sou · GYB343 · 2010-06-29 00:00:00 — I delbetänkandet En ny uppgifts- och ansvarsfördelning mellan polis och åklagare (2005:84) menade BRU att Polisen på egen hand borde sköta utredningar av de s.k. mängdbrotten. BRU föreslog att åklagare i princip endast ska leda sådana utredningar som är av omfattande eller svår beskaffenhet (SOU 2005:84, s. 167 ff.). BRU konstaterade att ett ärende kan vandra fram och tillbaka mellan polismyndighet och åklagare, t.ex. av det skälet att åklagare behöver fatta beslut i tvångsmedelsfrågor vid ett eller flera tillfällen. Efter ett sådant beslut kunde förundersökningsledningen återgå till polismyndigheten. Handlingarna diariefördes som ett nytt ärende hos . BRU påpekade att överflyttningen av ärenden orsakade stort merarbete hos det brottsutredande myndigheterna och drog stora resurser, utan att det egentligen fyllde någon funktion. Beredningen föreslog därför att ärendet skulle vara kvar hos Polisen och att åklagare skulle fatta beslut inom ramen för ärendet hos polismyndigheten (SOU 2005:84, s. 195 ff.). BRU övervägde vilka ytterligare befogenheter en polisiär förundersökningsledare skulle kunna utrustas med. Enligt BRU är de flesta av åklagarens befogenheter av sådana karaktär att det inte är lämpligt att överlåta dem även på en polisiär förundersökningsledare. I vissa avseenden föreslog dock BRU att befogenheterna för Polisens förundersökningsledare skulle utvidgas (SOU 2005:84, Förundersökningsbegränsning – presentation av gällande rätt och en bakgrund s. 27). BRU prövade dock aldrig om förundersökningsbegränsning eventuellt skulle kunna beslutas av en polisiär förundersökningsledare. BRU:s förslag har i här relevanta avseenden inte föranlett någon författningsändring. 3.3.11Ett nationellt fördelningscirkulär, och utfärdade nya föreskrifter och allmänna råd om ledning av förundersökning i brottmål, det s.k. fördelningscirkuläret. allmänna råd hade vilat på förutsättningen att den närmare fördelningen av förundersökningsledarskapet skulle ske genom lokala överenskommelser mellan åklagarkammare och polismyndighet. Frågan om vad som skulle avses med enklare beskaffenhet i 23 kap. 3 § RB skulle enligt de tidigare råden avgöras främst med utgångspunkt i brottets generella straffvärde, ärendets karaktär och svårhetsgrad i övrigt, samt den kompetens som fanns vid de enskilda polismyndigheterna. Genom fördelningscirkulär utfärdades nationella riktlinjer om fördelningen av förundersökningsledarskapet. I en bilaga uppräknades brott där saken som regel kan anses vara av enkel beskaffenhet. Vissa undantag angavs dock. Åklagare skulle leda eller överta ledningen för förundersökningen, även om saken generellt är av enkel beskaffenhet, bl.a. om den misstänkte eller målsägaren var , om brottet innefattade våld eller hot mot närstående, vid s.k. hatbrott och om särskild åtalsprövning är föreskriven. Riksåklagaren angav i verksamhetsplan för att vid en översyn av fördelningscirkuläret skulle särskild uppmärksamhet ägnas åt att skapa en effektiv ordning för att säkerställa att frågan om förundersökningsbegränsning prövas i ett så tidigt skede som möjligt (, Verksamhetsplan 2007, s. 13). och har senast ändrat fördelningscirkuläret (se [ÅFS 2005:9] ändrad genom ÅFS 2009:2 och RPSFS 2009:11, FAP 403-5). Förundersökningsbegränsning – presentation av gällande rätt och en bakgrund 3.3.12Riksåklagarens idéskrift Effektivare hantering av stora och komplicerade brottmål, Riksåklagaren föreslog i en idéskrift om hanteringen av stora komplicerade brottmål att reglerna om förundersökningsbegränsning ska användas mer offensivt. Enligt riksåklagaren är det ofta tillräckligt att en begränsad del av en misstänkts brottslighet utreds och lagförs. Att utnyttja möjligheten till förundersökningsbegränsning är ett effektivt sätt att förkorta utredningstiderna och hushålla med resurserna. Riksåklagarens erfarenhet var dock att olika åklagare gör olika bedömningar av om t.ex. påföljden är tillräcklig för den samlade