sou · GYB342 · 2010-06-23 00:00:00 — De verksamheter som flest företag angett att de bedriver är mat och logi, guidning, uthyr- ning av båtar och uthyrning av fiskevatten. Många av företagen har inte bara fritidsfiskerelaterad verksamhet utan även annan turismverk- samhet eller jord- eller skogsbruk. Företagen hade generellt en posi- tiv syn på de framtida utvecklingsmöjligheterna. angav att de tror att omsättningen kommer att öka under de när- maste tre åren. Den region som har flest företag med fritidsfiskebaserad verk- samhet är övre (257), följt av mellersta (245), samt och östra (220). Minst antal företag finns i (96). Tabell 9 med fritidsfiskebaserad verksamhet per region Företagens gäster utförde totalt ca 1,3 miljoner fiskedagar 2006. I figur 3 presenteras hur stor andel av de genomförda fiskedagarna som ingått i olika typer av fisken. I jämförelsen är det viktigt att observera att en fiskedag kan innebära olika saker vid olika tillfällen, allt från uthyrning av en båt till en tur med guide inklusive mat och logi. Den typ av fisken som dominerar bland företagen är fiske i sjöar och rinnande vatten efter lax, havsöring, öring, och harr, gädda och abborre. Även put & take, dvs. fiske med kontinuerligt utsatt fisk, är vanligt förekommande. Olika typer av fisken följer i stor utsträckning de naturliga förut- sättningarna i regionen. Exempelvis är fisket efter öring, och lax i rinnande vatten och sjöar stort i mellersta och övre , medan det är betydligt mindre förekommande i de övriga regionerna. Fiske efter torsk förekommer endast i större omfattning i och . Även i dessa regioner är emellertid torskfiskets betydelse begränsat av det totala antalet genomförda fiskedagar. Två typer av fisken är stora i så gott som samtliga regioner. Dessa är fiske efter gädda, abborre och gös i sjöar, samt fiske med kontinuerligt utsatt fisk (put & take). Abborre och gädda är arter som är tillgängliga över i stort sett hela riket, med undantag av delar av och det är också i övre som fisket efter dessa arter inte är lika vanligt som i övriga riket. Put & take är inte be- roende av naturliga bestånd utan entreprenören kan själv utforma fisket utifrån de förutsättningar fiskevattnen medger och utifrån de krav kunderna ställer på produkten. och östra skiljer sig åt jämfört med övriga landet vad gäller fiske efter kräfta samt gädda och abborre i havet. I båda fallen har regionen betydligt högre andelar av sitt fiske i dessa kategorier än vad övriga regioner har. Figur 3 Andel fiskedagar i olika typer av fisken till landningsvärdet är torsk, sill, skarpsill, havskräfta och räka de viktigaste arterna för svenskt yrkesfiske. I före- kommer också ett ekonomiskt betydelsefullt fiske efter siklöja. De viktigaste arterna för fritidsfisket och fisketurismen är lax, öring, torsk, gädda, abborre och sik. Andra viktiga arter för svenskt fiske är hummer, kräfta, , gös och ål. Tillståndet är bekymmersamt för flera av dessa fiskbestånd. har mängden lekmogen fisk legat utom säkra bio- logiska gränser för många bestånd. Beståndens möjlighet att åter- hämta sig, dvs. att återfå sin karaktäristiska struktur, funktion och produktivitet begränsas och känsligheten för andra miljöstörningar, som t.ex. syrebrist, ökar. På kan detta innebära att fisk- bestånden inte längre återfinns i hela sitt naturliga utbrednings- område och att den genetiska variationen minskar. Detta är inte bara ett problem för bestånden som sådana utan också för fiske- näringen då detta resulterar i försämrade fångster. För att nå största möjliga avkastning i fisket ska fiskbestånden generellt ligga en bra bit över de biologiskt säkra gränserna. För fritidsfisket som vanligen bedrivs i närheten av hemmet är det också viktigt att fisken finns inom hela sitt naturliga utbredningsområde. Det är inte bara fiske som påverkar fiskbestånden. Fysisk exploa- tering av fiskens livsmiljö, miljögifter, övergödning och klimat- effekter är också faktorer som påverkar fiskbeståndens status. För flera arter som