sou · GYB342 · 2010-06-23 00:00:00 — Det kan då finnas anledning att se över exempelvis straff- bestämmelsernas utformning. I alla utom en av fiskelagens straffbestämmelse anges att såväl uppsåtlig som oaktsam gärning är straffbelagd. Undantaget är 38 § fiskelagen som avser hindrande av internationell kontroll m.m. För straffbarhet enligt denna bestämmelse krävs uppsåt. Beträffande öv- riga straffstadganden kan konstateras att det i samtliga fall utom ett är tillräckligt för straffbarhet att överträdelsen begåtts av oaktsam- het. För straffansvar vid brott mot EU:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken krävs emellertid att handlandet eller underlåtenheten har varit grovt oaktsam. Denna straffbestämmelse infördes ursprungligen 1995, på grund av medlemskap i , i lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeri- politiken, men överfördes till 40 § andra stycket fiskelagen. Av förarbetena (prop. 1994/95:75 och prop. 1995/96:8) framgår inte varför ett krav på grov oaktsamhet har uppställts för överträdelser av gemenskapsbestämmelser medan något sådant krav inte finns för överträdelser av nationella regler. föreslog att det straffbara området skulle utvidgas till att gälla brott mot EU:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken som sker av oaktsamhet (se Admini- strativa sanktioner på yrkesfiskets område, SOU 2007:20, s. 177 ff.). I den proposition som betänkandet låg till grund för kom dock detta förslag inte att beröras alls (se prop. 2007/08:107). Enligt vår mening finns det anledning att på nytt diskutera en sådan ändring. EU:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken samverkar med nationella bestämmelser och föreskrifter, t.ex. genom att natio- nella bestämmelser och föreskrifter fyller ut gemenskapsbestäm- melser. Det medför svårigheter att tillämpa olika subjektiva rekvisit för ansvar beroende på den materiella regelns ursprung. Det är därför rimligt att överträdelser av EU:s förordningar och överträdelser av nationella bestämmelser och föreskrifter beivras på samma sätt. Förslaget innebär en viss utvidgning av det straffbara området. Detta ligger i linje med gemenskapsrättens krav på att överträdelser av EU:s förordningar i större utsträckning ska kunna beivras. Den primära avsikten med ändringen skulle dock vara att skapa mer en- hetliga bestämmelser i fråga om otillåtna beteenden av likartat slag. I 11 § lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken finns en straffbestämmelse som bl.a. omfattar över- trädelser av kvalitetsnormer och andra bestämmelser för handel med fisk och fiskprodukter. För ansvar enligt detta lagrum krävs att gärningen begåtts uppsåtligen eller av grov oaktsamhet. Bestäm- melsen reglerar inte fisket i egentlig mening. Eftersom det i direk- tiven till vårt uppdrag anges att vi ska att ta ställning till om bestämmelserna i nämnda lag kan överföras till en ny fiskevårdslag, bör vi emellertid även överväga om det finns anledning att för den aktuella straffbestämmelsen föreslå motsvarande ändring som för 40 § andra stycket fiskelagen. När det gäller utformningen av fiskelagens straffbestämmelser har det påtalats från bl.a. att fiskelagen inte straff- sanktionerar hindrande av fiskekontroll till sjöss inom Sveriges sjö- territorium trots att detta är en allvarlig överträdelse mot den gemensamma fiskeripolitiken. Medan hindrande av internationell kontroll straffbeläggs i 38 § fiskelagen synes nationell kontroll förut- sättas täckas av bestämmelser. Möjligen kan det finnas anledning för utredningen att se över om det finns behov av att i fiskeregleringen införa en bestämmelse som straffbelägger över- trädelser av reglerna om tillsyn i 34 § fiskelagen. Utredningen måste givetvis även analysera och beakta de krav på sanktionssystemet som följer av IUU-förordningen. Som konsta- terades i föregående avsnitt medför förordningen skärpta krav på medlemsstaternas sanktionssystem, både vad gäller själva sanktionerna och vilka gärningar som ska omfattas