sou · GYB318 · 2010-03-15 00:00:00 — Bestämmelsen har språkligt anpassats till förslaget till ändrad RF genom att begreppet får besluta om dispositionen har ersatts med får förfoga. Någon ändring i sak är inte avsedd. Ett tillägg har dock gjorts i paragrafen i förtydligande syfte. Det anges nu uttryckligen att regeringen kan besluta att inkomsterna ska budgeteras och redovisas mot inkomsttitel eller specialdestine- ras till en bestämd verksamhet. Om regeringen har beslutat att en frivillig avgift ska specialdestineras till en viss verksamhet gäller samma regler för budgetering och redovisning som för övriga avgifter, se 5 § tredje stycket. Ramanslag och dess villkor I paragrafen finns en bestämmelse om att ramanslag ska användas för budgetering av utgifter för bestämda ändamål. Bestämmelsen, som ersätter regleringen i 3 § lagen om statsbudgeten, behandlas i avsnitt 6.1. Enligt 3 § lagen om statsbudgeten ska någon av de tre anslagsy- perna obetecknat anslag, reservationsanslag eller ramanslag använ- das. Det obetecknade anslaget och reservationsanslaget har slopats. Bestämmelsen i första stycket har därför ändrats så att det framgår att det i fortsättningen endast är ramanslaget som ska användas vid budgeteringen. I 1 § finns en upplysning om att det finns bestämmelser om statens budget i 9 kap. 1–10 §§ RF. Den hänvisning som finns i 3 § lagen om statsbudgeten till vissa bestämmelser i behövs därför inte längre och har tagits bort. Bestämmelsen i andra stycket innefattar en möjlighet för riksda- gen att besluta om andra villkor för ett ramanslag än de som följer av 8 och 9 §§. Denna möjlighet är dock begränsad till att avse snävare villkor än de som anges i nämnda paragrafer. I paragrafen finns bestämmelser om de grundläggande tekniska villkor som gäller för ramanslaget. Bestämmelserna, som delvis ersätter 6 § lagen om statsbudgeten, behandlas i avsnitt 6.2. I första stycket regleras möjligheten till överskridande genom att en anslagskredit utnyttjas. Bestämmelsen är oförändrad i förhål- lande till vad som gäller enligt 6 § första stycket lagen om statsbud- geten. I andra stycket anges att outtnyttjade medel (anslagssparande) får användas . Bestämmelsen ersätter 6 § tredje stycket lagen om statsbudgeten. Bestämmelsen har ändrats på så sätt att möjligheten till anslagssparande har begränsats på två sätt. Enligt 6 § lagen om statsbudgeten är möjligheten till anslags- sparande obegränsad. I förevarande bestämmelse har dock begräns- ningar införts. Anslagssparandet får i fortsättningen uppgå till högst av det anslagsbelopp som anvisades för det tillän- dalupna året. I likhet med vad som gäller enligt 4 § lagen (2006:999) med ekonomiadministrativa bestämmelser m.m. för riksdagsförvaltningen, ombudsmän och har det även införts en begränsning för ett anslagssparande får utnyttjas. För ramanslaget gäller i fortsätt- ningen att outnyttjade medel får användas längst efter det att anslaget senast var uppfört på statens budget. En motsvarighet till bestämmelsen i 6 § andra stycket lagen om statsbudgeten finns i 9 §. har en möjlighet att med stöd av 7 § besluta om snävare villkor för ett anslag än de som följer av denna paragraf. I paragrafen finns en bestämmelse om att regeringen under vissa angivna villkor får överskrida ett anslag. Bestämmelsen, som ersät- ter 6 § andra stycket lagen om statsbudgeten och ett årligt bemyn- digande, behandlas i avsnitt 6.3. Enligt 6 § andra stycket lagen om statsbudgeten får regeringen med bemyndigande besluta om att ett ramanslag får överskridas, om detta är nödvändigt för att i en verksamhet täcka särskilda utgifter som inte var kända då anslaget anvisades eller för att ett av beslutat ändamål med anslagen ska kunna upp- fyllas. Som nämnts i avsnitt 6 har regeringen inhämtat ett sådant bemyndigande från . Enligt den praxis som har lagts fast har bemyndigandet inte avsett anslag anvisade för förvaltningsändamål. Förvaltningsutgifter kan utgöras av utgifter för personal, lokaler och andra driftskostnader. Sådana