brottsligheten. Den slutsats som presenterades i idéskriften var att tydliga och mer offensiva kriterier för när förundersökningar kan och bör begränsas borde utarbetas. Riksåklagaren konstaterade att det finns en risk för att vissa mål tenderar att bli alltför omfattande, eftersom det inte är möjligt att begränsa en förundersökning till att endast avse vissa personer, t.ex. de som har begått den allvarligaste brottligheten i en härva. I idéskriften framfördes därför förslaget att en översyn av åtalsplikten och förundersökningsplikten borde äga rum. 3.3.13Riksåklagarens riktlinjer Förundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse (RåR 2008:2), Riksåklagaren beslutade om riktlinjer för att ge vägledning för åklagarnas tillämpning av reglerna om förundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse. Riktlinjerna ska tillgodose intresset av enhetlighet i tillämpningen. Ett annat viktigt syfte är att ge underlag för en mer effektiv brottsbekämpning genom att koncentrera utredningsresurserna till de uppgifter som är mest angelägna. Enligt riktlinjerna ska möjligheterna till förundersökningsbegränsning beaktas utan begränsning till ärenden av visst slag eller omfattning. Det är endast genom att se resursvinsterna även i de många mindre ärendena som någon påtaglig effektivitet kan förverkligas. Utredningen har fått statistik från över användandet av bestämmelserna om förundersökningsbegränsning. 4.2Ett ökat antal beslut om förundersökningsbegränsning Antalet beslut om förundersökningsbegränsning har ökat . fattades knappt 30 000 förundersökningsbegränsningsbeslut. hade antalet stigit till ca 41 000 beslut. har antalet beslut om åtalsunderlåtelse ökat från drygt 21 000 till drygt 30 000 beslut . I fler fall görs således processekonomiska överväganden . har antalet anmälningar och brottsmisstankar ökat, men inte i lika stor utsträckning. Figur 4.1 Antal beslut om förundersökningsbegränsning, åren 2006–2009 Antal beslut om förundersökningsbegränsning, Figur 4.2 Antal beslut om åtalsunderlåtelse, åren 2006–2009 Antal beslut om åtalsunderlåtelse, 4.3Beslut om förundersökningsbegränsning fattas De allra flesta beslut om förundersökningsbegränsning innebär att en inledd förundersökning avslutas. Antalet beslut att inte inleda förundersökning p.g.a. förundersökningsbegränsning har ökat mellan åren 2006–2009 från 5 500 till 6 300 beslut. Antalet beslut att avföra anmälda eller misstänkta personer är nästan försumbart. Förundersökningsbegränsningsbeslut i olika kategorier, åren Andel förundersökningsbegränsningsbeslut i olika kategorier, åren 2006- av förundersökningsbegränsningsbesluten är sådana som innebär att en förundersökning läggs ned. I av fallen medförde besluten att förundersökning inte inleddes. Figur 4.4 Förundersökningsbegränsningsbeslut i olika kategorier, Andel förundersökningsbegränsningsbeslut i olika kategorier, Den tillgängliga statistiken för genomströmningstider visar att många beslut om förundersökningsbegränsning inte fattas förrän efter det att förundersökningen har pågått . fattades i genomsnitt beslut om förundersökningsbegränsning () efter att brottsanmälan hade inkommit till Polisen. Den genomsnittliga tiden för alla beslutstyper från brottsanmälan till åklagarens beslut att väcka åtal eller att på annat sätt avsluta ärendet var . Tabell 4.1 Genomströmningstider från brottsanmälan till avslutat ärende, –(12 månader) Från anmälan till beslut att för- Från anmälan till beslut att Från anmälan till beslut i åtals- Från anmälan till beslut (samt- En anledning till att genomströmningstiden för beslut om förundersökningsbegränsning är lägre än genomsnittet för alla beslut är att av förundersökningsbegränsningsbesluten innebär att förundersökning inte inleds. Detta beslut fattas som regel i nära anslutning till att brottsanmälan registreras. Enligt både åklagare och poliser som utredningen har talat med fattas de flesta beslut om förundersökningsbegränsning när förundersökningen är