sou · GXB399 · 2010-01-01 00:00:00 — Berättelser om dålig information vid omhändertagandet återfinns även för senare tid. togs in på en institution efter att ha skolkat mycket och börjat ta droger. Istället för att kontakta mina föräldrar kom ett brev indimpandes om att jag skulle infinna mig på ett skolhem. berättar att han blev omhändertagen och att det i brevet stod att om han inte infann sig skulle polisen komma och hämta honom. anlände i polisbil. När han kom till skolhemmet blev han fråntagen sina skor. Ur referat person 403, man född . 5 personer har uppgett att de fick åka till en placering utan vuxen följe- slagare. historia får illustrera detta: reste från med tåg till med en lapp om halsen där det stod ett nummer. I fick fosterfadern skriva på ett papper att han mottagit . Som ett kolli, det var hemskt. Ur referat person 114, man född . 8.4.3Placerad på olämpliga institutioner Flera (19) intervjupersoner berättar att de placerades på institution- er som var olämpliga för barn eller som inte var anpassade efter deras behov. Det rör sig om allt från mentalsjukhus till ungdoms- vårdsskolor som inte lämpade sig för intervjupersonerna. Eller barn som placerades på institutioner för funktionshindrade trots att de saknade funktionshinder. säger att han felplacerades på detta sätt: Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun berättar att han kände sig felplacerad. Det var många handikap- pade barn där, de flesta autistiska. kände sig inte alls hemma, han hade inga kamrater och rymde ofta in i skogarna. Ur referat person 509, man född . I de yngre tonåren fick tillbringa på ett mental- sjukhus för vuxna. Han har berättat om så här: försökte rymma men lyckades inte. Vid något till- fälle fick han frigång men för att gå ut behövde han gå ner för en trappa och han hade fått så mycket medicin så att han inte kunde gå. minns inte vad det var för medicin han fick. fick hjälp med att komma ifrån mentalsjukhuset. Det var en lärare som såg till att han fick komma därifrån. blev skickad till en ungdomsvårdsskola. Ur referat person 604, man född , resandefolket. placerades på en ungdomsvårdsskola som bedrev djurskötsel trots att han var astmatiker. Han berättar att han en gång tvingades åka till sjukhus därför att han inte kunde andas. På sjukhuset fick han Cortison. Ur referat person 497, man född , finsk. För dessa personer har själva felplaceringarna i sig varit en vanvård. I det här kapitlet har vi undersökt hur myndigheterna borde ha utfört och hur de utförde sitt ansvar gentemot intervjupersonerna när de var omhändertagna barn. Det har handlat både om hur tillsyn skulle gå till enligt lagar och handböcker, hur tillsynen praktiserades enligt upp- gifter från de 404 intervjupersonerna och 29 av dessas barnavårds- och socialakter. Det har också handlat om vad intervjupersonerna har berättat om hur myndigheterna i övrigt agerade. Den sammantagna bilden är att den sociala barnavården har brustit i sitt tillsynsansvar av de intervjuade. Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun Samma rekommendation då som har inte följts Rekommendationen i handböckerna har varit minst två tillsynsbesök av fosterhem. Dessa rekommendationer har inte följts. Det framkommer av såväl intervjupersonernas egna uppgifter som några personers aktmaterial. har förespråkat enskilda samtal med de placerade barnen vid tillsynsbesök. Inte heller dessa rekommendationer verkar ha följts i intervjupersonernas fall. Tillsynsbesöken för de placerade barnen borde ha varit fler och tjänstemän från den sociala barnavården borde oftare ha talat enskilt med barnet. Bland intervjupersonerna är det endast ett fåtal som berättat om regelbunden tillsyn. En femtedel uppger att de inte fick eller minns några tillsyns- besök alls. Detta kan jämföras med de uppgifter som framkommit i den undersökning som har gjorts av 29 personers barnavårds- eller socialakter. I denna urvalsgrupp hade 13 av 29 personer inga anteck- ningar om tillsynsbesök i sina akter. Trots