla utbildningens innehåll efter företagets behov som syftet med utbildningen bör vara att erbjuda en så bred yrkeskom- petens som möjligt, dvs. yrkeskvalifikationer som är användbara på olika delar av arbetsmarknaden. Men det finns också en risk att en mindre målmedveten och välstrukturerad arbetsplatsförläggning inom yrkesutbildningens ram kan fungera som en källa till bespa- ringar för de berörda skolorna. Utbildningstid och utbildnings- ansvar förs över från skolor till arbetsplatser utan motsvarande över- föring av resurser och utan avseende vid hur utbildningstiden på arbetsplatserna ska berika yrkesutbildningen i stort. Båda exemplen talar för behovet av en reglering av lärlings- utbildningen så att den inte reduceras till en allt för snäv och före- tagsanpassad utbildning eller till en metod för att möjliggöra bespa- ringar och ökad lönsamhet i enskilda skolor, på bekostnad av enskilda elevers lärande. Om lärlingsutbildningen ska fungera som en kvalificerad utbildning och inte som en förvaring utan lärande- ambitioner krävs således att tydliga kvalitetskriterier och lärande- mål utvecklas. Dessa kriterier och mål måste i sin tur förankras i institutioner som omfattar såväl de berörda skolorna och arbets- platserna som lärlingarna. Internationella erfarenheter talar för att den sociala regleringen av lärlingsutbildningen är central. Parterna på arbetsmarknaden spelar en särskilt viktig roll för att dels garan- tera att utbildningen ges ett högkvalitativt och uppdaterat innehåll, och dels att utbildningen är likvärdig oberoende av var utbild- ningen ges. I , inom ramen för den nu pågående försöksverksam- heten i gymnasieskolan, är det lärlingsråden som tillskrivs denna centrala betydelse för att garantera lärlingsutbildningens kvalitet och likvärdighet. I denna bilaga kommer vi att diskutera i vilken utsträckning de lokala lärlingsråden, givet dess nuvarande förut- sättningar och organisation, kan anses fylla den funktionen. Vi inleder med att i nästa avsnitt ge några exempel på hur lär- lingsutbildningen regleras i våra grannländer och där utbildningsformen har haft en mycket stark ställning . Erfarenheterna från andra länder är väsentliga när vi ska bedöma förutsättningarna för en effektiv reglering av lärlingsutbildningen i . 2.Lärlingsutbildningens reglering – nordiska erfarenheter När vi granskar regleringen av den svenska lärlingsutbildningen och då särskilt lärlingsrådens funktioner kan det vara fruktbart att stu- dera förhållandena i andra länder. I och finns ut- bredda lärlingsutbildningssystem och rika erfarenheter av hur sam- verkan skola-arbetsliv kan utformas för att garantera höga anspråk på kvalitet och likvärdighet i den arbetsplatsförlagda utbildningen. I avsnitten nedan fokuseras särskilt på partssammansatta samverkans- organ, kvalitetssäkring och finansieringen av lärlingsutbildningen. Den danska växelutbildningen har långa historiska rötter. Ut- trycket växelutbildning syftar på lärlingsutbildningens uppläggning, några månader på en arbetsplats varieras med koncentrerade studie- perioder i en yrkesskola. Detta skiljer också den danska utbild- ningen från t.ex. den norska. I är yrkesutbildningen upp- delad i en 2-årig skolförlagd period och en 2-årig arbetsplatsförlagd fas. Växelutbildningen och partsinflytandet är de mest utmärkande dragen för den danska lärlingsutbildningen. Yrkeskommittéerna (faglige udvalg) på nationell nivå har en strategisk betydelse (Den- mark. Overview of the Vocational and 2008). Dessa har i praktiken ansvaret för utbildningarnas innehåll och balansen mellan skolförlagd och arbetsplatsförlagd utbildning. Kommittéerna ska se till att utbildningarna uppdateras i en takt som överensstämmer med förändringarna i arbetslivet och yrkenas karaktär. De ska också utforma riktlinjer för de avslutande yrkes- De lokala yrkeskommittéerna, som närmast utgör motsva- righeten till våra lärlingsråd, ska