sou · GYB346 · 2010-06-30 00:00:00 — Kommissionen har påpekat att de svenska kraven på bestyrkta kopior och auktoriserade översättningar skulle kunna stå i strid med tjänstedirektivets artikel 5.3, enligt vilken sådana krav endast får ställas i fall där det är motiverat. Som tidigare nämnts bygger filiallagens krav på handlingar och översättning i stor utsträckning på EU:s elfte bolagsdirektiv. Detta direktiv anger i artikel 4 att den medlemsstat i vilken filialen har öppnats får föreskriva att ett annat officiellt språk inom gemenskapen skall användas och att översättningar skall göras av de offentliggjorda handlingarna, bland annat vad gäller det offentliggörande som avses i artikel 2.2 b i ovannämnda direktiv, och att översättningarna skall bestyrkas. Den svenska filialförordningens 12 § ger registreringsmyndigheten möjlighet att begära bestyrkt översättning av handlingar som avses i 5 § 1, 2 eller 3, dvs. bevis att företaget är behörigen bildat och registrerat och bedriver näringsverksamhet i sitt hemland (1), bolagsordning, stadgar eller motsvarande handling (2) samt företagets och i förekommande fall moderföretagets årsredo- visningshandlingar (3). Det finns anledning att påpeka att inte tolkar bestämmelserna så att översättningar, där sådana begärs, måste ombesörjas av en auktoriserad översättare. Det ställs inga krav på att en översättning ska vara i denna mening auktoriserad. Det kan tilläggas att verket har som praxis att godta årsredovisningar från utländska företag på engelska, norska och danska språken. Möjligheten att begära översättning utnyttjas sålunda enbart när det krävs för att ska kunna fullgöra sina skyldigheter enligt filiallagen och EU:s elfte bolagsdirektiv. Detta är enligt utredningens bedömning motiverat och går inte utöver syfte med bestämmelserna. I fråga om flertalet handlingar som fordras enligt förordningens 5 § gäller krav på att de ska inges i form av bestyrkta kopior. Elfte bolagsdirektivet ger stöd även för att uppställa sådant formkrav. Ändå bör möjligheterna till förenkling för företagen tas i anspråk när så är möjligt, och direktivet uppställer inte skyldighet för medlemsstaterna att fordra någon särskild form. Utredningen anser mot denna bakgrund att 5 § filialförordningen kan ändras så att kravet på bestyrkt kopia tas bort i fråga om bolagsordning och stadgar eller motsvarande samt företagets och ett eventuellt moderföretags årsredovisning (punkterna 2 och 3). Kravet på bestyrkt kopia av protokoll från styrelsesammanträde som visar vem som fått bemyndigande att vara särskild delgivningsmottagare kan enligt utredningens mening tas bort helt (punkten 6). Det får anses tillräckligt att det i enlighet med 4 §, andra stycket, punkt 3 ges in försäkran att delgivningsmottagaren har åtagit sig uppdraget. Däremot anser utredningen att kravet på bestyrkt kopia av fullmakt för verkställande direktör bör kvarstå, eftersom fullmakten är en mycket viktig handling för filialen och dess verksamhet i . Utredningen anser att också kraven i 4 §, första stycket, tredje punkten, förordningen på att ange den kommun där filialkontoret ska vara beläget och kontorets postadress kan förenklas. Att adressen anges bör vara tillräckligt. Även kraven i 4 §, första stycket, punkterna 7 och 8, bör kunna tas bort. I punkten 7 anges att namn och postadress ska lämnas för de personer som är behöriga att företräda bolaget avseende filialens verksamhet med uppgift om behörighetens omfattning. Detta krav förefaller tillräckligt tillgodosett genom att det i punkt 4 krävs att namn, personnummer eller, om sådant saknas, födelsedatum, samt postadress, ska anges för delgivningsmottagare, filialens verkställande direktör och revisor, samt för vice verkställande direktör och revisorssuppleant, om sådan blivit utsedd. I punkten 8 anges att för det fall företaget är ett aktiebolag, ska bolagets aktiekapital och det belopp av aktiekapitalet som blivit inbetalat anges. Detta krav förefaller inte helt nödvändigt att ställa, och det