aktstudiens ringa storlek bekräftar den i stort sett intervjupersonernas erfarenheter av tillsyn. Det är problematiskt att dra för långtgående slutsatser av akt- studien eftersom den har utförts på ett mycket begränsat och selekterat material. Men det borde vara självklart att kontakten med den sociala barnavården, som ibland är den enda länken mellan barnet och dess nya vårdare skulle ha varit mer regelbunden och närvarande i barnets tillvaro än vad som framkommit. Många intervjupersoner har vittnat om att tillsynsbesöken var föranmälda. Det var också ovanligt att tillsynspersonalen talade enskilt med barnen, enligt flertalet intervjupersoner. blev de också hotade inför besöken och vågade därför inte berätta hur de hade det. Försummelser och övergrepp har kunnat fortgå En konsekvens av den bristfälliga tillsynen har i flera fall varit att pla- cerade barn känt sig övergivna. Om tillsynen försummas minskar också möjligheten att upptäcka missförhållanden. Det har bidragit till att de övergrepp och den försummelse intervjupersonerna berättar att de har blivit utsatta för, kunde fortgå . Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun Passivitet från den sociala barnavården trots kännedom om missförhållanden Flera intervjupersoner menar att myndigheterna hade kännedom om missförhållanden, men underlät att agera. Anmälningar gjordes av barnen själva, deras föräldrar och omgivningen. I intervjuper- sonernas berättelser har myndigheterna agerat påfallande passivt. Beslut om åtgärder och omplaceringar har dragit ut och intervjupersonerna har berättat att de blivit ytterligare utsatta för vanvård i fosterhem eller på institutioner. De barnavårds- och socialakter utredningen granskat påvisar ett snarlikt mönster men ur ett myndighetsperspektiv. Det finns anteck- ningar av tjänstemän som var undrande inför hur det egentligen stod till i fosterhemmen men som har haft svårt att avgöra hur förhållandena verkligen var. Istället för att ifrågasätta och undersöka om det fanns någon grund för dessa tveksamheter, har tjänstemännen låtit placeringarna fortgå. Av aktmaterialet går det även att utläsa att många kontakter togs med fosterföräldrar, institutionspersonal eller andra personer i barnets närhet men anteckningar om enskilda samtal med barnen är oerhört sällsynta. I de akter där det framgått att missförhållanden upptäckts, har agerandet från den sociala barnavården varit för- siktigt och långdraget. För en person som vi berättat om har just denna process utmärkt sig som ett svek som fortfarande gör sig påmind i vuxen ålder. Ur detta perspektiv är det därför viktigt att komma ihåg den utsatt- het barn känner och som situationen som placerad ger upphov till. Det byråkratiska beslutfattandet kan uppfattas av barnet som en oändlig tid. Exemplen som getts i detta kapitel visar hur oerhört viktigt det är att myndigheterna tar barns rop på hjälp på allvar. Utredningen har mött alltför många personer som har försökt påkalla myndigheternas uppmärksamhet men blivit avfärdade. Tillsynspersonal måste våga ställa frågor till barnen och vara beredd att lyssna på svaren. Han eller hon måste också förmedla att barnets röst är viktig och att myndighetspersonerna kommer att agera om det behövs. Ett barn behöver känna förtroende och trygghet för att våga berätta. Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun Övrigt bristfälligt agerande från den sociala barnavården Den sociala barnavården har även agerat bristfälligt på andra sätt. Intervjupersonerna har framfört kritik mot att myndigheter sepa- rerade syskon och försvårade kontakten med biologiska föräldrar, att myndigheterna utförde placeringar på ett okänsligt och okunnigt sätt samt att myndigheterna placerade barn på olämpliga institutioner. Det mesta av den vanvård som utredningen har kartlagt ägde rum innanför institutionernas och fosterhemmens väggar. Men det var den ansvariga myndigheten inom den sociala barnavården, vanligen barnavårdsnämnden, som skulle ha förhindrat att det fick