i slutskedet eller polisen kanske t.o.m. har lämnat ett färdigställt förundersökningsprotokoll till åklagaren. När hela utredningen har presenterats är skillnaden för åklagaren att fatta ett beslut om förundersökningsbegränsning jämfört med ett beslut om åtalsunderlåtelse inte stor. 4.4Åtalsprövningsreglerna är huvudorsaken till förundersökningsbegränsning inledningsvis Den främsta anledning till att förundersökning inte inleds p.g.a. förundersökningsbegränsning är åtalsprövningsreglerna, dvs. främst för att åtal inte är påkallat av särskilda skäl eller för att brottet är s.k. målsägarebrott. Sammanlagt aktualiserades åtalsprövningsreglerna i av fallen då förundersökningsbegränsning beslutades innan förundersökning hade inletts. Ett relativt stort antal ärenden, , förundersökningsbegränsades för att den misstänkte kunde förväntas bli lagförd för något annat brott. Figur 4.6 Grunder för att förundersökning inte inleddes p.g.a. förundersökningsbegränsning, Förundersökning inleds inte, Disproportionsfallet, För dyrt att utreda Disproportionsfallet motiverat med fritext Villkorlig domfallet; Villkorlig dom Uppenbart krävs ej åtal; Uppenbart ej åtal Fu-begränsning ÅU, Fritext Fu-begränsning ÅP, Målsägandebrott Fu-begränsning ÅP, Angivelse saknas Fu-begränsning ÅP, Åtal ej påkallat Ej särskilda skäl påkallat; Ej särskilda skäl Fu-begränsning ÅP, Fritext Figur 4.7 Grunder för att förundersökning inte inleddes p.g.a. förundersökningsbegränsning, (procent) Förundersökning inleds inte, (%) Disproportionsfallet, För dyrt att utreda Disproportionsfallet motiverat med fritext Villkorlig domfallet; Villkorlig dom Uppenbart krävs ej åtal; Uppenbart ej åtal Fu-begränsning ÅU, Fritext Fu-begränsning ÅP, Målsägandebrott Fu-begränsning ÅP, Angivelse saknas Fu-begränsning ÅP, Åtal ej påkallat Ej särskilda skäl påkallat; Ej särskilda skäl Fu-begränsning ÅP, Fritext 4.5I påbörjade förundersökningar är samtidighetsfallet den främsta anledningen till förundersökningsbegränsning När en förundersökning har påbörjats är den främsta anledningen att förundersökningsbegränsning sker att personen även misstänks eller har dömts för annan brottslighet, det s.k. samtidighetsfallet. Samtidighetsfallet tillämpades i av de fall då en förundersökning avslutades p.g.a. förundersökningsbegränsning. I av fallen tillämpades åtalsprövningsreglerna. Bötesfallet tillämpades i av fallen. Det s.k. vårdfallet, som i figuren har delats upp på kategorierna psykiatrisk vård och vård för funktionshinder, omfattade . Figur 4.8 Grunder för att förundersökning lades ned p.g.a. förundersökningsbegränsning, Disproportionsfallet, För dyrt att utreda Disproportionsfallet motiverat med fritext Villkorlig domfallet; Villkorlig dom Uppenbart krävs ej åtal; Uppenbart ej åtal Fu-begränsning ÅU, Fritext Fu-begränsning ÅP, Målsägandebrott Fu-begränsning ÅP, Angivelse saknas Fu-begränsning ÅP, Åtal ej påkallat Ej särskilda skäl påkallat; Ej särskilda skäl Fu-begränsning ÅP, Fritext Figur 4.9 Grunder för att förundersökning lades ned p.g.a. förundersökningsbegränsning, (procent) Förundersökning nedläggs, (%) Disproportionsfallet, För dyrt att utreda Disproportionsfallet motiverat med fritext Villkorlig domfallet; Villkorlig dom Uppenbart krävs ej åtal; Uppenbart ej åtal Fu-begränsning ÅU, Fritext Fu-begränsning ÅP, Målsägandebrott Fu-begränsning ÅP, Angivelse saknas Fu-begränsning ÅP, Åtal ej påkallat Ej särskilda skäl påkallat; Ej särskilda skäl Fu-begränsning ÅP, Fritext För fullständighetens skull redovisar utredningen även hur beslut om åtalsunderlåtelse fördelades mellan olika grunder . Den främsta anledningen att åklagare beslutade om åtalsunderlåtelse var, liksom vad gäller beslut att lägga ned en förundersökning p.g.a. förundersökningsbegränsning, att personen misstänktes eller hade dömts för andra brott. SOU 2010:43 Statistik om förundersökningsbegränsning Grunder för att beslut om åtalsunderlåtelse, Åtalsunderlåtelse, Villkorlig domfallet Åtalsunderlåtelse, Döms