sou · GYB368 · 2010-10-25 00:00:00 — Av andra stycket framgår det närmast självklara att utgivaren får överlämna sitt ansvar till ställföreträdaren och därmed de befogen- heter som gäller enligt 3 §. Utan att det sägs kan utgivaren när som helst ta tillbaka sitt ansvar och sina befogenheter. Enligt tredje stycket bortfaller ställföreträdarens uppdrag om utgivarens upphör. Det är alltså inte så att utgivaren i det läget kan utse ställföreträdaren att efterträda sig. Ställföreträdarens ansvar bygger helt på utgivarens förtroende och på att denne har överlämnat ett ansvar som han eller hon förfogar över. Det kan diskuteras om införandet av uppdelat utgivarskap innebär att frågan om bestämmelser kring ställföreträdande utgivare bortfaller. Kommittén återkommer till detta. 4 kap. 5 § Straff vid överträdelse (5 kap. 14 § TF, 4 kap. 6 § YGL) 5 § I lag får föreskrivas om straff för den som bryter mot en föreskrift i lag som har meddelats med stöd av 1 eller 2 §. Bestämmelsen avser föreskrifter meddelade med stöd av 1 § och 2 § andra stycket. De angivna bestämmelserna avser registrering av utgivare hos myndigheten resp. register över utgivare hos mass- medieföretaget. Genom bestämmelsen införs en möjlighet att straffsanktionera de skyldigheter som läggs på massmedieföretagen enligt dessa bestämmelser. 8 kap. Om ansvar Liksom beträffande 4 kap. gäller att lagtexten i detta kapitel är en skiss enbart och att kommittén inte har tagit ställning till det materiella innehållet. Bestämmelserna bör i huvudsak ses som en redovisning av vilka slags regler som kapitlet om ansvar avses innehålla. Det sagda gäller inte minst ansvarskedjorna i 2 och 4 §§. 8 kap. 1 § Ansvar för massmedier från massmedieföretag (1 kap. 5-7 §§ och 8 kap. 1–9 §§ TF, 1 kap. 11 § och 6 kap. 1 § YGL) 1 § Ansvaret för yttrandefrihetsbrott i ett massmedium som har framställts eller spritts av ett massmedieföretag ligger på utgivaren. Har en ställföreträdare inträtt som utgivare har han eller hon ansvaret. Har ingen annan utgivare utsetts för massmediet, ligger ansvaret på den som är första utgivare enligt 4 kap. 1 § andra stycket. Paragrafen innehåller i första stycket den grundläggande bestäm- melsen om ansvar för yttrandefrihetsbrott i fråga om massmedier som har framställts eller spritts av ett massmedieföretag. Utgångs- punkten är att det är utgivaren som ska åtalas och dömas för ett eventuell brott. Det är alltså fråga om ett s.k. ensamansvar. Av 6 § följer att utgivaren antas ha haft full kännedom om innehållet i massmediet och godkänt publiceringen. Har en ställföreträdare trätt i utgivarens ställe ligger ansvaret enligt andra meningen på ställföreträdaren. Ansvaret är kopplat till det massmedium där yttrandefrihets- brottet har förekommit, således inte till verksamheten. Det innebär att ansvaret inom en verksamhet kan delas upp på olika personer. Det kan t.ex. vara en dagstidning som har en utgivare för papperstidningen och en annan för hemsidan med samma namn, en tv-kanal som väljer att utse en särskild utgivare för varje program eller en databas med olika utgivare för t.ex. separata webbsidor, bloggar eller artikelserier. Om det finns flera utgivare för ett yttrande därför att det har offentliggjorts i olika medier, svarar alla. Detta är inte något avsteg från ensamansvaret, bara ett exempel på att flera måste ta ställning till samma yttrande när det förekommer på olika håll. Det innebär inte någon skillnad jämfört med . Ett exempel är att yttrandet har förekommit såväl i papperstidningen som på tid- ningens nätupplaga, Har upplagorna olika utgivare får båda ansvara. Som har sagts i författningskommentaren till 4 kap. 1 § gäller ett slags specialitetsprincip i de fall där flera annars i princip är ansva- riga för samma massmedium och samma yttranden. Även då är alltså avsikten att ensamansvaret ska gälla, och detta avses ligga på den som har det mest specifika ansvaret med avseende på yttran- dena i fråga. Den som exempelvis har ett ansvar för