finns inget uttryckligt stöd i det elfte bolagsdirektivet för kravet på information om det belopp av aktiekapitalet som blivit inbetalat.38 Utredningen anser slutligen att kravet enligt 5 § punkten 1 på bevis om att företaget bedriver näringsverksamhet i hemlandet bör tas bort. Det är inte förenligt med avgörande i Centrosmålet att ställa ett sådant krav som villkor för registrering, vilket redan tar hänsyn till i sin praxis. slog i målet fast att det saknar betydelse för tillämpningen av reglerna om etableringsfriheten om ett bolag endast har bildats i en medlemsstat i syfte att sedan etablera sig i en annan medlemsstat för att där bedriva huvuddelen av eller till och med hela sin ekonomiska verksamhet. Mot denna bakgrund bör inte medlems- staterna kunna kräva bevis om bedrivande av näringsverksamhet i hemlandet (se avsnitt 3.6 ovan).39 Utredningen kan inte heller se att det finns några tungt vägande skäl att enbart upprätthålla kravet gentemot företag som är etablerade i tredje land. Det behövs emellertid också några kompletteringar i filial- förordningens 4 och 5 §. Om det utländska företaget är ett bankföretag bör uppgifter lämnas om särskild firmatecknare, och beträffande en sådan firmatecknare bör också lämnas en försäkran på heder och samvete att denne inte är i konkurs, eller har förvaltare enligt 11 kap. 7 § . En försäkran på heder och samvete bör också lämnas om att anlitade revisorer uppfyller revisorslagens krav på auktoriserad respektive godkänd revisor. Motsvarande bestämmelse finns för aktiebolag (jfr 1 kap. 3 § 3 stycket Aktiebolagsförordningen, SFS 2005:559). I 5 § bör läggas till att tillstånd från ska inges för det fall det handlar om att driva bankrörelse från filial i , om filialen är en bankfilial till ett utländskt kreditinstitut utanför EES. För att underlätta hantering bör slutligen, på samma sätt som gäller för aktiebolag, handelsbolag m.m., verket ha tillgång till kopia av passhandling eller liknande av verkställande direktör, vice verkställande direktör eller firmatecknare som inte är folkbokförd i . Det bör därför vid anmälan ges in en fotokopia av passhandling eller annan identitetshandling som avser den anmälde. bör få kräva in ytterligare handlingar om det behövs för att säkerställa den anmäldes identitet. 38Jfr mål C-167/01, Inspire Art, 2003, s. I-10155, punkterna 65 och 71. 39Mål C-212/97, Centros, 1999, s. I-1459, punkt 17, och mål C-167/01, Inspire Art, 2003, s. I-10155, punkt 95. Flera ändringar behövs för att förenkla möjligheterna till avregistrering av filialer. Det bör uttryckligen framgå av lagen att filialen efter anmälan avförs ur registret (avregistreras) om det utländska företaget berörts av ett beslut om insolvensförfarande enligt rådets förordning (EG) nr 1346/2000 av om insolvensförfaranden (insolvensförordningen),40 vilket förutsätter att en ändring görs i 18 §. Skälet är att ingen av avregistrerings- grunderna i 18–21 §§ uttryckligen kan tillämpas på en filial vars bakomliggande utländska företag varit inblandat i ett s.k. huvud- insolvensförfarande eller ett s.k. territoriellt insolvensförfarande enligt EU-förordningen. Därutöver bör införas bestämmelser som klargör att anmälan av skäl för avregistrering också bör kunna göras av konkursförvaltare, vilket förutsätter en ändring i 19 §. kan sådan anmälan bara göras av verkställande direktör och annan behörig ställföreträdare för det utländska företaget. Det bör vidare införas en särskild bestämmelse om avregistrering av obehöriga företrädare för filialer i likhet med vad som föreskrivs i jämförbara situationer i aktiebolagslagen (jfr 27 kap. 6 § ABL). Utredningen vill vidare påpeka att möjligheten för att på eget initiativ kunna avregistrera filialen om skälet är att det bakomliggande företaget har upphört med sin verksamhet, vilket är möjligt enligt 20 §, kan förefall tveksam mot bakgrund av EU- domstolens avgörande i Centrosmålet, där det som framgått saknar betydelse för tillämpningen av reglerna om etableringsfriheten