för annat Åtalsunderlåtelse, Psykiatrisk vård Åtalsunderlåtelse, Funktionshindrad 37 Uppenbart ej åtal, Se bilaga 4 Disproportionsfallet används i princip inte alls. Antalet fall är nästan försumbart i förhållande till hur de andra grunderna för förundersökningsbegränsning används. tillämpades disproportionsfallet 25 gånger, endast 6 gånger, 7 gånger och 14 gånger. ökade det sammanlagda antalet beslut om förundersökningsbegränsning de åren från ca 29 000 till ca 41 000. Förundersökningsbegränsning med användning av disproportionsfallet, åren 2006–2009 används förundersökningsbegränsning ca . I av fallen används bestämmelserna för att lägga ned en inledd förundersökning. Förundersökningsbegränsning används som grund för att inte inleda förundersökning vid drygt 5 000 brottsanmälningar. Åtalsprövningsreglerna är den främsta anledningen till förundersökningsbegränsning inledningsvis. Under löpande förundersökning sker förundersökningsbegränsning oftast för att personen misstänks eller har dömts för annat brott. Den genomsnittliga tiden innan förundersökningsbegränsning sker är efter brottsanmälan. Disproportionsfallet används i princip inte. Mellan och , dvs. , användes det sammanlagt 27 gånger. Bestämmelserna om förundersökningsbegränsning finns i 23 kap. 4 a § , RB. I utredningens direktiv poängteras att bestämmelserna om förundersökningsbegränsning utformades i då brottsligheten såg delvis annorlunda ut än . har en typ av kriminalitet som kännetecknas av att den bedrivs inom ramen för mer eller mindre strukturerade grupperingar av personer med olika grad av delaktighet i huvudbrottet etablerat sig. Utredningar om brottslighet som har begåtts inom sådana grupperingar omfattar regelmässigt förutom en eller flera huvudmän även ett stort antal personer vars kriminalitet i varierande grad är beroende av huvudmannens. De gällande bestämmelserna om förundersökningsbegränsning medger inte någon möjlighet att helt underlåta att utreda brott som de i förhållande till huvudmännen mer perifert misstänkta personerna har begått. Ut- redningarna riskerar därmed att snabbt växa sig ohanterliga, vilket påverkar bl.a. brottsbekämpningens kvalitet. Långa utredningstider innebär en försämring av bevisläget, vilket leder till ökade svårigheter att lagföra brottet. Långa handläggningstider leder också till att straffmätningen påverkas. Dessutom medför alltför omfattande brottsutredningar att det finns en risk att rättsväsendets samlade resurser inte förmår hantera den mest samhällsfarliga kriminaliteten. Långa utredningstider väcker även rättssäkerhetsfrågor, bl.a. kring hur det är rimligt att någon är frihetsberövad under en förundersökning. Utredningen ska ta ställning till om det bör införas en befogenhet för åklagare att begränsa förundersökningen i omfattande och komplicerade mål till vissa personer, dvs. avgränsas till att omfatta endast en del av den aktuella brottshärvan. Utredningen ska även ta ställning till vilka kriterier som i så fall ska beaktas vid sådana beslut. Enligt 23 kap. 1 § RB ska en förundersökning inledas så snart det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har begåtts. Inledandet av en förundersökning kräver ett beslut av polismyndighet eller åklagare enligt 23 kap. 3 § första stycket RB. Beslutet ska enligt 1 a § förundersökningskungörelsen (1947:948), FUK, dokumenteras. Det ska också framgå vem som har fattat beslutet. Det vanligaste är att det är polismyndigheten som inleder förundersökningen. En förundersökning behöver enligt 23 kap. 1 § andra stycket RB dock inte inledas om det är uppenbart att brottet inte går att utreda. En förundersökning behöver inte heller inledas om förutsättningarna för förundersökningsbegränsning enligt 23 kap. 4 a § RB är uppfyllda. En undersökningsledare, dvs. åklagaren eller en polisiär förundersökningsledare, har ansvar för förundersökningen i dess helhet och ska enligt 1 a § FUK se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. I förundersökningsledarskapet