ett visst radioprogram ansvarar därmed framför den som har ett ansvar för hela den kanal där programmet sänds. Någon uttrycklig bestäm- melse härom har inte ansetts behövas, utan avsikten är att den angivna specialitetsprincipen ska följa naturligt av systemets upp- byggnad. Enligt andra stycket gäller, om ingen annan utgivare har utsetts för massmediet, att ansvaret ligger på den som är s.k. första utgi- vare enligt 4 kap. 1 § andra stycket. En skyldighet att utse en sådan person, med ett övergripande ansvar för massmedieföretagets publiceringsverksamhet, har införts för att skapa ordning, bl.a. för att komma ifrån risken att massmedieföretag i stor utsträckning avstår från att utse utgivare. I så fall blir systemet med ensamansvar väsentligen urgröpt. Att det finns någon som tydligt bär ansvaret om ingen annan finns utsedd bör också betyda att den personen känner ansvar för såväl en ansvarsfull publiceringsverksamhet som ett upprätthållande av ett fungerande ensamansvarssystem. 8 kap. 2 § (8 kap. 2 § TF, 6 kap. 2 § YGL) 2 § Har utgivare inte utsetts eller utsetts för skens skull, eller går det inte att fastställa var han eller hon befinner sig, eller har utgivaren uppenbarligen inte kunnat utöva kontroll över innehållet, svarar andra enligt nedanstående ansvarskedja, varvid den som är lägre i kedjan svarar om den närmast högre inte kan lagföras. 1. den bland identifierade personer i massmedieföretaget som var främst ansvarig för att utgivare utsågs [2. den som är upphovsman till yttrandet] 3. den som i medvetenhet om yttrandet sprider det. En spridare som har försäkrat sig om att det finns en utgivare eller någon annan i ansvarskedjan som tar ansvar för yttrandet ansvarar inte. Bestämmelsen reglerar hur ansvar ska utkrävas när utgivare saknas i ett massmedieföretag eller utgivaren av någon anledning inte kan lagföras. För dessa fall föreskrivs en s.k. ansvarskedja. Av paragra- fen framgår att ansvar ska sökas och utkrävas så högt upp i den angivna kedjan som möjligt. Eftersom ansvarskedjan ska kunna tillämpas på alla massmedier och därtill innebära realistiska möjligheter att lagföra den som bör hållas ansvarig, har vissa förändringar gjorts jämfört med de ansvarskedjor som gäller enligt TF och YGL. Det sammanhänger bl.a. med att begrepp som ägare, förläggare och framställare – vilka har ett ansvar enligt TF och YGL – i många fall är svåra att tillämpa i dagens medielandskap. När någon utgivare inte kan ta ansvaret svarar i stället i första hand den som var främst ansvarig för att utgivare utsågs. Det kan vara ägaren till en tidning, ett bokförlag eller en tv-kanal, och om ägaren är en fysisk person får han eller hon anses ansvarig i första hand. Men om ägaren är exempelvis ett bolag eller en organisation, måste ansvaret sökas bland dem som är reellt ansvariga för verk- samheten. Det får ske på samma sätt som ansvariga söks för exempelvis miljöbrott och arbetstidsbrott som begås i ett företag. Den ansvarige ska sökas bland identifierade personer i mass- medieföretaget. Denna lokution har använts för att det ska bli möjligt att finna någon ansvarig i exempelvis fall där de som är verksamma hävdar att det finns t.ex. en ägare eller direktör som de vägrar namnge. Om flera personer har identifierats i verksamheten men det är oklart vem som är främst ansvarig, bör ansvaret åläggas den som efter en samlad bedömning av kända omständigheter framstår som i första hand ansvarig för verksamheten. Avsikten är således inte att man ska gå vidare nedåt i ansvarskedjan för att det är svårt att peka ut den ansvarige på den nu aktuella nivån. Att den främst ansvarige har lämnat företaget hindrar inte att han eller hon hålls ansvarig. Kan någon sådan ansvarig som sagts inte identifieras övergår ansvaret på den som är upphovsman till yttrandet. Det kan vara den som har skrivit en artikel i en tidning, den som har fällt ett yttrande i ett tv-program eller den som har författat ett flygblad. Den som har uppträtt som meddelare