av sanktionssystemet. Begreppet allvarlig överträdelse ges i förordningen ett delvis annat innehåll än vad det haft enligt tidigare reglering. De verk- samheter som enligt IUU-förordningen kan utgöra allvarliga över- trädelser omfattar fler typer av gärningar än vad som fanns upp- taget i listan över allvarliga överträdelser i förordningen (EG) nr 1447/1999. Bland de nya verksamheter som kan utgöra allvarliga överträdelser finns t.ex. affärsverksamhet i direkt samband med IUU-fiske, inklusive handel med eller import av fiskeriprodukter. När det i direktiven påpekas att det är troligt att medlemsstaterna får behov av att i en ökande utsträckning ingripa även mot verk- samheter som har beröring med fisket men inte är en del av den direkta fångstverksamheten och att detta ställer krav på en mer flexibelt utformad lagstiftning, är det sannolikt bl.a. detta som avses. Det står klart att straffbestämmelsen i 40 § andra stycket fiskelagen inte omfattar alla de beteenden som enligt IUU-förordningen kan utgöra allvarliga överträdelser. En annan skillnad jämfört med den tidigare regleringen av allvarliga överträdelser är att de uppräknade beteendena inte i sig utgör allvarliga överträdelser. Huruvida en överträdelse också är allvarlig ska fastställas av medlemsstatens be- höriga myndighet med beaktande av den skada som åsamkats, över- trädelsens värde, dess omfattning eller om den upprepats. Det ges alltså utrymme för en mer nyanserad bedömning i det enskilda fallet av om det föreligger en allvarlig överträdelse. En fråga är då om denna förändring får någon betydelse för straffbestämmelsens utform- ning. I syfte att inom gemenskapen harmonisera sanktionsnivån för allvarliga överträdelser ställer IUU-förordningen också krav på de enskilda sanktionerna. Regleringen bygger på ett system med admini- strativa sanktioner. Det föreskrivs bl.a. att medlemsstaterna ska tillämpa en högsta sanktion på minst fem gånger värdet av de fiskeriprodukter som erhållits genom att begå den allvarliga över- trädelsen. Denna reglering stämmer inte alls överens med vårt nu- varande sanktionssystem, vilket har beskrivits närmare ovan. Som där har angetts bygger vårt sanktionssystem på straffrättsliga sank- tioner och det är först som administrativa sanktioner har införts på fiskeområdet. De överträdelser där s.k. sanktionsavgifter har ansetts kunna komma i fråga har gällt mindre allvarliga, lätt konstaterbara överträdelser, för vilka behovet av utredning är be- gränsat. Det handlar till största delen om överträdelser av bestäm- melser om anmälnings- och rapporteringsskyldighet. Vid dessa typer av överträdelser är relativt låga avgifter avsedda att utgå. Över- trädelser som belagts med sanktionsavgift har avkriminali- serats, vilket innebär att möjligheterna att använda sig av tvångs- medel, att förverka och att döma ut företagsbot har försvunnit vid dessa typer av överträdelser. Att i vårt sanktionssystem införa admini- strativa sanktioner i den omfattning och med så höga belopp som IUU-förordningen föreskriver framstår inte som möjligt. Genom tingsrätts dom i det s.k. blekamålet, som avsåg felaktig fångstrapportering, har uppmärksammats att det införda systemet med administrativa sanktionsavgifter synes om- fatta vissa allvarliga överträdelser som dessutom kräver omfattande utredning. Som framgått ovan var detta inte avsikten. De sanktions- avgifter som påförs för felaktig rapportering, normalt per tillfälle, är inte en tillräckligt kännbar sanktion för att kraven enligt IUU-förordningen ska vara uppfyllt. Möjlighet att förverka finns inte vid överträdelser som är belagda med sanktionsavgift. ligen kan fiskaren drabbas av ytterligare sanktion i form av indrag- ning av fartygstillstånd och yrkesfiskelicens, men det är ändå tvek- samt om kommissionen skulle anse detta vara tillräckligt. I de fall nämnda tillstånd innehas av någon annan än den dömde är det dess- utom inte möjligt att använda sig av denna sanktionstyp. Mot bakgrund av det sagda bör det vara en