fortgå. Intervjupersonerna har under intervjuerna ombetts att kommentera och reflektera över hur deras tid som placerade har påverkat dem och vilka lärdomar som kan dras av deras erfarenheter. I detta kapitel redovisas först intervjupersonernas förhållande till utbildning, arbete, hälsa och sociala förhållanden. Därpå redo- visas intervjupersonernas beskrivningar av hur barndomens upp- levelser påverkat dem känslomässigt. Sedan beskrivs olika överlev- nadsstrategier som intervjupersonerna tillämpat. Slutligen återges deras svar på frågan om vad samhället borde ha gjort i stället. Hur skulle man ha förhindrat att de utsattes för vanvård? 9.1Hur blev det sen? Utredarna har ställt frågor om hur det gått senare i livet, efter den sociala barnavården. Om utbildning och utbildningsnivåer Forskningen om barn i den sociala barnavården har visat att utbild- ning och hälsa är de viktigaste faktorerna för hur barnen lyckas senare i livet. Det är 315 av de 404 intervjupersonerna som har fullgjort folk- skola eller grundskola, ibland genom kompletterande studier på t.ex. Komvux. Men 29 personer fullgjorde aldrig den gamla folk- skolan och 51 personer fullgjorde aldrig . 80 personer () saknar således den mest grundläggande utbildningen. För nio av intervjupersonerna saknas uppgifter om grundutbild- ning. En person i vårt material har sagt sig vara analfabet. Det är 106 personer () som genomgått en gymnasie- utbildning och 61 personer () har uppgett att de studerat på högskola eller universitet. Spridningen mellan utbildningsnivåerna bland de intervjuade är således mycket stor. Om arbete, sjukdom och förtidspension Det är 189 personer () som vid intervjutillfället uppgav att de antingen var sjukskrivna eller förtidspension- erade, även om de vid intervjutillfället var ålderspensionärer. När det gäller intervjupersonernas sysselsättning efter den sociala barnavården har vi ställt frågor om hur mycket de har för- värvsarbetat och kategoriserat svaren i tre mycket grova kategorier, fullständigt, delvis eller aldrig. Det är 212 av de 404 intervjupersonerna () som har upp- gett att de delvis har arbetat under sitt vuxna liv. säger att de aldrig har arbetat. 169 personer () uppger att de arbetat fullständigt under sitt liv, undantaget för studier, barnledighet etc. Om kriminalitet, missbruk av alkohol och narkotika Det är av intervjupersonerna (53 av 404) som uppger att de begått kriminella handlingar och/eller har suttit i fängelse. uppger i intervjuerna att de har eller har haft alkoholproblem. av de intervjuade säger sig ha haft narkotikaproblem. Om självmord och självmordsförsök Det är 99 personer () som uppger sig lida av, eller har haft flera och återkommande, självmordstankar. (64 personer) har vid ett eller flera tillfällen försökt ta livet av sig. 9.2Känslomässiga konsekvenser av vanvården Förutom de data som redovisas ovan har intervjupersonerna berättat om vilka känslor de burit på under sitt vuxna liv. Många anser att dessa känslor är en följd av den vanvård de utsattes för i sin barndom. Många berättar om en bestående känsla av att vara utanför, att inte duga och av att inte passa in. Det är känslor som förföljt dem både i arbetslivet och i umgänget med andra människor. De beskriver att de haft svårt att knyta an vilket försvårat möj- ligheterna till nära relationer. Många har aldrig berättat om sina upplevelser från barndomen för någon. Det är inte ovanligt att till och med den intervjuades partner har hållits ovetande. Orsakerna har varit flera, men en återkommande förklaring har varit skam. Flera intervjuade har berättat om känslor av skuld och skam som följt dem genom livet. De anklagar sig själva för att inte ha lyckats frigöra sig från händelserna i barndomen och i vissa fall för att de som barn inte lyckades undgå den vanvård som de utsattes för av vuxna de var beroende av. Flera personer berättar att de har antagit att ingen skulle kunna, eller vilja tro dem om de skulle välja att berätta vad de varit utsatta för. De har levt med en