avses däremot inte omfattas av uttrycket upphovsman. – Denna bestämmelse skulle innebära en betydande nyordning och den har satts inom hakparentes för att det därmed ska markeras särskilt att kommittén inte har tagit ställning till den. I sista hand läggs ansvaret på den som i medvetenhet om yttrandet sprider det. Ansvarsbestämmelsen är så formulerad att den träffar t.ex. den som delar ut flygblad eller sätter upp klistermärken med ett för personen känt innehåll, men däremot normalt inte den som tillhandahåller en webbsida för en blogg eller den som tillhanda- håller en tv-kanal i sitt nät. En särskild bestämmelse avses finnas på annat håll i lagen som klargör att osjälvständiga distributörer inte ska betraktas som spridare enligt lagen och sålunda inte kunna drabbas av ansvar även om de råkar känna till yttrandenas innehåll (jfr 6 kap. 4 § andra stycket TF). Den angivna ansvarskedjan gäller i alla de fall då yttrandet förekommit i ett massmedium som har framställts eller spritts av ett massmedieföretag. Detta sägs visserligen inte uttryckligen i bestämmelsen men är avsett att framgå av placeringen, mellan 1 § om ansvar för utgivare och 3 § om ansvar på grund av ansvars- uppgifter. Det kan noteras att ansvarsuppgifter i eller på massmediet inte grundar ansvar i de fall mediet härstammar från ett massmedie- företag. I de fall sådana uppgifter anbringats kan det ändå ibland ge en upplysning eller i varje fall indikation om vem som är utsedd till utgivare. I andra stycket görs ett undantag beträffande spridares ansvar i vissa fall. En spridare som har försäkrat sig om att det finns en utgivare eller någon annan i ansvarskedjan som tar ansvar för ytt- randet har inte själv något rättsligt ansvar för det spridda yttrandet. [En alternativ ansvarskedja till ovanstående med begrepp hämtade från TF och YGL skulle kunna se ut enligt följande: 2 § Har ingen utsetts eller angetts enligt 1 §, eller utsetts eller angetts för skens skull, eller går det inte att fastställa var han eller hon befinner sig, svarar andra enligt nedanstående ansvarskedja, varvid den som är lägre i kedjan svarar om den närmast högre inte kan lagföras. 8 kap. 3 § Ansvar när ansvarsuppgifter har angetts (saknar motsvarighet i TF och YGL) 3 § Ansvaret för yttrandefrihetsbrott i ett massmedium från någon annan än ett massmedieföretag ligger på den som enligt 1 kap. 5 § första stycket 2 har angetts som ansvarig för innehållet. I paragrafen anges vem som ansvarar för yttrandefrihetsbrott i massmedier som har försetts med ansvarsuppgifter utan att härstamma från ett massmedieföretag. I dessa fall är det den som pekas ut i ansvarsuppgifterna som är ansvarig. vara falskt eller ha skett utan personens medgivande gäller inte grundlagen (se författningskommentaren till 1 kap. 5 § första stycket 2). Har utpekandet skett för skens skull, eller kan den utpekade personen inte nås, träder en ansvarskedja in enligt näst- följande paragraf. 8 kap. 4 § Ansvarskedja vid ansvarsuppgifter (saknar motsvarighet i TF och YGL) 4 § Har den som angetts som ansvarig enligt 3 § utsetts för skens skull, eller går det inte att fastställa var han eller hon befinner sig, svarar andra enligt nedanstående ansvarskedja, varvid den som är lägre i kedjan svarar om den närmast högre inte kan lagföras. 1. den bland identifierade personer som är främst ansvarig för bristen [2. den som är upphovsman till yttrandet] 3. den som i medvetenhet om yttrandet sprider det. En spridare som har försäkrat sig om att det har angetts en ansvarig eller att det finns någon annan i ansvarskedjan som tar ansvar för yttrandet ansvarar inte. Om den som har pekats ut som ansvarig i ansvarsuppgifter av någon anledning inte kan ta sitt ansvar gäller även här en s.k. ansvarskedja. Den aktualiseras exempelvis när den utsedde är en s.k. målvakt utan vilja eller förmåga att ta något egentligt ansvar, liksom om personen inte går att nå. Skulle det röra sig om ett barn eller någon annan som inte kan vara