om ett bolag endast har bildats i en medlemsstat i syfte att etablera sig i en annan medlemsstat för att där bedriva huvuddelen av, eller till och med hela, sin ekonomiska verksamhet. Stadgandet bör emellertid uppfattas så att avregistrering bör ske om det bakomliggande företaget har upphört att existera, vilket är fullt legitimt. Utredningen anser slutligen att i de fall företag som har registrerat filial trots att en sådan skyldighet inte har förelegat med hänsyn till att det har rört sig om tillfälligt tillhandahållande av tjänster i EUF-fördragets mening, önskar upphöra med filialen, bör en sådan filial kunna avregistreras enligt 18 § andra punkten 40 Rådets förordning (EG) nr 1346/2000 av om insolvensförfaranden, EGT L 160, s. 1. filiallagen vari anges att företaget av annat skäl anser att filialens verksamhet ska upphöra. I ärenden som rör registrering av filial och föreståndare uttas avgifter. Vid en anmälan för registrering av en filial, , och vid en anmälan eller anteckning i registret i övrigt, . Det rör sig om avgifter som bedöms motsvara de kostnader Bolags- verket har i anledning av en anmälan respektive anteckning. Det finns emellertid fall där uttagande av avgift inte bör ske och det är angeläget att filiallagens bestämmelser i detta avseende blir tydligare och bringas i överensstämmelse med reglerna för aktie- bolag. Avgift bör inte betalas för: 2.registrering av ändrad postadress 3.anteckning i filialregistret om att tidigare anteckning i registret avförs 4.anmälan som görs av borgenär eller av den vars rätt är beroende av att det finns någon som får företräda filialen 5.eget utträde från uppdrag som revisor eller revisorssuppleant. Utredningen anser att det bör införas en särskild bestämmelse i filialförordningen om underrättelse av funktionärer på motsvarande sätt som finns i 4 kap. 4 § Aktiebolagsförordningen för aktiebolag. När någon registreras som verkställande direktör, vice verkställande direktör, särskild delgivningsmottagare, revisor, revisorssuppleant eller firmatecknare för utländskt bankföretags filial, bör underrätta den registrerade om åtgärden. När verket tar bort en sådan registrering från registret, bör under- rättelsen lämnas till den som åtgärden berör. Om registreringen avser ett revisionsbolag, bör den huvudansvarige revisorn underrättas. bör dock inte sända ut underrättelser om det är uppenbart att en sådan underrättelse inte fyller något syfte. 12.13 Inverkan på andra områden och följdändringar Utredningens förslag: Det krav på att verkställande direktör för filial ska vara bosatt inom som finns i 10 § lagen (1998:293) om utländska försäkringsgivares och tjänste- pensionsinstituts verksamhet i bör tas bort. Det är tillräckligt att den verkställande direktören är bosatt inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, vilket redan följer av filiallagen. Utredningen föreslår inga ytterligare ändringar beträffande hänvisningar i annan lagstiftning till filiallag- stiftningen. Utredningen har granskat annan svensk lagstiftning som hänvisar till filiallagen och filialförordningen. Det är utredningens bedömning att dessa hänvisningar överlag kan kvarstå även för det fall filiallagen får det innehåll som föreslås i detta betänkande. Utredningen har emellertid noterat att 10 § lagen (1998:293) om utländska försäkringsgivares och tjänstepensionsinstituts verksamhet innehåller ett krav på att den verkställande direktören för en filial ska vara bosatt i . Utredningen anser att det kravet bör tas bort. Försäkringar omfattas enligt artikel 2 b) i tjänstedirektivet inte av direktivets tillämpningsområde. Att kräva att verkställande direktör ska vara bosatt i landet utgör emellertid en inskränkning i etableringsrätten som strider mot artikel 49 i EUF-fördraget. En sådan inskränkning är bara tillåten om den kan motiveras av tvingande hänsyn till allmänintresset, är ägnad att säkerställa förverkligandet av den målsättning som eftersträvas och inte går utöver vad som är nödvändigt härför. Utredningen