anslag som anvisas för omstrukturering av en förvaltning anses dock inte utgöra ett anslag för förvaltningsändamål. En förutsättning som har gällt för att regeringen ska få överskrida ett anslag med stöd av bemyndigandet har varit att över- skridandet ryms inom utgiftstaket för staten. Genom förevarande bestämmelse kodifieras denna praxis och bemyndigandet har med oförändrat innehåll tagits in i lagen. Ett överskridande med stöd av förevarande bestämmelse får endast ske under förutsättning att ett beslut från om ändrat anslag inte hinner inväntas. har en möjlighet att med stöd av 7 § besluta om snävare villkor för ett anslag än de som följer av denna paragraf. I 10 § finns ett särskilt bemyndigande till regeringen att besluta om överskridande av ett anslag som avser räntor på statsskulden och liknande utgifter. I paragrafen finns ett bemyndigande till regeringen att besluta att ramanslag för räntor på statsskulden och liknande utgifter får överskridas om det är nödvändigt för att fullgöra statens betalnings- åtaganden. Bestämmelsen, som är ny, behandlas i avsnitt 6.3. har gett regeringen ett årligt bemyndi- gande att överskrida anslag avseende räntor på statsskulden. Detta bemyndigande har tagits in i lagen. Som framgår av avsnitt 6.3 omfattas inte anslaget för räntor på statsskulden av utgiftstaket och inte heller av bemyndigandet i 9 §. Ett särskilt bemyndigande att överskrida ett ramanslag som avser räntor på statsskulden m.m. finns därför i förevarande paragraf. Bemyndigandet är inte beloppsmässigt begränsat. Bemyndigandet avser räntor på statsskulden och liknande utgifter. Med liknande utgifter avses t.ex. provisionskostnader för statens upplåning och skuldförvaltning. I paragrafen finns en bestämmelse om att regeringen får besluta om begränsningar i villkoren för ett anslag. Bestämmelsen motsvarar regleringen i 7 § lagen om statsbudgeten. I paragrafen finns en bestämmelse om att regeringen får besluta att medel på ett anvisat anslag inte ska användas. Bestämmelsen motsvarar regleringen i 8 § lagen om statsbudgeten. Redovisning mot inkomsttitlar och anslag Paragrafen inleder ett avsnitt i lagen om hur redovisning mot inkomsttitlar och anslag ska gå till. Bestämmelsen, som ersätter 10 § fjärde stycket lagen om statsbudgeten, behandlas i avsnitt 7. I 10 § första och andra stycket i lagen om statsbudgeten finns bestämmelser om hur avräkning mot anslag och inkomsttitlar ska ske. Sådana bestämmelser finns i förevarande lag intagna i 4 kap. 2 och 3 §§. Enligt 10 § fjärde stycket lagen om statsbudgeten kan för ett anslag eller en inkomsttitel besluta att avräkning ska göras på annan grund än vad som föreskrivs i 10 § första och andra stycket. I förevarande paragraf har bestämmelsen fått en annan Ändringen utgör en anpassning till synpunkter som framfört om att bestämmelserna i budget- lagen inte bör utformas så att de formellt sett riktar sig till riksda- gen. Vad framfört i detta avseende framgår av avsnitt 3. Genom ändringen riktar sig bestämmelsen formellt sett till regeringen, och inte som tidigare till . I paragrafen finns bestämmelser om hur inkomster ska redovisas mot inkomsttitlar och, i förekommande fall, anslag. Bestämmel- serna, som ersätter regleringen i 10 § andra stycket lagen om stats- budgeten, behandlas i avsnitt 7. Som en språklig modernisering används i lagtexten begreppet redovisning i stället för som tidigare avräkning. Någon ändring i sak är inte avsedd. Bestämmelserna i första stycket om redovisning av inkomster mot inkomsttitlar och anslag har ändrats på så sätt att inkomster av skatter ska redovisas det budgetår till vilket intäkten hänför sig, och inte som tidigare det budgetår då betalning sker. Bestämmelsen innebär att skatter ska redovisas periodiserade och oberoende av när betalning sker. Även inkomster från avgifter, som enligt lagen om statsbudgeten ska avräknas det budgetår till vilken inkomsten hänför sig, dvs. inkomstmässigt, ska i fortsättningen redovisas på intäktsmässig