utgivare enligt 4 kap. 2 § första eller andra stycket, torde den personen få anses utsedd för skens skull, vilket betyder att ansvarskedjan träder i tillämpning. Ansvarskedjan är i allt väsentligt densamma som enligt 2 §, då någon utgivare inte kan fås att ta ansvar i ett massmedieföretag. I första hand svarar den som främst är ansvarig för den utpekades bristande ansvarstagande. Vad som avses är den person som har främsta ansvaret för att personen har utsetts, inte den person som exempelvis skulle kunna se till att den ansvarige träder fram. Kan någon sådan ansvarig inte lagföras, exempelvis för att det är okänt vem som ligger bakom ansvarsuppgifterna, går ansvaret vidare till upphovsmannen och i sista hand till spridaren. För att spridaren ska bli ansvarig fordras att personen har varit medveten om yttrandets innehåll. Om så inte är fallet kommer inte någon att kunna hållas ansvarig för yttrandefrihetsbrottet. I andra stycket görs ett undantag beträffande spridares ansvar i vissa fall. En spridare som har försäkrat sig om att det finns ansvarsuppgifter eller att någon annan i ansvarskedjan tar ansvar för yttrandet har inte själv något rättsligt ansvar. 8 kap. 5 § Om vissa direktsändningar (3 kap. 2 § och 6 kap. 1 § YGL) 5 § I fråga om andra direktsändningar än de som anges i 1 kap. 12 § får i lag föreskrivas att den som framträder själv ska ansvara för sina yttranden. Bestämmelsen innebär ingen saklig förändring jämfört med TF och YGL. 8 kap. 6 § Bestridande av ansvar (8 kap. 11 § TF, 6 kap. 3 § YGL) 6 § Om åtal väcks för ett yttrandefrihetsbrott och den tilltalade anser sig inte vara ansvarig, ska han eller hon åberopa detta före huvudför- handlingen. Om så inte sker, ska den tilltalade betraktas som ansvarig. Inte heller denna bestämmelse innebär någon förändring i sak jämfört med TF och YGL. 8 kap. 7 § Ansvarets omfattning (8 kap. 12 § TF, 6 kap. 4 § YGL) 7 § Den som ansvarar enligt detta kapitel för ett yttrandefrihetsbrott ska anses ha haft full kännedom om innehållet i framställningen och ska anses ha medgett offentliggörandet. Det gäller dock inte den som är ansvarig som spridare. Även denna bestämmelse överensstämmer i sak med vad som gäller enligt TF och YGL. Den brukar ibland kallas för uppsåtspresum- tionen. Paragrafen innebär att den ansvarige inte kan freda sig med att han eller hon inte har tagit del av innehållet i ett massmedium. Här antas i stället att den ansvarige har gjort detta och att han eller hon har godtagit att massmediet offentliggörs. bestämmelsen är att den ansvarige inte kan undgå ansvar genom att låta bli att ta del av innehållet. Bestämmelsen får anses sakna verkan om innehållet i t.ex. en skrift eller teknisk upptagning har kommit ut på ett obehörigt sätt, Det kan gälla om exemplar har stulits eller på annat sätt läckt ut innan de har lämnats ut för spridning på det sätt som var avsett (se bestämmelserna om spridning i nuvarande 1 kap. 6 § TF och 1 kap. 10 § YGL). Spridaren undantas från uppsåtspresumtionen. Med det breda ansvar för spridaren som gäller enligt ansvarskedjorna har det inte ansetts rimligt att den som distribuerar ett massmedium får ansvara för innehållet utan att känna till det. Detta framgår redan av resp. punkt i ansvarskedjorna, 2 och 4 §§. Meningen i denna paragraf har tagits in för att inga missförstånd ska kunna uppkomma om vad som gäller. 9 kap. Om tillsyn och åtal Bestämmelserna i detta kapitel utgör endast en skiss till hur tillsyns- och åtalssystemet skulle kunna regleras för att undvika de effekter som uppkommer när det i ett skede inte kan avgöras om grundlagen är tillämplig (se särskilt 6 § andra stycket). Frågorna behöver analyseras noggrant och bl.a. samordnas med bestämmel- ser om rättegången. 