anser att ett bosättningskrav i på verkställande direktör svårligen kan motiveras i förevarande fall. Försäkringsfilialer bör vara underställda samma krav som andra filialer, bl.a. bankfilialer. Det är mot denna bakgrund utredningens uppfattning att det är tillräckligt att lagen (1998:293) om utländska försäkringsgivares och tjänste- pensionsinstituts verksamhet hänvisar till filiallagen, av vilken det framgår att verkställande direktör ska vara bosatt inom EES. Som framgått har utvecklingen av bestämmelserna om fri rörlighet för tjänster och fri etablering varit av central betydelse för framväxten av EU:s inre marknad (se kapitlen 2–4). Den inre marknaden handlar emellertid inte bara om att skapa gemensamma regler och rättvisa konkurrensvillkor inom EU. Utvecklingen av den inre marknaden förutsätter också ett administrativt samarbeta över gränserna, vilket skapar bättre förutsättningar för fri rörlighet, med hållbar utveckling och ökad gemensam välfärd som slutmål. Den svenska filiallagstiftningen bör mot denna bakgrund moderniseras. Att bilda filial är ett enkelt sätt för företag att verka på andra marknader än den där de har sitt säte. Etablering av en filial kan ofta vara ett första steg mot en ökad närvaro på ytterligare en nationell marknad. Det kan vara ett sätt för små företag att inleda gränsöverskridande verksamhet. Det finns därför anledning att främja användandet av filialer och se till att de regler som finns inte uppställer onödiga hinder för bildande av filialer och dessas fortsatta verksamhet. Det finns också anledning att se till att gränsöverskridande verksamhet av mer tillfällig natur inte hämmas av onödiga krav. Genom tjänstedirektivet har man inom EU försökt underlätta för handeln med tjänster över gränserna. I direktivet uppställs krav på att en rad rättsliga och administrativa hinder ska undanröjas. Direktivet ska också ses mot bakgrund av de grundläggande fördragsbestämmelserna om fri rörlighet för tjänster och etablering. Det är viktigt att den svenska filiallagstiftningen är i full överensstämmelse med tjänstedirektivet och dessa fördrags- bestämmelser och inte uppställer krav på filial eller annan registrering utom när detta är berättigat. Det finns också andra intressen som måste beaktas. En oöverlagd liberalisering av de krav som ställs kan få omfattande och svåröverskådliga konsekvenser inom olika områden, såsom t.ex. möjligheter att bekämpa ekonomisk brottslighet, möjligheter för att utöva tillsyn och för arbetstagar- organisationerna att etablera kontakt med utländska arbetsgivare. Som framgått finns utrymme att inom ramen för de skyldigheter som följer av medlemskapet i EU tillgodose dessa intressen. Det är dock viktigt att regler som införs i detta syfte inte medför större inskränkningar i den fria rörligheten än vad som är nödvändigt och att det inte finns andra alternativ som är mindre inskränkande för handeln. I så fall ska dessa väljas (se kapitel 3 och 4). I lagen (1992:160) och förordning (1992:308) om utländska filialer m.m. finns regler för formerna för bedrivande av närings- verksamhet i . Författningarna innehåller bland annat regler om registrering av filialer när det gäller juridiska personer och regler om anmälan av föreståndare när det gäller fysiska personer. Såsom beskrivs utförligt ovan i kapitel 11 har Europeiska kommissionen ansett att den ovan nämnda svenska lagstiftningen strider mot artiklarna 49 och 56 i EUF-fördraget samt tjänste- direktivet, och har därför inlett ett överträdelseärende mot . Kommissionen har pekat på följande fem förhållanden som den anser utgör överträdelser av : Krav på etablering genom filial för att bedriva verksamhet i (2 § i lagen). Krav på att bedriva verksamhet under en viss firma (5 § första stycket i lagen). Krav på registrering av filial innan verksamhet påbörjas (4 och 5 §§ i förordningen). Krav på att utse en företrädare i (2 § andra stycket i lagen). Krav på att utse en delgivningsmottagare (10 § andra stycket i lagen). Utredningens