grund. Liksom tidigare gäller att övriga inkomster ska redovisas det budgetår till vilket inkomsten hänför sig. Till vilken period en övrig inkomst bör hänföras kan variera beroende på vilket slag av inkomst det rör sig om. Som nämns i avsnitt 7.2 bör därvid inkomster av bidrag från EU, utdelningar och återbetalning av lån m.m. anses uppkomma som betalningen. Enligt 3 kap. 5 § andra stycket tredje meningen och tredje stycket ska inkomster som specialdestinerats till en viss verksamhet i vissa fall redovisas mot anslag. Detta ska ske om det inte finns något bestämt ekonomiskt mål för verksamheten, dvs. då inkomsterna till en obestämd del ska täcka utgifterna i en verksamhet. I andra stycket i förevarande paragraf föreskrivs att inkomsterna i ett sådant fall ska redovisas på samma grund som gäller för de utgifter som redovisas mot anslaget. Hur utgifter ska redovisas framgår av 3 §. I paragrafen finns bestämmelser om redovisningen av utgifter mot anslag. Bestämmelserna, som ersätter regleringen i 10 § för- sta stycket lagen om statsbudgeten, behandlas i avsnitt 7. Som en språklig modernisering används i lagtexten begreppet redovisning i stället för som tidigare avräkning. Någon ändring i sak är inte avsedd. Bestämmelsen om redovisning av utgifter mot anslag har ändrats på så sätt att förvaltningsutgifter ska redovisas mot anslag det budgetår till vilket kostnaden hänför sig, i stället för som tidi- gare det budgetår till vilket utgiften hänför sig. Med förvaltnings- utgifter avses utgifter för t.ex. personal, lokaler och andra drifts- kostnader. Kostnadsmässig redovisning innebär att redovisningen sker periodiserat och att en utgift hänförs till den period då den uppkommit. Liksom tidigare ska utgifter för transfereringar redovisas mot anslag då betalning sker. I denna del har alltså inte någon ändring skett i förhållande till vad som har gällt. Andra utgifter än förvaltningsutgifter och transfereringar ska redovisas mot anslag det budgetår till vilket utgiften hänför sig. Som framgår av avsnitt 7.2 ska t.ex. anskaffning av väg- och järn- vägsanläggningar, kultur- och naturmiljötillgångar samt krigsmate- riel och befästningar redovisas utgiftsmässigt. Utgiften är i dessa sammanhang detsamma som det anskaffningsvärde som förs upp i balansräkningen för tillgången. Även statsskuldräntor redovisas utgiftsmässigt. Vissa utgifter kan emellertid inte redovisas på peri- odiserade grunder. Det gäller t.ex. kapitaltransaktioner som lämnande av lån, förvärv av aktier och kapitaltillskott till bolag. I fråga om sådana transaktioner ska utgiften anses uppkomma som betalningen. I paragrafen finns en bestämmelse om att redovisning ska göras löpande. Bestämmelsen motsvarar regleringen i 10 § tredje stycket lagen om statsbudgeten. I avsnitt 7 finns en närmare redogörelse för vad som avses med löpande redovisning. 5 kap. Statens upplåning och skuldförvaltning I paragrafen finns bestämmelser om under vilka förutsättningar regeringen, eller efter regeringens bestämmande får ta upp lån till staten. Bestämmelsen motsvarar regleringen i 1 § lagen om statens upplåning och skuldförvaltning. I paragrafen finns en bestämmelse om att regeringen eller efter regeringens bestämmande ett affärsverk får ta upp lån till staten för affärsverkets verksamhet. Bestämmelsen motsvarar regleringen i 2 § lagen om statens upplåning och skuldförvaltning. I paragrafen finns en bestämmelse om vem som förvaltar lån som tagits upp av staten. I paragrafen finns också en bestämmelse om vad som ska gälla då staten tar upp lån för att tillgodose Riksban- kens behov av valutareserv. Bestämmelserna motsvarar regleringen i 3 § lagen om statens upplåning och skuldförvaltning. I paragrafen finns en bestämmelse om att staten ansvarar för lån och garantier som regeringen, och ett affärsverk ombesörjer. Bestämmelsen motsvarar regleringen i 4 § lagen om statens upplåning och skuldförvaltning. I paragrafen finns bestämmelser om förvaltningen av statens skuld. Bestämmelserna motsvarar