fråga för utredningen att överväga hur systemet med sanktionsavgifter kan justeras, så att sådana beteenden som utgör allvarliga överträdelser återförs till det straffrättliga området. Enligt IUU-förordningen får medlemsstaterna upptill de admini- strativa sanktionerna, eller som ett alternativ, tillämpa effektiva, pro- portionella och avskräckande straffrättsliga sanktioner. Denna reglering stämmer bättre överens med det svenska sanktionssystemet. Ett antagande är att de straffrättsliga sanktionerna, för att godtas i stället för de angivna administrativa sanktionerna, måste vara tillräckligt kraftfulla för att upplevas som likvärdiga med dessa. Problemet är hur detta ska uppnås. Utrymmet för att höja straffmaximum för fiskebrott får bedömas som i stort sett obefintligt. Detta mot bakgrund av det motstånd som höjningar av straffmaximum mötte hos Lagrådet (se avsnittet ovan om 37 § fiskelagen). Härvid ska särskilt framhållas att Lagrådet i sitt yttrande påpekade bl.a. att fängelsestraffet aldrig syntes ha tillämpats på fiskebrott. Såvitt framkommit av de genomgångar av domar på fiskets område som därefter dels och dels denna utredning har gjort, är detta förhållande oförändrat. Artikel 47 i IUU-förordningen innehåller, som har beskrivits ovan, krav på att juridiska personer ska ställas till ansvar för allvar- liga överträdelser. Detta ett vanligt krav i olika rättsakter inom den Europeiska unionen och i andra internationella konventioner. Frågan om huruvida uppfyller ett sådant krav har utretts vid ett fler- tal tillfällen (se t.ex. Ds 2005:6 s. 122 och SOU 2004:37 s. 149 ff.). I tidigare lagstiftningsärenden där frågan om ansvar för juridiska per- soner varit aktuell har regeringen och gjort den bedöm- ningen att reglerna om företagsbot uppfyller sådana krav (se t.ex. prop. 2003/04:70 s. 22). Regleringen om företagsbot har beskrivits ovan på s. 72 vartill hänvisas. Genom ändringar som trädde i kraft är dessutom systemet med företagsbot ändrat vilket har inneburit bl.a. att möjligheten att ålägga företagsbot har utvid- gats. Det finns ingen anledning att göra en annan bedömning av om huruvida svensk lagstiftning uppfyller kraven i artikel 47 i IUU- förordningen än vad som gjorts vid motsvarande krav i tidigare utredningar och lagstiftningsärenden. Särskilt inte mot bakgrund av att regleringen om företagsbot har utvidgats i förhållande till de nämnda exemplen där reglerna om företagsbot har ansetts uppfylla krav på att juridiska personer ska kunna ställas till ansvar. Vårt uppdrag när det gäller sanktionssystemet omfattar enligt direktiven även att identifiera eventuella otillåtna blankettstraff- stadganden i fiskelagen och i det sammanhanget överväga behovet av författningsändringar. Av den redogörelsen angående blankettstraffstadganden kan slutsatsen dras att det förekommer otillåtna blankettstraffstadganden i fiskeregleringen och att särskilt ett av dem, 40 § första stycket fiskelagen, rymmer ett stort antal gärningar som helt eller i det väsentliga anges i före- skrifter. En viktig uppgift för utredningen är att se till att straff- beläggningen av dessa överträdelser blir grundlagsenlig. Frågan är hur detta ska gå till. Är det möjligt att spalta upp de allvarligaste överträdelserna, helst i lag, men i vart fall i förordning, och låta straffskalan för dessa omfatta fängelse, medan straffskalan för övriga överträdelser endast upptar böter? Det finns totalt 16 olika grundförfattningar (FIFS). Det sammanlagda paragrafantalet är ca 400. Till det kommer ett stort antal bilagor. Föreskriftssamlingarna är i skrivande stund () dessa: 1.Fiskeriverkets föreskrifter (FIFS 2004:25) om resurstillträde och kontroll på fiskets område 2.Fiskeriverkets föreskrifter (FIFS 2004:36) om fiske i , och 3.Fiskeriverkets föreskrifter (FIFS 2004:37) om fiske i sötvatten- områdena 4.Fiskeriverkets föreskrifter om förbud mot svenskt fiske av torsk i EG:s fiskevatten i under återstoden av 2008 5.Fiskeriverkets föreskrifter (FIFS 2008:5) om tillfälliga