förslag går i stora delar ut på att anpassa regleringen till de skyldigheter som följer av medlemskapet i EU. Därutöver genomförs en rad förenklingar och moderniseringar av regelverket. De förslag som läggs fram är avsedda att ta bort de regler och krav som innebär hinder för det fria tjänsteutbytet och etablerings- rätten och tillgodose andra angelägna samhällsintressen som är skyddsvärda enligt . Förslagen kan sammanfattas enligt följande: Näringsverksamhet som omfattas av bestämmelserna om fri rörlighet för varor och tjänster i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt eller motsvarande bestämmelser i avtalet bör inte omfattas av kraven på filial och föreståndare i lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. (kap. 12.2). Presumtionsregler som möjliggör gränsdragning mellan etablering (artikel 49 i EUF-fördraget) och tillhandahållande av tjänster (artikel 56 i EUF-fördraget) införs i förordning (1992:308) om utländska filialer m.m. (kap. 12.3). Av filiallagen ska framgå att filial är en av flera etableringsformer i och hänvisning ska i det syftet göras till företagens möjlighet att etablera sig genom dotterbolag eller agentur (kap. 12.4). En anmälningsskyldighet införs för utländska företag som bedriver näringsverksamhet i . Anmälan bör vara enkel och i huvudsak Internet-baserad. Från anmälningsskyldigheten undantas verksamhet som inte avses pågå och inte bedrivs med anställd personal. eller den enskilde näringsidkaren anställd personal i , ska det finnas en kontaktperson med adress i , om verksamheten pågår längre än . Kontaktpersonen ska också anmälas. (kap. 12.5). Vid registrering av filialens firma klargörs möjligheten att justera det utländska företagets namn för att undvika risk för förväxling (kap. 12.9). Registreringsförfarandets maximala längd förkortas från 2 + 2 månader till 1 + 1 månad (kap. 12.10). Krav på rättsmedel. Beslut som berör enskilda ska kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol (kap. 12.11). En rad förenklingar och moderniseringar görs i filiallagen och filialförordningen, bl.a. slopas krav på inlämnande av vissa handlingar och i flera fall avskaffas kravet på att kopior ska vara bestyrkta. Mot bakgrund av det pågående överträdelseförfarandet mot framstår det inte som ändamålsenligt att inte företa några ändringar i filiallagstiftningen. Uteblivna ändringar skulle av allt att döma leda till att ärenden förs vidare och anhängiggörs vid . Det är utredningens bedömning att förfarandet i så fall skulle leda till att fälls för fördragsbrott. Som förklarats i avsnitt 11.1 kan detta följas av ett förfarande om sanktioner (standardbelopp eller vite) om inte rättelse vidtas efter dom. Utredningen ser inga skäl att försätta i en sådan situation. De ändringar som föreslås är motiverade i ett allmänt frihandels- och regelförenklingsperspektiv och det är möjligt att tillgodose andra angelägna samhällsintressen. har mycket att vinna på att förenkla för företag och säkerställa att regelverket för den inre marknaden fungerar i . Den har för övrigt anfört att den är överens med kommissionen om att åtminstone vissa delar av filiallagstiftningen kan ifrågasättas mot bakgrund av och bör ändras. Det förslag som avser att underlätta gränsdragningen mellan tillhandahållande av tjänster och etablering skulle kunna utelämnas, eftersom det inte är en punkt som kommissionen tagit upp. Utredningen har dock gjort bedömningen att det blir svårt för myndigheter och enskilda att avgöra var gränsen går om det inte finns någon vägledning. Denna del av utredningens förslag accentuerar och tydliggör också betydelsen av distinktionen mellan tjänst och etablering i EUF-fördraget och är därmed av stor pedagogisk och praktisk betydelse för en korrekt tillämpning av i . Utredningens förslag om anmälningsskyldighet bedöms nödvändigt för att undvika negativa konsekvenser inom olika områden, såsom att bekämpa ekonomisk brottslighet, Arbetsmiljö- verkets tillsyn och arbetstagarorganisationerna