rädsla att inte bli trodda. Några har försökt berätta för exempelvis sjukvårdspersonal och då mötts av oförståelse och misstro. Misstro mot myndigheter och samhälle Personer som varit utsatta för vanvård inom den sociala barna- vården har på ett brutalt sätt fått erfara hur myndigheterna svikit dem. Många intervjupersoner har berättat att de som vuxna har haft svårt för att lita på olika myndighetspersoner, inte minst på barna- vården och , när det har handlat om att söka stöd för sina egna barn. Flera talar om upplevelsen av att ha förlorat sin barndom. Utred- ningen har mött redogörelser för den sorg och smärta det innebär att ha vuxit upp utan att ha fått vara barn i den bemärkelse som man i allmänhet menar, när man talar om att vara barn. Intervjupersonerna har också berättat om hur de satsat mycket av sin kraft på att försöka vara goda föräldrar, trots att de inte har haft någon erfarenhet av hur en god förälder ska vara. När de själva, i den sociala barnavården, blev myndiga klipptes alla band med den tidigare fosterfamiljen. Som unga vuxna hade de ingen att vända sig till för att be om råd eller få stöd. Ytterligare en aspekt av den förlorade barndomen är förlusten av den biologiska familjen och den biologiska släkten. En del har berättat hur de först i samband med en bouppteckning efter en bio- logisk förälder har fått kännedom om halvsyskon och andra släkt- ingar. I liknande utredningar utomlands talar man om loss of opportunities, eller förlorade möjligheter. Det är också något som många intervjuade redogör för. Förlorade möjligheter berör de flesta av vuxenlivets arenor. Det handlar om förlorade möjligheter till utbildning, arbete och inkomst. Många av intervjupersonerna berättar om en mycket pressad ekonomisk situation som de hänför till den bristande skol- gång de fick i den sociala barnavården. En stor majoritet av de intervjuade har nämnt de flesta av de ovan- nämnda konsekvenserna av en förlorad barndom. En mindre andel av intervjupersonerna anser inte att barndomsupplevelserna har satt spår i vuxenlivet. Utredningens fokus är att beskriva vanvård, men vi har också mött människor som oerhört målmedvetet trotsat många svårigheter och nått den position i arbetet och familjelivet som de eftersträvat. Många nämner att de har barn och barnbarn och vilken lycka det har inne- burit för dem. Många har engagerat sig i föreningsliv. Med andra ord finns det människor som överlevt mot många odds och på många sätt lever ett gott liv. Intervjupersonerna har mot slutet av intervjuerna ombetts att berätta om hur de som barn överlevde den vanvård de var utsatta för. Med överleva menar vi i detta sammanhang; bemästra, klara av och hantera. Påfallande många har haft något att säga om detta, trots att svaret sällan har varit något färdigtänkt eller färdigformulerat innan frågan ställdes. Många minns och kan beskriva hur de som barn på olika sätt försökte hantera en mer eller mindre outhärdlig vardag. I det följande har vi försökt att gruppera några av de vanligast förekommande överlevnadsstrategierna, som de har beskrivits av intervjupersonerna. Vi har också illustrerat beskrivningarna med exempel på hur intervjupersoner har formulerat sig kring detta. beskriver hur hon använt sig av flera strategier. Idrotten har betytt mycket för henne. Hon har varit bra i både fri- idrott och att paddla kanot. berättar att hon alltid fick tävla med pojkarna för det fanns inte några flickor som kunde tävla mot henne. En annan överlevnadsstrategi var att göra sig osynlig vilket hon gjorde hos fosterfamiljen. En tredje strategi var att slå tillbaka då fostermamman slog. Ur referat person 454, kvinna född , resandefolket. Att bli en tapeteliont eller att göra sig osynlig En person berättar att han ibland föreställde sig att han försvann in i tapeten, när det var som svårast. Han beskriver, liksom många andra en känsla av att lämna kroppen, se sig själv utifrån. I hans fall rörde det sig om ett sätt att överleva regelbundna sexuella över- grepp. Andra