9 kap. 1 § Justitiekanslerns tillsyn (9 kap. 1 § TF) 1 § Justitiekanslern ska vaka över att de gränser för yttrandefriheten som anges i denna grundlag inte överskrids. Paragrafen motsvarar 9 kap. 1 § TF, jfr 7 kap. 1 § YGL genom vilken bestämmelserna i 9 kap. 1-4 §§ TF görs tillämpliga på YGL:s område. Det är sålunda Justitiekanslern som ska se till att gränserna för yttrandefriheten enligt grundlagen inte överskrids. Det innebär inte någon absolut åtalsplikt. Det har ansetts kunna överlämnas åt Justitiekanslerns omdöme att avgöra när ingripanden ska ske. 9 kap. 2 § Allmän åklagare i mål om yttrandefrihetsbrott (9 kap. 2 § första stycket TF) 2 § Justitiekanslern är ensam åklagare i mål om yttrandefrihetsbrott. Ingen annan än Justitiekanslern får inleda förundersökning rörande ett sådant brott. Bestämmelsen motsvarar 9 kap. 2 § första stycket första meningen TF. Även fortsättningsvis ska Justitiekanslern () sålunda vara ensam åklagare i mål om yttrandefrihetsbrott. Det betyder också, som framgår, att ingen annan får inleda förundersökning om sådana brott. Utanför grundlagens område är det vanlig åklagare som har åtalsbehörighet. Enligt nya bestämmelser har dock JK:s behörighet utvidgats för att det ska undvikas att talan avvisas på den grunden att behörighetsfrågan har missbedömts i en ofta svår prövnings- situation (se 7 § nedan). 9 kap. 3 § Tvångsmedel (9 kap. 2 § första stycket TF) 3 § Endast Justitiekanslern och rätten får besluta om tvångsmedel med anledning av misstanke om yttrandefrihetsbrott, om inte något annat anges i denna grundlag. Bestämmelsen motsvarar i sak 9 kap. 2 § första stycket andra meningen TF. Ingen annan än JK och rätten får – om inte annat sägs i grundlagen – besluta om tvångsmedel med anledning av miss- tankar om yttrandefrihetsbrott. 9 kap. 4 § Regeringens anmälan och medgivande till åtal (9 kap. 2 § andra stycket TF) 4 § Regeringen får hos Justitiekanslern anmäla massmedier till åtal för yttrandefrihetsbrott. I lag får föreskrivas att allmänt åtal för yttrandefrihetsbrott får väckas endast efter regeringens medgivande. Paragrafen motsvarar 9 kap. 2 § andra stycket TF. Begreppet massmedier har lyfts in i bestämmelsen. 9 kap. 5 § Åklagare i vissa yttrandefrihetsmål (9 kap. 2 § tredje stycket TF) 5 § Justitiekanslern är ensam åklagare även i andra yttrandefrihetsmål än mål om yttrandefrihetsbrott samt i mål som i övrigt avser brott mot bestämmelser i denna grundlag. I lag kan anges att ombudsman har befogenhet att vara åklagare i mål som avses i första stycket. Paragrafen motsvarar 9 kap. 2 § tredje stycket TF. 9 kap. 6 § Justitiekanslerns rätt att överlåta behörighet m.m. (9 kap. 2 § TF och 7 kap. 1 § första stycket YGL) 6 § Justitiekanslern har rätt att i särskilda fall överlåta sin behörighet som åklagare helt eller delvis till eller till någon särskilt angiven åklagare. Justitiekanslern får vidare uppdra åt eller någon särskilt angiven åklagare att utföra hela eller delar av åklagaruppdraget för Justitiekanslerns räkning. När det är osäkert vem som är rätt åklagare ska Justitiekanslern anses behörig till dess att något annat klarläggs. De åtgärder som har vidtagits ska därvid anses behörigen gjorda. Se författningskommentaren till 7 kap. 6 § i Ansvarsmodellen, avsnitt 7.2. 9 kap. 7 § Åtalspreskription (9 kap. 3 § TF, 7 kap. 1 § andra stycket YGL) 7 § Allmänt åtal för yttrandefrihetsbrott ska väckas från det att massmediet gjordes tillgängligt för allmänheten. Utan hinder kan, sedan allmänt åtal inom nämnda tid blivit väckt, nytt åtal väckas mot annan som är ansvarig för brottet. Preskriptionsreglerna har ännu inte övervägts i kommittén. Avsik- ten är att analysera frågan om preskription kan löpa från en annan tidpunkt än för att det ska kunna undvikas att preskription inträder i vissa fall då detta inte är önskvärt. 