inte är kvoterade ger ICES ingen rådgivning, men de är emellertid viktiga för det småskaliga yrkesfisket och fritidsfisket. Därför ger ut en årlig miljö- och resurs- översikt där man, förutom ICES bedömningar och förvaltningsråd, även presenterar bedömningar av tillstånd och utveckling för dessa arter. Bedömningarna baseras på analyser av data från provfisken och på loggboksstatistik från yrkesfisket. För arter där det saknas tillräckliga dataunderlag ges dock inga biologiska råd. 3Den gemensamma fiskeripolitiken och internationella konventioner I detta kapitel ska den gemensamma fiskeripolitiken och interna- konventioner presenteras. Det finns två avgörande syften. Det ena är att ge kunskap om den gällande lagstiftningen. Det andra är att analysera det nationella handlingsutrymmet. Som fram- gått av avsnitt 1.6 är bundet av EU:s gemensamma fiskeri- politik. Denna bundenhet skulle kunna hindra utredningen från att förslå vissa åtgärder. En viktig uppgift för utredningen är därför att klart visa på vad som utgör handlingsutrymme, så att enig- het kan uppnås om detta. Under 3.1 presenteras EU-lagstiftningen och den gemensamma fiskeripolitiken. Framställningen bygger i huvudsak på rättsläget . trädde Lissabonfördraget i kraft. Vad det kommer att innebära är i viss mån oklart. Vi redovisar de framtida möjliga förändringarna särskilt under 3.1.5. Internatio- nella konventioner anges under 3.2. 3.1EU-lagstiftningen och den gemensamma fiskeripolitiken Fiske ingår i det övergripande begreppet jordbruk. EG-fördraget inne- håller inte några särskilda regler för fisket utan fördragets bestäm- melser om jordbruket, artiklarna 38–47 gäller även för fisket, jfr regeringens prop. 1994/95:19, medlemskap i unionen, del 1, s. 314. Den gemensamma fiskeripolitiken är en s.k. fullt utvecklad gemen- skapspolitik, vilket innebär att alla EU:s medlemsländer omfattas av samma bestämmelser. Enligt grundläggande EU-rättsliga principer Den gemensamma fiskeripolitiken och internationella konventioner får inte meddela bestämmelser som strider mot EU:s bestäm- melser om den gemensamma fiskeripolitiken. Däremot får meddela bestämmelser för att komplettera eller verkställa EU:s regel- verk (jfr för hela stycket Den svenska fiskeripolitiken – en utvärde- ring, SOU 2005:27, s. 31). EU har i princip exklusiv kompetens när det gäller fisket, liksom jordbruket. Utgångspunkten är att medlemsstaterna inom ramen för EU utformar och tillämpar en gemensam fiskeripolitik, som bygger på principerna om gemensam förvaltning av fiskresurserna och, som huvudregel, lika tillgång till fiskevattnen för alla EU-fiskare. Lagstift- ningen om fisket utformas därför inom EU enligt den beslutsordning som gäller för detta. Tillsyn och kontroll, liksom arbetet med vidare- utveckling av EU:s policy på fiskeområdet, ankommer i första hand på kommissionen, i praktiken på dess generaldirektorat för fiske. EU:s fiskeripolitik hade till en början närmast ett syfte att främja ökad produktion av fisk. har EU:s fiskeripolitik allt- mer kommit att präglas av de problem som sammanhänger med minskande fiskbestånd och risk för utfiskning. Detta har lett till en stark utbyggnad av regelsystemet med inriktning på begränsningar och kontrollåtgärder samt att bygga upp förvaltningsplaner. Till skillnad från jordbruket har dock inte EU:s fiskeripolitik helt tagit över ansvaret från medlemsstaterna. EU har låtit medlemsstater- na ha kvar viss nationell kompetens genom att låta vissa områden vara oreglerade. Därutöver har EU uttryckligen lämnat tillbaka eller överlämnat viss kompetens till medlemsländerna. Hur dessa kom- petensgränserna är utformade kommer att behandlas närmare i det följande. Därtill kommer dock att medlemsländerna alltid är skyldiga att följa grundläggande principer som diskrimineringsförbu- det i artikel 12.1 EG-fördraget och lojalitetsprincipen i artikel 10.1. Diskrimineringsförbudet innebär att det är förbjudet med olika be- handling av EU-medborgare på grund av nationalitet. Vi