övervaka företagen som anställer lärlingar, garantera att utbildningen håller en hög standard och slutligen utforma och genomföra examensprov (svendeprøve) för olika yrken. Yrkeskommittéerna och dess verksamhet på nationell och lokal nivå finansieras helt av partsorganisationerna själva. Arbets- givare och fackliga organisationer är jämnt representerade i dessa kommittéer. Kontraktsplikten är en viktig beståndsdel i lärlingsutbildnings- systemet. Huvudscenariot är att en elev som fullföljt grundfør- lobet, som kan variera mellan beroende på tillval av ämnen, övergår till huvudførlobet och den praktiska delen av yrkesutbildningen. inleds växelutbildningen med varvade peri- oder i en skola och på en arbetsplats. För att kunna påbörja växel- utbildningen förutsätts lärlingsanställning. Det vanliga är att eleven själv – med mer eller mindre hjälp från yrkesskolan – ordnar ett lärlingskontrakt. Om detta inte fungerar finns möjligheter till sko- lepraktik. Det gäller också för de lärlingar som av någon anledning tvingas säga upp sitt lärlingskontrakt hos en arbetsgivare eller som blir uppsagda. Lärlingskontraktet innehåller regler om arbetsvillkor och lön. En regel om en provanställningsperiod gäller alltid. Lön utgår , även när lärlingarna bedriver studier på en yrkesskola. Lärlingslönen motsvarar av lägstlönen för en utbildad arbetare och bestäms i kollektiv- avtalsförhandlingar mellan arbetsmarknadens parter (Albæk, 2004). Lärlingsutbildningen i har flera finansiärer: staten, de enskilda verksamheterna och arbetsgivarkollektivet. Dessutom bidrar lärlingarna själva till utbildningens finansiering genom att ta ut en relativt låg lön, framför allt under senare delen av utbild- ningen. Staten finansierar de cirka 115 yrkesskolor som finns i lan- det. De statliga anslagen till en skola beräknas efter antalet elever och ska täcka allt från lärarlöner till kostnader för lokaler och utrustning. Den andra finansieringskällan är de enskilda verksamheterna som tar emot lärlingar. Under de perioder lärlingarna vistas på arbets- platsen ska arbetsgivaren betala en avtalsenlig lön. tillgången på lärlingsplatser har staten subventionerat arbetsgivare som tar emot lärlingar. Subventionen har utformats på olika sätt; tidigare som ett generellt stöd och som ett marginellt stöd. Subventionerna beräknas täcka ungefär en femtedel av arbetsgivarnas lönekostnader. Det tredje och viktigaste inslaget i finansieringen av dansk lär- lingsutbildning utgörs av arbejdsgivernes elevrefusion. Det handlar om en avgift som samtliga arbetsgivare åläggs att betala en gång per kvartal, oavsett företagsstorlek och oavsett om de tar emot lärlingar eller inte. Pengarna går till en fond som administreras av arbetsmarknadens parter och som används för att täcka tre slags utgifter: för det första betalas lön till lärlingar under de perioder då de vistas på en yrkesskola (dvs. då de inte får lön från arbetsgivaren), för det andra betalas särskild ersättning till de lärlingar som har merkostnader för resor och för det tredje täcks de extrakostnader som uppstår för lärlingar som befinner sig i praktik utomlands. Det danska lärlingssystemet regleras i en särskild yrkesutbildnings- lag (Bekendtgørelse af lov om erhvervsuddannelser). Denna över- gripande lag är sedan uppdelad i särskilda bekendtgørelser för cirka 90 erkända yrken. I den förstnämnda lagtexten fastslås yrkes- utbildningens syften och organisation. Här finns exempelvis detal- jerade bestämmelser om yrkesskolornas verksamhet, kvalitetskrav och finansiering. Dessutom regleras partsorganisationernas roll och samverkan med staten. Trepartssamarbetet mellan fackliga organisationer, arbetsgivarna och staten organiseras via två organ: Rådet for de Grundlæggende Erhvervsrettede Uddannelser och de tidigare omnämnda Faglige udvalg på nationell och lokal nivå. Rådet är sammansatt av 40 per- soner, allt från partsrepresentanter till