9 kap. 8 § Påföljdspreskription (9 kap. 3 § TF) 8 § Vad som sägs i lag om den tid inom vilken brott ska beivras för att påföljd ska kunna utdömas gäller även för yttrandefrihetsbrott. Paragrafen motsvarar 9 kap. 3 § tredje stycket TF. 9 kap. 9 § Målsägarangivelse (9 kap. 4 § TF) 9 § Angående målsägandes rätt att ange yttrandefrihetsbrott till åtal eller att själv väcka åtal på grund av ett sådant brott gäller vad som sägs i lag. Paragrafen motsvarar 9 kap. 4 § TF. 9 kap. 10 § Konfiskering utan åtal (9 kap. 5 § TF, 7 kap. 2 § YGL) 10 § Om ett yttrandefrihetsbrott har begåtts utan att någon kan ställas till ansvar för brottet, får åklagaren eller målsäganden i stället för att väcka åtal ansöka om konfiskering. Detsamma gäller om den ansvarige inte kan delges stämning i . Paragrafen motsvarar 9 kap. 5 § TF och 7 kap. 2 § YGL. Kon- fiskering torde endast kunna bli aktuell när det är fråga om mass- medier som finns i fysisk form. Ändamålsmodellen tar sin utgångspunkt i det som kan anses vara ändamålet med en särskilt stark yttrandefrihet. Som en konsekvens av denna utgångspunkt skyddas yttranden som har vissa angivna syften. Det gäller yttranden med ett opinions- bildande, journalistiskt, litterärt eller konstnärligt ändamål. Sådana får grundlagsskydd om de framförs i massmedier. Modellen utgår från EU:s dataskyddsdirektiv och syftar till att åtaganden enligt direktivet ska vara uppfyllda utan problem. Den hämtar också inspiration från den avgränsning som används i vissa internationella instrument och andra länder. Fördelar och nackdelar beskrivs i kapitlet, som också innehåller den viktigaste lagtexten och relativt utförliga författningskom- mentarer. Enligt kommitténs bedömning löser modellen flera av de problem som finns . I det här kapitlet presenteras den tredje av de modeller som kommittén har funnit anledning att redovisa i detta betänkande, Ändamålsmodellen. Den bygger på att det ges ett särskilt grund- lagsskydd för yttranden som har ett opinionsbildande, journalistiskt, litterärt eller konstnärligt ändamål. Avgränsningen grundar sig på EU:s dataskyddsdirektiv (artikel 9). Där preciseras vilka yttranden som får undantas från tillämpningsområdet för de nationella lagar varigenom direktivet implementeras, för svensk del främst personuppgiftslagen (PuL). Att vi har funnit anledning att pröva denna modell beror på tre saker. För det första är relationen till dataskyddsdirektivet det kanske besvärligaste problemet när det gäller att få en ny grundlag att stämma med . Om det särskilt starka skyddet för yttrandefriheten inskränks till det område som i allt väsentligt läm- nas fritt i dataskyddsdirektivet minskar uppenbarligen problemen att få yttrandefrihetsgrundlagen EU-rättsligt kompatibel. För det andra tycks en sådan modell stämma väl med en av de utgångs- punkter för arbetet som kommitténs direktiv anger, nämligen att analysen ska lägga särskild vikt vid den fria åsiktsbildningen i samhället. Och för det tredje – som delvis är detsamma som det andra – handlar kommitténs arbete i väsentlig mån om att finna en reglering som tar sin utgångspunkt i det eller de ändamål som lagstiftaren vill tillgodose med ett särskilt starkt skydd för vissa yttranden. Avgränsningen i ändamålsmodellen bygger just på detta. En särskild fråga i arbetet på en ny yttrandefrihetsgrundlag är om en sådan grundlag bör omfatta all yttrandefrihet och sålunda reglera även de yttranden som inte ges ett särskilt starkt skydd. Då skulle bestämmelserna om yttrandefrihet i regeringsformen (RF) strykas, vilket medför att det behövs en hänvisning till yttrande- frihetsgrundlagen i 2 kap. RF, ungefär Om yttrandefrihet finns bestämmelser i yttrandefrihetsgrundlagen. I den här modellen skisseras en sådan lösning. Det finns dock inget som säger att lösningen skulle lämpa sig särskilt för Ändamålsmodellen. Den kan passa lika bra i de tidigare presenterade varianterna, Ansvars- modellen och Verksamhetsmodellen. Det betyder att den lagtek- niska lösningen i denna modell bör övervägas särskilt, alldeles oavsett hur man ser på modellen i övrigt. Ändamålsmodellen utgår alltså från ändamålet med yttrandena och ger ett särskilt starkt grundlagsskydd åt yttranden med ett opi- nionsbildande, journalistiskt, litterärt eller konstnärligt syfte. Därtill fordras att yttrandena är mediebundna, alltså att de förekommer i något medium, närmare bestämt ett s.k. massmedium.