förbud mot svenskt trålfiske efter torsk i delar av EG:s fiskevatten i 6.Fiskeriverkets föreskrifter (FIFS 2008:7) om förbud mot svenskt fiske av torsk i och 7.Fiskeriverkets föreskrifter (FIFS 2008:9) om förbud mot svenskt fiske av gråsej i och samt EG: s fiskevatten i och 8.Fiskeriverkets föreskrifter (FIFS 2000:1) om svenskt trålfiske efter nordhavsräka i , och 9.Fiskeriverkets föreskrifter (FIFS 1994:14) om märkning och utmärkning av fiskeredskap och vattenbruksanläggningar 10.Fiskeriverkets föreskrifter (FIFS 2008:12) om ekonomiskt stöd för definitivt och tillfälligt upphörande av fiskeverksamhet 11.Fiskeriverkets föreskrifter (FIFS 2008:10) om ekonomiskt stöd till fiskerinäringen 12.Fiskeriverkets föreskrifter (FIFS 1996:44) om producentorgani- sationer 13.Fiskeriverkets föreskrifter (FIFS 2004:2) om genetiskt modi- fierade vattenlevande organismer 14.Fiskeriverkets föreskrifter (FIFS 2001:3) om odling, utplantering och flyttning av fisk 15.Fiskeriverkets föreskrifter (FIFS 1985:3) om fisketillsynsmän 16.Fiskeriverkets föreskrifter (FIFS 1982:3) om fiskevårdsområden Nedan redogörs noggrant för innehållet i föreskrifter om resurstillträde och kontroll på fiskets område. Även före- skrifterna om fiske i sötvattensområdena berörs i viss mån. 4.3.1Fiskeriverkets föreskrifter (FIFS 2004:25) om resurstillträde och kontroll på fiskets område Föreskrifterna innehåller bestämmelser om resursfördelningen och kontrollbestämmelser. Föreskrifterna innehåller bestämmelser om yrkesfiskelicens och fartygstillstånd. Kraven angående licens finns i 2 kap. Följande gäller bl.a.: Ansökan om yrkesfiskelicens ska göras skriftligen på särskild blankett och ges in till . Av ansökan ska framgå att det fiske som licens söks för är av väsentlig betydelse för sökandens försörjning och har sådan anknytning till svensk fiskerinäring som följer av fiskelagen och fiskeförordningen. För att fisket ska anses vara av väsentlig betydelse för försörjningen ska i normalfallet inkomsten av personligen bedrivet fiske under varje kalenderår inte understiga brutto två och netto ett halvt prisbasbelopp enligt 1 kap. 6 § lagen (1962:381) om allmän försäkring. För den som har annan inkomst än från fiske ska bruttoinkomsten från eget fiske, för att anses vara av väsentlig betydelse för försörjningen utgöra av sökandens samlade bruttoinkomst av tjänst och närings- verksamhet i genomsnitt . Även om värdet av fisket inte uppgår till belopp eller procentsats som anges kan licens beviljas av regionala hänsyn eller om särskilda skäl föreligger. Vid prövning av en ansökan om ny licens ska särskild vikt läggas vid vilket fiske sökanden uppger sig komma att bedriva. Särskild vikt ska också läggas vid det angelägna i en fortlöpande föryngring av fiskarkåren. Även regionala aspekter ska beaktas lik- som den förbättring av jämställdheten mellan könen inom fiskar- kåren som licensgivningen kan bidra till. Bestämmelserna om fartygstillstånd finns i 3–4 kap. Som tidigare framgått av avsnitt 3.1 utgör systemet med fartygstillstånd ett EU-rättsligt krav. Av 3 kap. framgår bl.a. följande: Fartyg med största längd av eller mer får användas för yrkesmässigt fiske i havet endast efter tillstånd av . När en ansökan om fartygstillstånd prövas ska beaktas tillgången på fisk, bestäm- melserna i EU:s lagstiftning om system för inträde och utträde i flottan samt regionalpolitiska aspekter. Fartygstillstånd för skepp (fartyg vars skrov har en största längd av och en största bredd av ) beviljas i normalfallet om brutto- värdet av den sammanlagda fångsten vid fiske från fartyget under ett kalenderår kan beräknas uppgå till minst två prisbasbelopp enligt 1 kap. 6 § lagen om allmän försäkring. När en tidigare till- ståndshavare vid tillståndsperiodens utgång ansöker om förnyat fartygstillstånd för skepp beviljas tillstånd i normalfallet om det kan visas att bruttovärdet av den sammanlagda fångsten vid fiske från fartyget under kalenderåret före ansökan uppgår till minst två prisbasbelopp enligt 1 kap. 6 § lagen om allmän försäkring. Utgångs- punkt för beräkningen av bruttovärdet ska i sådant fall normalt vara vad som uppgetts i fiskeloggbok. Ett tillstånd kan begränsas av- seende giltighetsperioden, fångstområden, fångstsätt, redskap och fiskarter samt innefatta villkor om att fartygskapacitet ska föras ut från den svenska fiskeflottan. Som villkor gäller i övrigt: 1.Fartyget ska vara registrerat som fiskefartyg i det fartygsregister som avses i 1 kap. 2 § sjölagen. 