vill i sammanhanget även hänvisa till avsnitt 5.8 om Riks- revisionens rapport om Statens insatser för ett hållbart fiske . påtalar att det nationella handlings- utrymmet inom den gemensamma fiskeripolitiken inte har klarlagts. Regeringen och har inte utifrån målen och intentioner- na med lagstiftningen genomfört någon övergripande rättslig analys av vilka skyldigheter och möjligheter har att använda olika styrmedel. Avsaknaden av rättslig analys skulle enligt medföra att det saknas överblick över vad som är möjligt för rege- Den gemensamma fiskeripolitiken och internationella konventioner ringen eller att styra på nationell nivå och vad som endast kan påverkas via förhandlingar i EU. Den medför också en brist på transparens för yrkesfiskarna ifråga om vilka regler som följer av respektive vilka regler som , rege- ringen och har beslutat. påpekar vidare att det i den allmänna debatten oftast påstås att olika insatser inom fiskeripolitiken bestäms av EU. menar att deras juri- diska analys visar att det finns ett betydande nationellt handlings- utrymme inom den gemensamma fiskeripolitiken. Den gemensamma fiskeripolitiken omfattar i princip alla aspekter på fisket, från havet till konsumenten. Politiken innehåller fyra s.k. politikområden. Det är bevarandestrategier, strukturstrategier, mark- nadsstrategier och strategier för förbindelser med tredje land. Bevarandestrategier (eller resursstrategier) syftar till att skydda fiskresursen. I den ingår regleringen om fiskets bedrivande och kon- trollen av fisket. Strukturstrategiernas uppgift är att anpassa medlems- ländernas fiskeflottor. Avsikten är att den sammanlagda fiskekapa- citeten ska stå i proportion till mängden fisk i havet. Marknads- strategiernas syfte är att underlätta för en gemensam marknad. För utredningens del är det främst bevarandestrategier och struktur- strategierna som är av intresse. I huvudsak regleras den gemensamma fiskeripolitiken genom förordningar. Av artikel 189 i (numera artikel 249 i EG-fördraget) följer att en förordning till alla delar är bindande och direkt tillämplig utan någon särskild inkorporeringsåtgärd. Detta betydde enligt regeringens bedömning 1994 att den inhemska reg- leringen av fiskerinäringen i stor utsträckning kommer att ersättas av EU:s förordningar. (Jfr beträffande hela stycket prop. 1994/95:75, Vissa livsmedelspolitiska åtgärder vid ett medlemskap i unionen, s. EU:s förordningar om fiske är direkt tillämpliga i . Där- utöver finns det en svensk lag (1994:1709) om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken. Syftet med den svenska lagen är tre. Det första är att fylla ut EU:s förordningar med komplet- terande bestämmelser. I lagens 2 § anges också att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter som kompletterar förordningarna eller som behövs för verkställighet av förordningarna. Undantag gäller enligt 2 § 2 st. för frågor som avses i fiskelagen. Det andra är att lagen ger regeringen eller den myndig- het regeringen bestämmer möjlighet att föreskriva en uppgiftsskyl- dighet för näringsidkare som fiskar att lämna uppgifter till kom- Den gemensamma fiskeripolitiken och internationella konventioner missionen och andra EU-organ. Slutligen innehåller lagen bestäm- melser om tillsyn och kontroll (se a.a.). I propositionen anges också att det lagstiftningsbehov som den föreslagna lagen om EG:s för- ordningar om den gemensamma fiskeripolitiken skulle kunna fylla i och för sig delvis skulle kunna tillgodoses genom ändringar i fiske- lagen (a.a. s. 27). Det anges vidare att regeringen har för avsikt att återkomma i denna fråga. Det kan noteras att det i direktiven till vårt uppdrag anges att vi ska ta ställning om bestämmelserna i lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken kan överföras till en ny fiskevårdslag. Som redan framgår av den senast nämnda propositionen och våra direktiv kan det vara ett problem att det finns en fiskelag och en lag om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken. Att