besläktade strategier, som kan anses vara grannar med tapet- elionten har uttryckts som att stänga av, blunda för det som sker, drömma om att tiden ska gå fort. Att fantisera och dagdrömma har också varit strategier som många har tillämpat. Flera har berättat hur de konstruerat fantasivärldar och låtsaskamrater, lekt med händer och skuggor i brist på leksaker och verkliga vänner. En kvinna berättar att hon hade en särskild sten i ett stenröse som hon kallade , som hon gick och pratade med och anför- trodde sig åt. Ett annat exempel är som var fosterbarn i en familj där hon berättar att hon utsattes för psykisk terror och heller inte fick nog med mat. skapade låtsas-Maud som tog över när misshandeln och den psykiska tortyren blev allt för outhärdlig. När hon kom hem till sin mamma skapade hon en fantasivärld där fosterföräldrarna fanns med. I fantasivärlden var det som slog fosterföräldrarna och vägrade dem mat. När hon började må bättre försvann fantasivärlden, liksom låtsas-Maud. Ur referat person 277, kvinna född . Flera intervjupersoner berättar om hur svårt de hade med verk- lighetsuppfattningen: När man är liten är livet som ett töcken säger . Det kändes som att det som hände inte hände. Det var som en konstig dröm. Ur referat person 94, kvinna född , finsk. Man fanns inte i kroppen, försvann, fanns någon annanstans. berättar att det kändes som att han lämnade ett skal och var någon annan. Ur referat person 195, man född . Flera personer beskriver hur de utvecklade strategier för att vara till lags, inte ställa till besvär, aldrig be om något, göra sig osynliga för att inte väcka irritation och missnöje i sin omgivning. Att för- söka vara duktig i skolan eller arbeta hårt kunde vara ett sätt, om detta var något som ansågs viktigt, vilket det inte alltid var. menar att hon överlevde genom att vara duktig. Hon skötte sig både hemma och i skolan. Hon tror också att en överlev- nadsstrategi var att hålla sig undan och läsa mycket. Hon berättar att hon också gick till en granne och spelade piano. Ur referat person 446, kvinna född . Att inte visa hur man känner sig har för flera hängt ihop med före- ställningar om att bara stå ut, inte låta dom knäcka mig ibland parat med föreställningar om att minsann visa dom, alternativt, ge tillbaka och i vissa fall även hämnas. En mer uppgiven variant av att bita ihop har uttryckts som att det gällde att ta i taget, försöka överleva i sänder, jag trodde det var normalt, osv. Skolan har av flera, framför allt av de med studiebegåvning, beskrivits som en , någon slags asyl från helvetet, där de har kunnat känna sig betydelsefulla och kompetenta. var duktig i skolan och trivdes där trots att hon inte hade några kamrater. Hon behövde inte plugga för att bli duktig, säger hon. Jag lärde mig att bli uppmärksam och lyssna, eftersom jag visste att jag inte fick öppna läxböckerna hemma. Ur referat person 69, kvinna född . Mentala egenskaper som envishet, kaxighet, tuffhet, inre styrka, glatt humör, humor och begåvning, har av flera nämnts som viktiga tillgångar när det gällt överlevnaden. Påfallande ofta har olika intressen och specialbegåvningar nämnts som något som fått intervjupersonerna att stå ut. Flera beskriver musikens betydelse. nämns en speciell artist. En kvinna berättar hur hon blev hjälpt av sin kärlek till . Någon beskriver hur hon genom att alltid sjunga och hitta på egna sånger kunde göra tillvaron lite mer uthärdlig. För andra har det handlat om att idrotta. Djur har också varit betydelsefulla. I intervjuerna har det hänt att flera personer också varit noga med att nämna namnet på en häst, hund eller katt som stod dem nära. har intervjupersonerna berättat om naturen och naturupplevelser som har gett dem möjligheter att freda sig, att få distans och sinnesro. Här följer några exempel på hur olika intressen och förmågor har haft betydelse. berättar om en sång hon brukade sjunga om pappas bil som var så fin och alla andras var så jävla fula. Den sången gav henne kraft, inte minst