deltagare från olika myndig- heter, och ska avge yttranden till den ansvarige utbildningsminis- tern om bland annat godkännande av nya yrkesskolor och nya utbildningar. I verkligheten är det dock det faglige udvalg, med en renodlad partssammansättning, som har en större betydelse för yrkesutbildningens utformning. Formellt sett ska initiativ från udvalgens sida till förändringar av yrkesutbildningens innehåll gå via rådet, men i praktiken upprätthåller udvalgen direktkontakt med det danska . Enligt lagen har udval- gen allt grundläggande ansvar för att yrkesutbildningen ska fun- gera: det gäller översynen av yrkesskolorna, tillgången på praktik- platser, kontrollen av lärlingsutbildningen i företagen, formerna för och innehållet i utbildningen. Det finns cirka 50 faglige udvalg på nationell nivå. Det är också lagen om yrkesutbildning som dikterar villkoren för finansieringen av utbildningen via arbejdsgivernes elevrefusion. I lagen definieras vilken avgift som ska betalas av företagen och hur mycket staten ska subventionera företag som tar emot lärlingar. I bestämmelserna för de olika yrkena dikteras vilka kompetenser som de olika utbildningarna är avsedda att leda fram till. Fokus lig- ger på slutkompetenser, allt för att tillåta så stor flexibilitet som möjligt på skolnivå, men det finns också uttalanden om hur de skolförlagda och arbetsplatsförlagda delarna av utbildningarna ska utformas och hur de ska samordnas till en helhet. I lagarna definie- ras inte bara utbildningarnas ramar och mål utan också former och innehåll. Av särskilt stor betydelse är den tydliga ansvarsfördel- ningen. Den danska lärlingsutbildningen vilar i grunden på ett långt gånget och statligt definierat verksamhetsansvar. Det är väsentligt att se lärlingsutbildningens reglering i ljuset av principen om erkända yrken. Det förhållandet att yrkesbegreppet och kulturen kring ett yrke har en mycket stark förankring på arbetsmarknaden i , i likhet med andra länder med starka lärlingsutbildningstraditioner, bidrar till att vidmakthålla utbild- ningens status och attraktionskraft. Uppdelningen av arbetskraften i facklärda och icke facklärda är fundamental. Denna uppdelning påverkar inte bara lönebildningen, via kollektivavtalens lönetariffer, utan också – och i än högre grad än i t.ex. – arbetskraftens tillträdesmöjligheter till olika yrken. Yrkeslegitimationsprincipen är mycket spridd i och fackföreningarna bidrar genom att vara organiserade enligt yrkesförbundsprincipen till vidmakthålla höga krav på yrkesskicklighet och utbildning för tillträde till ett yrke och medlemskap i en facklig organisation. Den gymnasiala utbildningen i allmänhet och yrkesutbildningen i synnerhet har genomgått stora förändringar i . Förändringarna har dels skett i samband med en reform som beslutades (Reform 94) och som bland annat innebar en samlad struktur för yrkesutbildning och studieförberedande ut- bildning på gymnasial nivå. I samband med nästa stora utbildnings- reform, , som omfattade all utbildning på grundläggande och sekundär nivå, fick den norska vidaregående utbildningen den grundstruktur den har . Totalt handlar det om nio yrkesförberedande program och tre studieförberedande program. Samtliga utbildningar är indelade i tre faser (VG1, VG2 och VG3). Den första fasen, som ska ge en bred grund, följs av en successivt ökad specialisering under de två efterföljande faserna. Det sista steget mot en specialiserad yrkeskompetens, för dem som väljer ett yrkesinriktat program, tas i samband med valet av kurs inom VG3. inleds den egentliga lärlingsperioden . Ungefär hälften av lärlingstiden ska vikas för yrkesteoretiska stu- dier och andra studierelaterade aktiviteter, bland annat återkom- mande dokumentation av hur långt lärlingen har kommit i färdig- hetsutvecklingen. Det finns 186 reglerade yrken (Lærlingsord- ningen – regjeringen.no). Utbildningen inom varje yrke följer sin egen