ha delvis olika lagregleringar trots att de ytterst måste motsvara samma EU-rättsliga regleringar inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken innebär en uppenbar risk för motstridiga regleringar eller dubbelregleringar. Den nuvarande gränsdragningen i 2 § 2 st. om att möjligheten att meddela föreskrifter inte skulle gälla fiske- lagens frågor framstår också som fel. Eftersom en mängd frågor i fiskelagen berör frågor om den gemensamma fiskeripolitiken kan denna begränsning inte vara riktig. Vi kommer att återkomma till den frågan i kapitel 9. Den grundläggande EU-förordningen är rådets förordning (EG) nr 2371/2002 av om bevarande och hållbart utnyttjande av fiskeresurserna inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken (den s.k. grundförordningen). Den ersatte den tidigare förordningen 3760/92 och har kompletterats genom kommissionens förordning (EG) nr 1042/2006 av om fastställande av närmare bestämmelser för tillämpning av artikel 28.3-4 i rådets förordning (EG) nr 2371/2002 om bevarande och hållbart utnyttjande av fiskeresurserna inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken. Kontrollen regleras i en egen förordning, rådets förordning (EEG) nr 2847/93 av om införandet av ett kontroll- Den gemensamma fiskeripolitiken och internationella konventioner system för den gemensamma fiskeripolitiken (EU:s kontrollförord- ning). antogs en ny reviderad kontrollförordning, rådets förordning (EG) nr 1224/2009 av om införande av ett kontrollsystem i gemenskapen för att säkerställa att bestämmelserna i den gemensamma fiskeripolitiken efterlevs. Denna trädde i kraft , med vissa i förordningen angivna undantag, och ersatte då kontrollförordningen . EG-förordningen om bevarande och hållbart utnyttjande av fiskeresurserna I artikel 1 anges den gemensamma fiskeripolitikens räckvidd. Den ska omfatta bevarande, förvaltning och utnyttjande av levande akva- tiska resurser, vattenbruk samt beredning och avsättning av fiskeri- och vattenbruksprodukter, när sådana verksamheter bedrivs inom medlemsstaternas territorier eller i gemenskapens fiskevatten eller av gemenskapens fiskefartyg eller medborgare i medlemsstaterna, utan att det påverkar flaggstatens primära ansvar. Sammanfattnings- vis kan fiskeripolitiken sägas omfatta alla vatten inom ett medlems- lands sjöterritorium och ekonomiska zon. Vidare omfattas gemen- skapsfartygens fiske i det fria havet och, inom ramen för träffade fiskeöverenskommelser, även fisket i vatten under tredje lands juris- diktion. Alla gemenskapens fiskefartyg ska ha samma villkor när det gäller tillträde och nyttjande av medlemsstaternas havsområden. Svenska fiskefartyg får som en följd av dessa överenskommelser fiska i andra länders territorialhav inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken och dess regelverk. Regleringen har direkt betydelse för det fiske som bedrivs inom det finska territorialhavet och på danskt territorialvatten i . Den gemensamma fiskeripolitiken ska vidare tillhandahålla sam- ordnade åtgärder för bevarande, förvaltning och utnyttjande av de levande akvatiska resurserna, begränsning av fiskets inverkan på miljön, villkor för tillträde till fiskevatten och resurser, struktur- politik och förvaltning av flottkapacitet, kontroll och tillsyn, vatten- bruk, den gemensamma organisationen av marknaderna och inter- nationella förbindelser. Målet med den gemensamma fiskeripolitiken anges i artikel 2. Den ska säkerställa att levande akvatiska resurser utnyttjas på ett hållbart sätt i ekonomiskt, miljömässigt och socialt hänseende. I det syftet ska gemenskapen tillämpa försiktighetsmetoden genom Den gemensamma fiskeripolitiken och internationella konventioner att vidta åtgärder för att skydda och bevara levande akvatiska re- surser, arbeta för ett hållbart utnyttjande av dem samt minimera fiskeverksamhetens påverkan på de ekosystemen. Den ska sträva efter att gradvis genomföra ett synsätt i fiskeriförvaltningen som grundar sig på ekosystemen. Den ska