för att den innehöll en för- bjuden svordom. Det var en straffsång säger hon. Hon menar att hon också var hjälpt av att hon genomskådade fostermodern, förstod att hon var elak, att hon lurades, att hon inte skulle lita på någon, lärde sig hur hon skulle undkomma henne. Ur referat person 307, kvinna född . tror att hennes piano kanske var en räddning för henne. Mina bröder överlevde inte och de var ju inte musikaliska. Det är ett uttryck för känslor. Jag hade en kanal att sitta och spela. Det är ju en fattig kanal, men musikalitet kan ha varit mitt enda sätt att uttrycka mig. Det kan ha varit mitt andrum. Ur referat person 357, kvinna född , judisk. säger att han överlevde mycket tack vare sitt idrottsintresse. Han ordnade tävlingar i spjut, löpning, längdhopp osv. på lördagsefter- middagarna och på det sättet fick han också kompisar. Ur referat person 381, man född . berättar att hon hade djuren som vänner. säger också att hon fäste sig vid djur. Hon gillade en katt och matade en tam ekorre i hemlighet. Ur referat person 463, kvinna född , finsk. Läsa böcker, rita och måla Att läsa böcker, skriva egna texter, rita och måla har haft stor betydelse för flera intervjupersoner, vilket i flera fall också hängt med senare i livet. klarade sig mycket genom att läsa böcker. Jag läste böcker om ryska krigsfångar. Kände mig som dem. Det var bara en annan miljö. Slutligen har hennes livsinställning inverkat. berättar att hon tänkte Jag ska bli något och komma bort härifrån. Ur referat person 243, kvinna född . Flera berättelser handlar om att nära hoppet om en annan tillvaro, att någon ska komma och ta intervjupersonerna därifrån, att det som plågar dem ska ta slut, att de får ge sig iväg till ett bättre liv. Att sitta i fönstret, eller stå vid grinden och vänta har varit ett sätt att hålla hoppet vid liv. På frågan hur hon har överlevt svarar att hon tror att hon måste haft det bra i . Hennes biologiska mamma skickade alltid små presenter till jul och födelsedagar som luktade av hennes parfym, 4711. Det gav henne hopp, säger hon. Hoppet övergav aldrig henne och där- för överlevde hon. Ur referat person 47, kvinna född , finsk. Grannar, kamrater, syskon, lärare och idrottsledare har haft betyd- else och gjort skillnad för många. För de som varit ensamma och isolerade har sådana kontakter varit avgörande för att behålla ett perspek- tiv på vad som är normalt och inte. De har kunnat förmedla något slags hopp om att vara värd något, att bli omtyckt och uppskattad och att världen också har en ljusare sida. Att skriva dagbok har ibland beskrivits som en variant av att vara tillsammans med någon man litar på och anförtror sig åt, som lyssnar och förstår. Den har gjorde mig lite mindre ensam, har någon sagt. fick stöd från kompisar. Kompisarna har betytt mycket för honom. Han fick ett värde av att vara stor och stark och ha mycket humor. har vetat att kompisarna och någon av deras för- äldrar har förstått att han hade det svårt hemma. Han njöt av att vara hemma hos kompisar. Där fick han en bild av hur det skulle kunnat vara. säger att han alltid har fått höra att han har en spirit och en glädje. Han hade en slags självtillit därför att han hade kompisar, humor och förmågan att slå ifrån sig. Han tänkte att det måste finnas en utväg ur det här och dit vill jag gå. Ur referat person 407, man född . Både och säger att de aldrig hade överlevt tiden i foster- hemmet om de hade bott där själva. Jag skulle inte ha vetat att det var sant, säger . Det är väsentligt att de har haft varandra. Ur referat person 107, man född . berättar att hon länge trodde att alla barn hade det som hon. Hon och systern var dessutom vana vid att klara sig själva. Det var bara att tänka att här anpassar jag mig tills det är över. säger att hon överlevt dels genom att hon hade sin syster, de utvecklade egna strategier för att klara vardagen i fosterhemmet, dels genom att hon fick bekräftelse i skolan, att det fanns en lärare som såg henne. Ur referat person 413, kvinna född .