ingår ansvaret för vilka utredningsåtgärder som behöver vidtas, ett ansvar för på vilket sätt åtgärderna vidtas och hur prioriteringen sker mellan olika åtgärder. Av 23 kap. 4 § andra stycket RB framgår att en förundersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger. Det framgår vidare av bestämmelserna i 23 kap. 4 § andra stycket att en förundersökning ska läggas ned då det inte längre finns anledning att fullfölja den. Bestämmelsen ska användas när förundersökningen inte ger något resultat och det inte finns någon anledning att förvänta sig att ytterligare utredningsåtgärder skulle åstadkomma förbättrade möjligheter att kunna slutföra utredningen. Nedläggning sker t.ex. när det utredningen inte leder till att några spår av gärningsmannen återfinns eller att man finner att något brott inte föreligger. Bestämmelsen kommer också till användning när misstanke inte kan riktas mot någon särskild person, om den misstänkte befinns oskyldig eller om den misstänkte har avvikit och inte kan antas återvända, om den misstänkte har avlidit eller är (prop. 1981/82:41, s. 33 och prop. 1994/95:12, s. 50). De polisiära förundersökningsledarna får, med undantag av beslut om förundersökningsbegränsning, fatta beslut om nedläggning av förundersökningen. Förundersökningsbegränsning får enbart beslutas av åklagare, vilket utredningen återkommer till i kapitel 6. När förundersökningen har kommit så långt att någon kan misstänkas för brottet ska denne underrättas om misstanken enligt 23 kap. 18 § RB. I samband med detta inträder ett antal rättssäkerhetsgarantier till den misstänktes förmån, bl.a. rätten till en försvarare. Innan förundersökningen har avslutats ska den misstänkte erbjudas möjlighet att ta del av vad som har förekommit i utredningen och begära ytterligare åtgärder. Åtal får inte beslutas förrän slutunderrättelse har skett. När förundersökningen har avslutats är åklagaren skyldig att väcka åtal om gärningen är straffbar och bevisningen är tillräckligt stark för att åklagaren ska kunna förvänta sig en fällande dom i domstol. Åtalsplikten har diskuterats i kapitel 2. 5.3.1Alla anmälningar om brott utreds inte begås ett mycket stort antal brott i . Många av dessa brott kommer aldrig till myndigheternas kännedom. Trots det är antalet anmälningar om påstådda brott så stort att den brottsutredande verksamheten inte förmår att hantera alla fullt ut. , strax efter ikraftträdande, anmäldes ca 200 000 brott. Antalet anmälningar om brott steg därefter mycket kraftigt . Därefter avstannade utvecklingen. Antalet anmälda brott var lika många som . Därefter ökade antalet anmälda brott igen. anmäldes 1 410 000 olika brott till Polisen. Antalet anmälningar det året var högre än , dvs. ca 184 000 fler anmälningar än . är det framförallt antalet anmälningar om brott mot person, i synnerhet misshandel, och spanings- och ingripandebrotten, t.ex. narkotikabrott, som har ökat mest. Dessutom har ny brottslighet vuxit fram, t.ex. internetbedrägerier. av alla anmälningar omfattar gärningar som inte är brott. Drygt en tredjedel av alla anmälningar om brott definieras som tekniskt uppklarade. Med ett tekniskt uppklarat brott avses inte enbart att en person har kunnat bindas till brottet. Det kan också betyda att den anmälda händelsen inte utgör brott eller att den person som misstänks för brottet inte är och därmed inte är straffmyndig. Med personuppklarade brott menas att åklagaren har tagit ställning till åtalsfrågan avseende en eller flera personer. Andelen personuppklarade brott av alla anmälningar om brott är , dvs. 242 000 brott av de 1 410 000 anmälningarna . fattade åklagare beslut om att väcka åtal avseende 176 000 brott. Personuppklaringsprocenten varierar mycket mellan olika typer av brott. Endast ett fåtal procent av alla bedrägerier och skadegörelser upp, medan personuppklaringen för mord, dråp och misshandel med dödlig utgång är . Polisen redovisade ca 156 000 ärenden (exkl. trafikärenden) som omfattade ett eller flera brott. avslutade 4 845 ärenden med sammanlagt ca 37 000 brottsmisstankar. Andelen ärenden som ledde till lagföring uppgick till . Domstolen dömde 71 700 personer till någon påföljd. 