vidare bidra till en effek- tiv fiskeverksamhet inom ramen för en ekonomiskt lönsam och konkurrenskraftig fiske- och vattenbruksnäring som ger en rimlig levnadsstandard till dem som är beroende av fisket samt hänsyn till konsumenternas intressen. Det har framförts att ordet utnyttjas i artikel 2 är viktigt. Utgångspunkten skulle kunna vara nyttjande av resursen, inte bevarande. Om syftet i stället skulle vara miljöskydd skulle frågorna kunna falla utanför den gemensamma fiskeripolitiken. I artikel 3 finns ett antal definitioner. Av stor betydelse är att levande akvatiska resurser definieras som tillgängliga och åtkomliga levande akvatiska arter, inklusive anadroma och katadroma arter under deras liv. Det skulle betyda att den gemensamma fiskeripolitikens räckvidd enligt artikel 1 bara är bevarande, förvalt- ning och utnyttjande av arter i haven, inte i sjöarna. På samma sätt är enligt ordalydelsen målet med den gemensamma fiskeripolitiken i artikel 2 bara att säkerställa att levande akvatiska resurser i haven utnyttjas på ett hållbart sätt. Enligt gängse tolkning betyder detta att den gemensamma fiskeripolitiken bara reglerar fiske i haven (jfr Den svenska fiskerikontrollen – en utvärdering, betänkan- de av Utredningen om fiskerikontroll s. 31 och /08:RFR3 Uppföljning av de fiskepolitiska insatsernas resultat och konsekvenser för företag inom fiskeområdet s. 30). Den nya reviderade kontrollförordningen innebär ingen ändring i detta avse- ende. Anadroma fiskarter är arter som vandrar från lekområden i sötvatten till tillväxtområden i havet, till exempel lax och havsöring, medan katadroma arter är fiskarter som vandrar från lekområden i havet till tillväxtområden i sötvatten, till exempel ål. Innan den nya kontrollförordningen antogs var en vidare tolkning att i vårt område bara omfattade den yrkesmässiga fiskeverksamheten (jfr även här Den svenska fiskerikontrollen – en utvärdering, betänkande av Utredningen om fiskerikontroll s. 31 och /08 :RFR3 Uppföljning av de fiskepolitiska insatsernas resultat och konsekvenser för företag inom fiskeområdet s. 30). Med den nya kontrollförordningen ändras detta. Medlems- staterna ges nämligen genom denna en allmän skyldighet att tillse att fritidsfisket på deras territorium bedrivs på ett sätt som är för- enligt med målen och reglerna i den gemensamma fiskeripolitiken. Den gemensamma fiskeripolitiken och internationella konventioner Vidare införs ett saluförbud för fångster från fritidsfisket i havet, se vidare det särskilda avsnittet om den nya kontrollförordningen, 3.1.2. Även Lissabonfördraget som trädde i kraft innebär ändringar, se vidare nedan det särskilda avsnittet om Lissabonfördraget, 3.1.5. I artikel 4 finns de åtgärder som står till EU:s förfogande angivna. För att uppnå målet med den gemensamma fiskeripolitiken får rådet bl.a. begränsa fångsterna, fastställa antal och slag av fiskefartyg som har rätt att fiska, anta tekniska bestämmelser om exempelvis fiske- redskaps struktur eller fångstmetoder. Åtgärderna ska fastställas med beaktande av tillgängliga vetenskapliga, tekniska och ekonomiska rön, särskilt de rapporter som utarbetats av den vetenskapliga, tek- niska och ekonomiska kommitté för fiskerinäringen (STECF). Begränsningar för varje fisksort fastställs ofta genom högsta tillåtna fångstmängder (TAC = Total Allowable Catch). Fördelningen av tillgängliga fiskresurser på medlemsländerna sker sedan genom en uppdelning av TAC i nationella kvoter. Beslut om kvoterna fattas av ministerrådet (fiskeri- eller jordbruksministrarna) efter förslag av kommissionen. Kommissionen ska, enligt fördraget, basera sina för- slag på vetenskaplig rådgivning och begär därför årliga råd från Inter- nationella havsforskningsrådet (ICES) angående beståndsstatus för en stor mängd fisk- och skaldjursbestånd. Dessa råd granskas av kommissionens Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommitté (STECF). Kommissionen presenterar därefter förslag på nästa års fångst- begränsningar (total