läroplan. Lärlingsperioden avslutas med ett praktiskt inriktad yrkesprov och med att lärlingen får ett yrkesbevis. Precis som i baseras yrkesutbildningen i på ett långtgående och reglerat samarbete mellan offentliga utbildnings- myndigheter och skolor, å ena sidan, och arbetsmarknadens parter å andra sidan. Detta samarbete regleras i utbildningslagen (Opplæ- ringsloven).1 Lagen anger att samverkansråd ska inrättas på olika administrativa nivåer inom utbildningssystemet. Arbetsmarknadens parter ska utgöra majoritet i råden. Lagen tilldelar råden både råd- givande och operativa funktioner. På riksnivå finns dels ett natio- nellt råd för yrkesutbildning (for yrkesopplæring – SRY) och nio nationella yrkesråd (Faglige råd). De sistnämnda råden ansvarar för de olika yrkesprogrammen. Det förstnämnda rådet består av representanter för arbetsgivarorganisationer och fackliga organisationer och samarbetar direkt med utbildnings- departementet i frågor som berör utbildningen i och för arbetslivet. 1 Lagen reglerar förhållandena i grundläggande likaväl som i vidaregående utbildning. Act of 17 1998 no. 61 relating to Primary and Secondary Education and Training (the Education Act). With amendments in force as of . In force as of 1 January 2009. De nationella yrkesråden representerar en specialistkompetens i relation till olika erkända yrken (dvs. totalt 186 lærefag). På länsnivå finns också rådgivande organ där parterna har majo- ritetsinflytande. Ansvaret för den vidaregående utbildningen ligger på länsnivån, hos fylkena. Det är fylkena som driver merparten av skolorna och ansvarar för yrkesutbildningen. Betydande delar av det operativa ansvaret överförs emellertid direkt på regionala yrkes- utbildningsnämnder och styrelser där partsrepresentanterna är i majoritet. Dessa kommittéer är bland annat ansvariga för att följa upp den arbetsplatsförlagda delen av yrkesutbildningen och för att utbildningsstandarden upprätthålls. Det är dessa kommittéer som närmast fyller de funktioner som lärlingsråden ansvarar för inom ramen för den svenska försöksverksamheten med lärlingsutbild- ning. Men de regionala yrkesutbildningsnämnderna har också en annan väsentlig funktion. De ska utfärda examensbevis efter lär- lingstidens slut, ett yrkesbevis eller gesällbrev. Företagen samverkar ofta i så kallade upplärningskontor (opp- læringskontor). Upplärningskontoren är den administrativa be- nämningen för företag och kommunala verksamheter som går samman för att organisera verksamheten kring lärlingsutbild- ningen. Kontoren kan sluta lärlingskontrakt, t.ex. för mindre före- tags räkning, och står ofta för den yrkesteoretiska utbildning som ges . Upplärningskontoren har fått en allt större utbredning. Cirka 70–av lärlingarna är knutna till upplärningskontor. Administrationskostnaderna för kontoren finansieras i allmänhet genom att de behåller en viss andel av det statliga bidrag som utgår till företag som utbildar lärlingar. Upplärningskontoren anses ha en nyckelroll när det gäller att utveckla yrkeskulturen inom yrkesutbildningen. Kontorsprincipen bygger således på att lärlingskontrakten sluts med upplärnings- kontoren, medan den enskilde lärlingen har sitt anställningsavtal hos ett av medlemsföretagen. erbjuds ibland kurser, lärlingen håller regelbundna uppföljningssamtal med repre- sentanter för kontoret och ofta utförs det avslutande examina- tionsprovet i anslutning till upplärningskontoret. Parternas engagemang och ansvar för yrkesutbildningen åter- speglas också i kollektivavtalen mellan huvudorganisationerna, dvs. motsvarigheterna till och (Eury- base – The information database on education systems in Europe. Både det fyraåriga huvudavtalet och de tvååriga natio- nella löneavtalen i innehåller överenskommelser om yrkes- och lärlingsutbildningen. Samstämmigheten mellan parterna om lärlingarnas villkor, inte minst lönevillkoren, är med största sanno- likhet en avgörande