13 550 personer dömdes till fängelse. Sammanlagt lagfördes 142 2009 genom dom, strafföreläggande eller åtalsunderlåtelse. I ytterligare 280 000 fall utfärdades förelägganden om ordningsbot (). De till Polisen inkomna brottsanmälningarna har i hög grad olika förutsättningar att leda till uppklaring. De vanligaste orsakerna till att brott förblir ouppklarade är att det inte finns någon misstänkt person och att spaningsuppslag saknas, att spaning inte leder till något resultat, att det, trots utredning, inte kan styrkas att den skäligen misstänkte har begått brottet eller att utredning visar att den skäligen misstänkte är oskyldig. En skiljelinje mellan olika brott går enligt RB vid vad som utgör enkel beskaffenhet och allvarligare brott. I normalfallet förundersökningsleds brott av enkel beskaffenhet av polismyndigheten. De brott som förundersökningsleds av polismyndigheten kallas även mängdbrott. Mängdbrott består av brott som drabbar många människor, t.ex. stöldbrott, misshandel och skadegörelse. Andelen mängdbrott uppgår till ca två tredjedelar av det sammanlagda antalet brott, dvs. ca 800 000 brott. Professorn i kriminologi . bedömer att ca 700 000 av dessa brott inte är möjliga att klara upp med de resurser och metoder som Polisen nu förfogar över. Underlaget är för klent, brottsskadorna för små och utredningsmöjligheterna i regel obefintliga. anser att det dessutom är svårt att se några vägande kriminalpolitiska skäl till att satsa resurser på denna brottslighet. En vanlig orsak till att dessa brott anmäls är att de är försäkringsrelaterade och att försäkringsbolagen kräver en polisanmälan som underlag för sitt ställningstagande om ersättning (, , Högre uppklaring av mängdbrotten, PM ). När saken inte är av enkel beskaffenhet eller det finns särskilda skäl därtill ska förundersökningen ledas av åklagare. Även om vissa brott inte går att utreda har det i olika sammanhang framförts kritik mot att den brottsutredande verksamheten inte är tillräckligt effektiv. Ett ökat antal anmälningar har tvingat de brottsutredande myndigheterna att göra prioriteringar som har lett till att hanteringen av brottslighet försämrats, med ökade handläggningstider och låg andel lagförda brott som följd. , , har konstaterat att han i ett stort antal ärenden funnit att den brottsutredande verksamheten uppvisar allvarliga brister och att handläggningstiderna i åtskilliga fall inte står i överensstämmelse med de krav på skyndsamhet som gäller. hade av de 400 ärenden i vilka JO hade kritiserat polis och/eller åklagare innefattat klagomål om långsam handläggning. Enligt JO är ofta grundproblemet att arbetstrycket i kombination med de tillgängliga resurserna inte gör det möjligt att säkerställa att utredningar kan handläggas på ett sätt som överensstämmer med gällande rätt (JO-beslut, dnr. 2672- 2008). Liknande slutsatser har bl.a. dragits av Justitiekanslern, och Beredningen för rättsväsendets utveckling i dess delbetänkande En ny uppgifts- och ansvarsfördel- ning mellan polis och åklagare, 2005:84. I NJA 2005 s. 462 förpliktigades staten att betala i skadestånd till en person som hade varit misstänkt för brott. Personen medgavs ersättning för inkomstförlust och ideell skada. fann i sin utredning att dröjsmålet i allt väsentligt kunde tillskrivas förhållanden som sammanhängde med interna förhållanden inom , vilket utgjorde grund för skadestånd. har antalet lagförda brott ökat. Antalet anmälda brott är dock fortfarande mycket högt. Det har bl.a. inneburit att myndigheterna har förändrat sina arbetssätt och förbättrat sina arbetsmetoder. Under en lång rad år har det dessutom skett successiva lagreformer för att möta utvecklingen och för att effektivisera utredningsförfarandet. Bland dessa reformer finns införandet av förundersökningsbegränsningsreglerna.