2.Fartyget ska ha en reell ekonomisk anknytning till . 3.Tillståndshavare är en fiskare med yrkesfiskelicens. 4.Befälhavare på fartyget ska vid varje fisketillfälle vara en fiskare med yrkesfiskelicens. 5.Fångstuppgifter ska lämnas inom föreskriven tid. 6.Tillståndet ska i original eller fotostatkopia medföras ombord. Enligt 4 kap. finns vidare krav om kompletterande fartygstillstånd i en mängd situationer. Bl.a. gäller följande: Blåvitling får fiskas av ett svenskt fiskefartyg endast efter sär- skilt tillstånd av . Tillstånd beviljas i mån av kvot- utrymme och ska avse en bestämd fångstmängd som får behållas ombord, omlastas eller landas. Vid tillståndsgivningen beaktas tidi- gare bedrivet blåvitlingfiske. Tobis får fiskas av ett svenskt fiskefartyg endast efter särskilt tillstånd av . Tillstånd beviljas i mån av kvotutrymme och ska avse en bestämd fångstmängd som får behållas ombord, omlastas eller landas. Vid tillståndsgivningen beaktas i vilken ut- sträckning fiske av tobis har bedrivits – 2006. Tobisfiske ska ha bedrivits under minst fyra av referens- periodens kalenderår. kan i tillståndet föreskriva villkor. I fångstområdena , /och får makrill fiskas av ett svenskt fiskefartyg med trål och vadredskap som har ett djup av eller mer och en omkrets av eller mer endast efter särskilt tillstånd av Fiskeri- verket. Tillstånd beviljas i mån av kvotutrymme och ska avse en bestämd fångstmängd som får behållas ombord, omlastas eller landas. Vid tillståndsgivningen beaktas tidigare bedrivet makrill- fiske. kan föreskriva ytterligare villkor för tillstånd. Sill och skarpsill. I får sill och skarpsill fiskas av ett svenskt fiskefartyg endast efter särskilt tillstånd av . Tillstånd beviljas i mån av kvotutrymme och ska avse en bestämd fångstmängd som får behållas ombord, omlastas eller landas. Vid tillståndsgivningen beaktas i vilken utsträckning fiske efter sill- eller skarpsill har bedrivits i . kan föreskriva ytterligare villkor för tillstånd. I , och får , sill och skarpsill fiskas av ett svenskt fiskefartyg endast efter särskilt tillstånd av om fisket bedrivs med vadredskap som har ett djup av eller mer och en omkrets av eller mer, eller med trål av ett fartyg vars största längd är eller mer. Tillstånd kan beviljas den som haft och nyttjat sådant tillstånd . Tillståndet ska gälla för kalenderår och avse en bestämd fångstmängd av sill och skarp- sill som får behållas ombord, omlastas eller landas. Fångstmängden beräknas på grundval av sådana för svenskt fiske tillgängliga fiske- möjligheter i de nämnda havsområden som inte avsätts för annat tillståndspliktigt fiske. Tilldelningen av fångstutrymme beräknas med utgångspunkt i den fördelning av sådant utrymme som, grundat på tidigare bedrivet fiske, gjordes vid tillståndsgivningen avseende fiske. För fiske som bedrivs endast i och med landning endast i östersjöhamnar kan av regionala hänsyn 1.en extra tilldelning göras 2.tillstånd med särskild tilldelning av fångstutrymme beviljas för nyetablering av sill- och skarpsillfiske med fartyg vars största längd är högst och med vilket fiske inte bedrivs efter andra arter. I får ett svenskt fiskefartyg vars största längd är eller mer endast efter särskilt tillstånd av 1.ombord medföra eller använda trål, bottensatta nät, insnärjnings- nät eller grimgarn vilkas maskstorlek är eller mer, eller 2.använda krokredskap vid fiske efter torsk. Tillstånd kan beviljas för fartyg som har haft och nyttjat sådant sär- skilt torskfisketillstånd som avses i första stycket under kalender- året