möjligheter att etablera kontakt med utländska arbetsgivare. Kravet på kontakt- person tar särskilt sikte det senare fallet och avser därmed att underlätta uppfyllandet av de skyldigheter som har enligt utstationeringsdirektivet att säkerställa att utstationerade arbets- tagare omfattas av de rättigheter som följer av direktivet (se avsnitt 12.5). En sådan skyldighet utgör en mycket ringa administrativ börda för ett utländskt företag eller enskild närings- idkare med personal i . Kravet kan uppfyllas genom att en av de utstationerade arbetstagarna utses att vara kontaktperson. Kravet på adress i är inte mer långtgående än att det blir uppfyllt därmed. Kravet på kontaktperson är dessutom enligt utredningens förslag begränsat till situationer där tiden för verksamheten i överstiger , vilket överensstämmer med undantaget i utstationeringsdirektivet som avser en första montering eller första installation (artikel 3.2 i utstationerings- direktivet). Utredningen har på några punkter föreslagit anpassningar av filiallagstiftningen där kommissionen inte har framfört någon kritik. Detta gäller bl.a. slopandet av kravet enligt 5 § punkten 1 filialförordningen i vilken ställs krav på bevis om att företaget bedriver näringsverksamhet i hemlandet (avsnitt 12.12.3). Ett sådant krav är enligt utredningen inte förenligt med EU- domstolens avgörande i Centros-målet (se avsnitt 3.6). Utredningen har härigenom velat säkerställa att det inte ska behövas en ytterligare EU-rättslig översyn av filiallagstiftningen. Utredningen hade kunnat föreslå en mer minimalistisk lösning där nuvarande struktur i regleringen förblir än mer intakt än enligt utredningens förslag. Sannolikt skulle även en sådan lösning kunna tillgodose den kritik som framförts av kommissionen. Utredningen har dock ansett att det i detta sammanhang har funnits utrymme att göra regleringen något enklare och tydligare. Sådana ändringar förstärker effekterna av de ändringar som bedöms helt nödvändiga att göra. Någon fullständig omarbetning av filiallagstiftningen har det dock inte kunnat bli fråga om, med hänsyn till uppdragets begränsade syfte och tidsramar. 13.1.4Sveriges medlemskap i unionen De ändringar som föreslås av utredningen i detta betänkande är i huvudsak föranledda av de krav som ställs med anledning av medlemskap i unionen. Förslagen har alltså samband med och påverkar relation till EU och . Utredningens förslag är föranledda av skyldigheter som följer av EUF-fördraget och tjänstedirektivet. Det rör sig om förändringar i filiallagstiftningen som skulle ha skett tidigare. De nya reglerna bör därför införas . En ytterligare faktor att beakta är det pågående överträdelseärendet mot . Detta kan avskrivas om visar att förändringar i lagstiftningen kommer att genomföras. Härtill kommer att har framhållit att lösningar på de problem som LO, TCO och fört fram, när det gäller möjligheten att etablera kontakt med utländska arbetsgivare, bör tas fram skyndsamt. Enligt utredningen är därför de huvudsakliga ändringar som föreslås i betänkandet brådskande. Det är främst utländska företag som påverkas av de förslag som läggs fram i detta betänkande, eftersom utredningen avser utländsk näringsverksamhet i . Förslagen kan dock förväntas leda till ändrade konkurrensförhållanden på den svenska marknaden, vilket påverkar alla företag som är verksamma eller avser att träda in på denna marknad. Utredningens förslag berör främst tjänstesektorn. Det har beräknats att denna sektor står för cirka 70–av EU:s samlade produktion, men blott 20–av handeln mellan medlemsstaterna.1 En förbättring av möjligheterna att erbjuda tjänster i andra EU eller EES-stater och en förenkling av de formella kraven bidrar sannolikt till ett ökat gränsöverskridande tillhandahållande av tjänster. Utredningens förslag innebär att förutsättningarna för utländska företag att tillfälligt tillhandahålla 1 Se 2008. tjänster i förbättras, eftersom det blir tydligt att denna form av verksamhet inte omfattas av kravet på filial.