allowable catch, TAC) och tekniska regleringar (hur fisket får bedrivas). Kommissionens förslag vad gäller presenteras och vad gäller . För- slagen behandlas av rådsarbetsgrupper som tillhandahåller socioeko- nomiska aspekter, exempelvis de konsekvenser som förslagen kan tänkas medföra för fiskerinäringen. beslutar därefter om den största tillåtna fångstmängden . Beslutet för brukar tas på oktoberrådet och för . Denna fångstmängd delas sedan upp till nationella kvoter enligt den relativa stabilitetsprincipen, som innebär en fixerad procentuell fördelning av respektive bestånd mellan medlemsstaterna. Denna procentuella fördelning ligger fast över tiden. Kvotfördelningen be- räknas efter historiska fångstuppgifter. Hur sedan de enskilda län- derna fördelar den nationella kvoten är i huvudsak en nationell ange- lägenhet. Den gemensamma fiskeripolitiken och internationella konventioner Av artikel 17 följer att gemenskapens fiskefartyg ska ha lika till- träde till vatten och resurser i alla gemenskapens vatten. Undantag gäller för följande: Medlemsstaterna får begränsa fisket från baslinjen. Det får inte påverka befintliga avtal mellan medlemsstater på sätt som anges i bilaga 1. I den bilagan anges för Sveriges kustvatten att har rätt att fiska i från baslinjen samt i 3-12 sjö- mil från kustlinjen dvs. in till 3 nautiska mil, utanför strandlinjen eller utanför liggande och skär. och har rätt att fiska i från baslinjen. På motsvarande sätt har rätt till fiske i , och i upp till 4 respektive 3 sjömil från den danska baslinjen. Dessvärre är formuleringarna i denna bilaga möjligen inte helt korrekta. För att ytterligare komplicera bilden förhåller det sig nämligen på det sättet att det finns ett avtal mellan och . Av- talet avser , , vatten längs kusten från till samt vatten kring och Kristiansö. I gäller att vardera lands fiskare får fiska från varje kust. I är fisket gemensamt, dock gäller att innanför ett djup invid stranden av får det andra landets fiskare inte driva annat fiske än sillfiske med garn samt krokfiske under vissa tider. Vid och ögruppen kuster samt från fyr till fyr ska sillfisket med drivgarn vara gemensamt för båda ländernas fiskare till och med . Detta avtal är inte intaget i bilagan, men ska enligt uppgift från förstås gälla och vara en del av den gemensamma fiskeripolitiken. Avtalet tillämpas av såväl som . Vi kommer att återkomma till den frågan i 9.1.1. I artiklarna 8-10 anges medlemsstaternas eget handlingsutrym- me. Artikel 9.1 lyder så här: En medlemsstat får vidta icke-diskriminerande åtgärder för bevarande och förvaltning av fiskeriresurserna och för att minimera fiskets inverkan på bevarandet av de ekosystemen inom en gräns från dess baslinjer förutsatt att gemenskapen inte har antagit åtgärder för bevarande och förvaltning särskilt för detta område. Medlems- statens åtgärder ska vara förenliga med de mål som fastställs i artikel 2 och får inte vara mindre stränga än gällande gemenskapslagstiftning. Om de åtgärder som en medlemsstat ska vidta kan påverka en annan medlemsstats fartyg får inte de vidtas förrän efter samråd med kommis- sionen, medlemsstaterna och de berörda regionala rådgivande nämn- derna om ett utkast till åtgärderna tillsammans med en motivering. Den gemensamma fiskeripolitiken och internationella konventioner Åtgärder som gäller fiskefartyg från andra medlemsstater får kom- menteras av kommissionen. Den ska godkänna, upphäva eller ändra åtgärden. De berörda medlemsstaterna får hänskjuta kommissionens beslut till rådet. Detta får med kvalificerad majoritet fatta ett annat beslut. Artikel 8 reglerar medlemsstaternas rätt till nödåtgärder. Om det finns tecken på ett allvarligt och oförutsett hot mot bevarandet av levande akvatiska resurser eller mot det ekosystemet på grund av fiskeriverksamhet i vatten under en medlemsstats överhöghet eller jurisdiktion, och då onödigt dröjsmål skulle leda till skador som skulle vara svåra att avhjälpa, får den medlemsstaten vidta åtgärder som får tillämpas .