regleringen i 5 § lagen om statens upp- låning och skuldförvaltning. I paragrafen finns bestämmelser om att regeringen ska besluta om riktlinjer för av stats- skulden. Bestämmelserna motsvarar regleringen i 6 § lagen om statens upplåning och skuldförvaltning. I paragrafen finns bestämmelser om regeringens skyldighet att i skrivelser till utvärdera förvaltningen av statsskulden. Bestämmelsen motsvarar 7 § lagen om statens upplåning och skuldförvaltning. Ekonomiska åtaganden och utlåning I paragrafen finns bestämmelser om s.k. beställningsbemyndiganden. Bestämmelserna, som delvis motsvarar regleringen i 12 § lagen om statsbudgeten, behandlas i avsnitt 8. Enligt 9 kap. 8 § andra stycket förslaget till ändrad RF (prop. 2009/10:80) får regeringen inte utan att har medgett det göra ekonomiska åtaganden för staten. Enligt bestämmelse i första stycket får regeringen beställa varor och tjänster samt besluta om bidrag, ersättning, lån och liknande som medför utgifter under senare budgetår än det budgeten avser för det ändamål och intill det belopp har beslutat för budget- året. Bestämmelsen i sig ger alltså inte regeringen någon befogen- het att göra åtaganden av aktuellt slag, utan ett särskilt bemyndi- gande krävs från . Av lagtexten framgår emellertid att bemyndigande i fråga om rätten att besluta om ekono- miska åtaganden ska vara tidsmässigt begränsat till ett budgetår. Denna tidsmässiga begränsning motsvarar vad som gällt vid tillämpningen av 12 § lagen om statsbudgeten. Bemyndigandet är knutet till ett anslag och gäller endast för åtaganden som medför utgifter efter det budgetår för vilket anslag anvisats. Att så är fallet har markerats genom att ordet även har tagits bort. det omfattar alla beställningar av varor och tjänster m.m. som medför utgifter efter budgetåret. I 12 § lagen om statsbudgeten anges att bemyndigandet att beställa varor och tjänster m.m. avser högst det belopp som riks- dagen bestämmer. Bestämmelsen har formulerats om så att det nu i stället anges att bemyndigandet avser intill det belopp har beslutat för budgetåret. Den nya formuleringen återspeglar hur bestämmelsen har tillämpats i praktiken. fastställer en ram som omfattar sådana beställningar m.m. som gjorts tidi- gare budgetår, men som ännu inte har betalats och sådana åtagan- den som görs under budgetåret. Bestämmelsen i andra stycket är ny. I bestämmelsen bemyndigas regeringen att utan särskilt beslut från göra vissa ekono- miska åtaganden av det slag som avses i första stycket som är av mindre omfattning. Bestämmelsen i andra stycket är bara tillämplig om något bemyndigande inte har lämnats enligt första stycket. För att regeringen ska få besluta om åtaganden enligt andra stycket krävs att åtagandena vid utgången av året uppgår till högst av det anslag som anvisats för året och att åtagandena inte överstiger . Även bestämmelsen i tredje stycket är ny och innebär att reger- ingen i sina förslag till bemyndiganden ska ange under vilka år det ekonomiska åtagandet beräknas medföra utgifter. Detta innebär att det i lagen införs ett krav på att det av regeringens förslag ska framgå dels under vilka år åtagandena kan komma att infrias och vilket år som åtagandena kommer att vara slutbetalda. Enligt 10 kap. 6 § 3 är regeringen skyldig att i årsredovisningen för staten redovisa hur beställningsbemyndiganden har utnyttjas. I paragrafen finns ett bemyndigande till regeringen att göra sådana ekonomiska åtaganden som är nödvändiga för att den löpande verksamheten ska fungera tillfredsställande. Bestämmelsen motsva- rar regleringen i 13 § lagen om statsbudgeten. Begreppet ekonomiska förpliktelser har ersatts med begreppet ekonomiska åtaganden som en anpassning till regeringens förslag till ändrad RF (prop. 2009/10:80). I paragrafen finns bestämmelser om att regeringen för de ändamål och intill det belopp som har fastställt för budgetåret får besluta om utlåning, ställa ut kreditgarantier och göra andra liknande åtagan- den. Vidare innehåller paragrafen en bestämmelse