förutsättning för att yrkesutbildningen har en stark ställning. I grunden bottnar lärlingsutbildningen på indel- ningen i de 186 erkända yrkena. Dessa yrken baseras i sin tur på kompetensplattformar som tas fram av parterna i samverkan med utbildningsmyndigheterna (Utdanningsdirektoratet). Kompetens- plattformarna revideras kontinuerligt och styr utformningen av läroplaner och kursplaner för de olika yrkesutbildningarna. I grun- den är det dessa plattformar som definierar skillnaden mellan att vara en facklärd och icke facklärd arbetare, en skillnad som sedan har en helt avgörande betydelse i löneavtalen (tariffsystemet). Lärlingarnas status regleras i utbildningslagens tredje och fjärde kapitel. Villkoren för lärlingar bestäms som påtalats också i kollek- tivavtalen mellan parterna på arbetsmarknaden. I grunden baseras lärlingarnas ställning på två avtal: ett lärlingsavtal och ett anställ- ningsavtal. garanterar att lärlingen omfattas av samtliga de lagstadgade och avtalade regler som gäller andra anställda på norsk arbetsmarknad, det gäller allt från arbetstider och rätt till semester till arbetsmiljöfrågor. sluts alltid mellan lärlingen och det företag där lärlingen ska genomföra sin utbildning. avslutas automatiskt när lär- lingstiden är slut och om lärlingen ska fortsätta att arbeta i samma företag måste ett nytt avtal ingås. Lärlingskontraktet omfattar tre parter: förutom lärlingen själv också upplärningskontoret/företaget och fylkets yrkesutbildnings- nämnd. Fylket måste godkänna en lärlingsplats innan kontrakt ingås. Det är alltså fylkets yrkesutbildningsnämnd som ska se till att utbildningen lever upp till läroplanerna för de olika yrkena och att det finns utarbetade planer för utbildningen. ska också kontrollera att företaget tillsammans med lär- lingen dokumenterar utbildningens olika etapper, t.ex. i form av en lärlingsbok, och att resultaten återrapporteras. Enligt lagen är ut- bildningshandledarna och lärlingarna tvungna att genomföra minst två uppföljningssamtal där utbildningens olika steg gås ige- nom. Lärlingarna ska ha rätt till ledighet, t.ex. i samband med yrkesteoretiska studier, skrivningar och omskrivningar, i samband med vägledning eller kuratorsbesök på en skola, etc. Kostnaderna för de skolförlagda delarna av yrkesutbildningen, VG1 och VG2, täcks helt med offentliga medel. Fylkena får ett samlat bidrag från staten som sedan ska användas för att finansiera skol- verksamheten. Finansieringen av lärlingsutbildningen är däremot delad. Lärlingsutbildningen, som motsvarar VG3 enligt huvud- modellen, består följaktligen oftast av . Ett av dessa år ska omfattas av praktisk undervisning på arbetsplatsen i kombination med en del yrkesteoretisk utbildning, t.ex. på ett upplärningskon- tor. Det andra lärlingsåret förväntas lärlingen däremot göra en pro- duktiv arbetsinsats, dvs. bidra med ett ekonomiskt mervärde. Lär- lingen bidrar på så sätt själv till att finansiera utbildningen. Under båda åren får lärlingen en lön som ligger en bra bit under den genomsnittliga lönen. Under den brukar lönen uppgå till cirka 30–av lägstalönen för en yrkesarbetare för att under slutet av utbildningen stiga till 70–av lägstalönen. Lönerna för lärlingar på olika yrkesområden regleras i kollektivavtalen. Men företagens kostnader i samband med utbildningen av lär- lingar täcks också i hög grad med statliga medel (CEDEFOP. 1002 – Funding for initial vocational training). De företag som är erkända av de regionala yrkesutbild- ningskommittéerna får ett direkt utbildningsstöd från staten. Syf- tet med stödet är att bidra till kostnaderna som lär- lingarna bedriver teoretiska studier och inte bidrar till produktio- nen, en tidsperiod som uppskattas till (av totalt två arbets- platsförlagda år). Stödet är relativt generöst och uppgick till per lärling (Tillegg til rundskriv F-04-03 Tilskudd til bedrifter som tar inn lærlinger og lærekandidater).