före det år ansökan avser och vars fartygskapacitet därefter inte har ökats. För annat fartyg kan tillstånd beviljas för fiske och andra redskap än trål om på så sätt tidigare tillståndsgiven och nyttjad fartygskapacitet, mätt i kilowatt, motsvarande det i ansökan av- sedda fartyget förs ut. Trots bestämmelserna kan till och med , särskilt torskfisketillstånd beviljas för fartyg med in- riktning på trålfiske efter torsk beträffande vilka har beslutat om fartygstillstånd före . För sådana fartyg gäller att utförsel av fartygskapaciteten huvudsakligen ska avse kapa- citet som har använts i trålfiske. I mån av kapacitetsutrymme kan torskfisketillstånd även beviljas för andra redskap än trål om detta främjar det småskaliga kustfisket, regional utveckling eller en för- yngring av fiskarkåren eller om andra särskilda skäl föreligger. Fiskeri- verket kan föreskriva särskilda villkor. Räka får fiskas av ett svenskt fiskefartyg endast efter särskilt tillstånd av . Tillstånd beviljas för kalenderår och i den utsträckning som beståndssituationen tillåter. Tillstånd som inte har nyttjats under kalenderåret förnyas inte. Vid tillståndsgivningen beaktas i vilken utsträckning fiske av räka har bedrivits. Tillstånd kan beviljas fartygstillståndshavare som –2006 har redovisat räkfiske till . Även etablerat räkfiske av betydenhet kan beaktas. Vid ny- etablering beaktas betydelsen av räkfisket i förhållande till annat fiske som den sökande bedriver samt behoven av regional utveckling och föryngring av fiskarkåren eller andra särskilda skäl. kan föreskriva särskilda villkor. Ett tillstånd kan återkallas om tillståndet har meddelats på grund av felaktiga uppgifter i ansökan, vid ändrade förutsättningar för fisket eller om villkoren för tillståndet inte följs. Analys – resursfördelning enligt föreskrifterna Som framgått tidigare är resursfördelningen en fråga som regleras av lag och förordning, det är inte en sak som överlämnats till att fastställa i föreskrifter. Redan av fiskelagen fram- går att det endast är yrkesfiskare som har fri tillgång till fiske på allmänt vatten. För övriga kategorier fiskare begränsas fisket genom redskapsbegränsningar. Även redskapsbegränsningen är uttryckligen angiven i fiskeförordningen. Fiskelagen anger också ett system för hur kategorin yrkesfiskare ska skiljas från övriga kategorier. Detta ska ske genom yrkesfiskelicensen. I lagen anges också att yrkes- fiskelicens får beviljas den för vars försörjning fisket är av väsentlig betydelse, om fisket har anknytning till svensk fiskenäring. Av fiske- förordningen framgår att till omständigheter som visar att fisket har sådan anknytning till svensk fiskerinäring som avses i fiskelagen hör att sökanden landar minst hälften av den totala fångsten under ett kalenderår, i värde räknat, i , att minst hälften av sökandens fiskefärder utgår från en svensk hamn, eller att minst hälften av del- tagarna i sökandens fiske är bosatta här i landet. Det som sedan överlämnats till är att frågor om yrkesfiskelicens prövas av . ska vid sin prövning beakta också andra omständigheter som sökanden åberopar till stöd för att fisket är knutet till svensk fiskerinäring. Licens kan meddelas för om längst . Därefter kan den förnyas. Med detta bemyndigande som stöd har i ovanstående före- skrift bestämt att vid prövning av en ansökan om ny licens ska sär- skild vikt läggas vid en fortlöpande föryngring av fiskarkåren samt att även regionala aspekter ska beaktas liksom jämställdheten mellan könen. Det som framstår som tveksamt är att även lagt till andra kriterier för yrkesfiskelicens som regionalpolitik, kön och ålder. Det första problemet är om det finns bemyndigande för detta. En annan fråga är om det är förenligt med grundlagen. Bemyndig- andet för är som tidigare framgått utformat i fiske- förordningen till att pröva frågor om yrkesfiskelicens. Vidare får vid sin prövning beakta också andra omständigheter som sökanden åberopar till stöd för att fisket är knutet till svensk fiskenäring.