om att bemyndigan- den som avser kreditgarantier och liknande åtaganden får ges utan någon beloppsbegränsning. Bestämmelserna, som delvis motsvarar regleringen i 14 § lagen om statsbudgeten, behandlas i avsnitt 9.6.3. Bestämmelsen i första stycket har i förhållande till dess motsva- righet i 14 § utvidgats på så sätt att den numera också omfattar statens utlåning. Med utlåning avses lån som staten ger till andra rättssubjekt än staten, såväl fysiska som juridiska personer och andra länder. Bestämmelsen avser endast sådan utlåning som med stöd av 7 kap. 3 § finansieras med lån i . Bestämmelsen i första stycket är i övrigt i huvudsak oförändrad. Av bestämmelsen framgår dock numera att bemyndi- gande att göra åtaganden är tidsmässigt begränsat till ett budgetår. I 14 § lagen om statsbudgeten anges att bemyndigandet att ställa ut garantier och göra andra liknanden åtaganden avser högst det belopp som bestämmer. Bestämmelsen har formulerats om så att det nu i stället anges att bemyndigandet avser intill det belopp har fastställt för budgetåret. Den nya formule- ringen återspeglar hur bestämmelsen har tillämpats i praktiken. fastställer en garantiram som omfattar sådana åtaganden som gjorts tidigare budgetår men som inte ännu har infriats och sådana åtaganden som görs under budgetåret. Motsva- rande ska i fortsättningen gälla även statens utlåning. Bestämmelsen i andra stycket har fått en något annan formule- ring än dess motsvarighet i 14 § lagen om statsbudgeten. Ändringen syftar till att klargöra att den möjlighet som finns att göra ett åtagande utan beloppsbegränsning endast avser kreditga- rantier och liknande åtaganden. Denna möjlighet omfattar alltså inte statens utlåning. I paragrafen finns bestämmelser om finansieringen av de kostnader som staten kan förväntas få då lån beslutas eller åtaganden görs enligt 3 §. Bestämmelserna, som delvis motsvarar regleringen i 15 § lagen om statsbudgeten, behandlas i avsnitt 9.6.4. Bestämmelserna har i förhållande till regleringen i 15 § lagen om statsbudgeten utvidgats till att omfatta även statens utlåning. Vad som avses med statens utlåning framgår av författningskommen- taren till 3 §. I första stycket finns bestämmelser om att en ränta eller annan avgift ska tas ut för ett lån eller ett åtagande. Bestämmelserna motsvarar i huvudsak vad som gäller för statens åtaganden. Även för ett lån ska staten således ta ut en avgift eller motsvarande ersättning. Detta sker vanligen i form av ränta. Ersättning för ett lån kan även ske i form av royalty, se avsnitt 9. En ränta eller avgift ska tas ut som motsvarar statens förväntade kostnad för lånet eller åtagandet. Begreppet förväntad kostnad har ersatt det i 15 § lagen om statsbudgeten använda begreppet ekonomisk risk, eftersom det förstnämnda ansetts vara mera korrekt, se avsnitt 9. Med förväntad kostnad avses såväl de kredit- förluster eller förluster i form av infrianden av garantier som kan förväntas uppkomma som de administrativa kostnaderna för utlå- ningen eller garantin. I fråga om utlåning innefattas i begreppet förväntad kostnad även statens kostnader för upplåning. Bestäm- melsen i första stycket ger en möjlighet för att besluta om att räntans eller avgiftens storlek ska bestämmas på annan grund. Detta motsvarar vad som gäller . I fråga om lån eller kreditgarantier till företag gäller att räntan och avgiften alltid måste bestämmas så att den är förenlig med bestämmelserna om statsstöd i artikel 107 i EUF-fördraget. I andra stycket föreskrivs därför att räntan eller avgiften får sättas högre än vad som anges i första stycket om det behövs för att åtagandet eller utlåningen inte ska strida mot . Som tidigare nämnts ger bestämmelsen i första stycket riksda- gen en möjlighet att bestämma att räntan eller avgiften ska bestämmas på annan grund än den som anges i andra meningen. Om beslutar att räntan eller avgiften ska vara lägre än vad som förskrivs där, dvs. om räntan eller avgiften inte helt täcker den förväntade kostnaden för lånet eller åtaganden, ska regeringen enligt tredje stycket föreslå hur mellanskillnaden ska finansieras. Detta kan ske t.ex. genom att regeringen förslår att medel för det återstående beloppet ska anvisas på ett anslag. Av fjärde stycket framgår att regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, beslutar om räntans eller avgiftens storlek. Innebörden av bestämmelsen är att regeringen får beräkna och besluta avgiftens storlek med utgångspunkt från de grunder för prissättningen av lån och åtaganden som lagen anger eller i ett visst fall beslutat om. Liksom tidigare får regeringen delegera till en myndighet att besluta om avgiftens storlek. I paragrafen finns en bestämmelse om att en del av den avgift eller ränta som tas ut enligt 4 § första stycket ska föras till konton i . Vidare finns i paragrafen en bestämmelse om att medel på dessa konton ska användas för att täcka konstaterade förluster. Bestämmelserna, som är nya, behandlas i avsnitt 9.6.4. Enligt 4 § ska en ränta eller avgift tas ut för ett lån eller ett ekonomiskt åtagande. Avgiften eller räntan ska motsvara statens förväntade kostnad för lånet. Som framgår av författningskom- mentaren till 4 § avses med förväntad kostnad såväl de kreditför- luster eller förluster i form av infrianden av garantier som kan förväntas uppkomma som de administrativa kostnaderna för utlå- ningen eller garantin. I fråga om utlåning innefattas i begreppet förväntad kostnad även statens kostnader för upplåning. I föreva- rande paragraf föreskrivs att den del av inkomsterna från räntor och avgifter som avser förväntade förluster ska föras till räntebä- rande konton hos . Hit ska alltså inte föras den del av räntan som avser statens upplåningskostnader eller den del av avgiften eller räntan som avser administrationskostnader. Det kan vara fråga om ett eller flera konton som används för detta ändamål. Medlen på kontona ska användas för att täcka konstaterade förluster. Innebörden av bestämmelsen är att de räntor och avgifter som tas ut enligt 4 § till den del de avser förväntade förluster speci- aldestineras för att täcka konstaterade förluster i statens utlånings- och garantiverksamhet. Räntorna och avgifterna i avsedda delar ska alltså inte redovisas mot inkomsttitel. Huruvida den del av inkomsterna från räntor och avgifter som avser annat än förväntad förslut ska redovisas mot inkomsttitel eller inte regleras inte i budgetlagen. Finansiering av investeringar och utlåning I paragrafen finns en bestämmelse om att regeringen inom lånera- mar som har beslutat får besluta att anläggningstillgångar som används i statens verksamhet ska finansieras med lån i Riks- gäldskontoret. Bestämmelsen motsvarar regleringen i 20 § lagen om statsbudgeten. Ett tillägg har gjorts i paragrafen i förhållande till dess motsva- righet i lagen om statsbudgeten. Tillägget är föranlett av att en ny bestämmelse, 2 §, införts i budgetlagen om finansiering av förvärv av aktier eller andelar i företag och tillskott av kapital. Sådana till- gångar ska alltid, om inte beslutar annat, finansieras med anslag. I förevarande paragraf har bestämmelsen fått en annan ordaly- delse än i dess motsvarighet i lagen om statsbudgeten. Ändringen utgör en anpassning till synpunkter som framfört om att bestämmelserna i budgetlagen inte bör utformas så att de formellt sett riktar sig till . Vad konstitutionsut- skottet framfört i detta avseende framgår av avsnitt 3. Genom ändringen riktar sig bestämmelsen formellt sett till regeringen, och inte som tidigare till . I paragrafen finns en bestämmelse om hur förvärv av aktier eller andelar i företag och tillskott av kapital ska finansieras. Bestämmel- sen, som är ny, behandlas i avsnitt 10.2. Sådana finansiella tillgångar som avses i bestämmelsen ska alltid finansieras med anslag. Med stöd av 6 § kan dock besluta om annan finansie- ring. I paragrafen finns en bestämmelse om hur utlåning där den förväntade förlusten är låg ska finansieras. Bestämmelsen, som är ny, behandlas i avsnitt 9.6.2.