sou · GXB316d2 · 2010-01-01 00:00:00 — Det är angeläget att hela den offentliga förvaltningen så långt möjligt kan arbeta i samma riktning i förhållande till gällande kulturpolitiska mål. Genom den avslutande satsen, efter strecksatserna, vill vi markera värdet och vikten av att kommuner och landsting gör insatser i samma riktning som staten. Här är det dock viktigt att slå fast att kulturpolitiska insatser inom landsting och kommuner, så snart de inte styrs av lagstiftningen, sker med de prioriteringar som kommunerna och landstingen själva beslutar om. I den här delen är målen alltså vägledande eller inspirerande utanför det statliga området. I kapitel 12 utvecklar vi frågan om det kulturpolitiska samspelet mellan stat, kommun och landsting. När det så gäller de mål som de enskilda strecksatserna uttrycker har vi följande kommentarer. -att främja mångfald, kulturell pluralism och internationellt samspel Att främja kulturell mångfald finns som ett mål redan för den gällande politiken. När det fördes in 1996 innebar det en nyhet gentemot målen . Målet bör bibehållas men bör ges en mer framskjuten plats, eftersom kulturpolitiken, som vi ser det, i hög grad kommer att handla om hur olika former av mångfald och olikheter mellan människor ska kunna existera jämsides, befrukta varandra och bidra till ett gott samhälle. Detta korresponderar också mot att den inledande formule- ringen så starkt betonar kulturpolitikens syfte att nå alla. Alla betyder för oss mångfald, inkluderande grupper som från olika per- spektiv kan uppfattas som underprivilegierade eller marginaliserade i relation till dagens kulturpolitik. Själva ordet mångfald har i varje fall inom kulturpolitiken ofta fått en knytning till mångfald i etnisk mening. Den etniska mång- falden innebär utmaningar för samhället och innehåller rika möjligheter. Genom vårt förslag till formulering om mångfald och kulturell pluralism, vill vi emellertid markera att den etniska mångfalden är en del - om än en viktig sådan - av det flertal frågor om mångfald som vi tror framöver kommer att prägla kulturpolitikens dagordning. I ett mångfaldsperspektiv ingår, enligt vår uppfattning, en stark betoning på strävan efter jämställdhet och jämlikhet. Vi har sett det som naturligt att ange det internationella sam- spelet som en del av kulturpolitikens mångfaldsperspektiv. Att utvecklingen på det kulturella planet i hög grad får sin prägel genom information och kontakter som är oberoende av nations- gränserna är kanske onödigt att påpeka. Likväl är det viktigt att kulturpolitiken aktivt och på olika vägar bejakar den utvecklingen. Vi erinrar om att har skrivit under allmänna förklaring om kulturell mångfald. Det dokumentet antogs av 2001 och av följande år. Som medlemsstat förbinder sig att främja utbyte av kunskap och bästa praxis rörande kulturell pluralism i syfte att i heterogena samhällen verka för att människor och grupper med olika kulturell bakgrund får delta i samhällslivet (§ 3). - att stödja konstnärligt skapande och ge plats för konstens förmåga att gestalta, bryta mot mönster och vidga det möjligas rum Konsten är ett centralt uttryck för vår kultur, kanske det allra viktigaste men vi har ingen ambition att närmare försöka ringa in dess betydelse. Konstens livskraft, förnyelse och utveckling tror vi hänger samman med att den ges förutsättningar att utvecklas fritt. Den friheten tror vi att staten bäst kan främja genom att stödja konstnärligt skapande och vara beredd att ge utrymme åt de konst- närliga yttringarna. På den allmänna nivån finns det inte heller skäl att skilja mellan olika konstnärliga genrer eller mellan professionellt utövad och annan konstnärlig verksamhet. Skillnader i ansvaret för sådana frågor bör i stället preciseras i uppdragen till de enskilda myndigheterna och institutionerna. Vi har försökt att fånga något av det som vi uppfattar som centralt i konstnärligt skapande, nämligen att söka efter och visa mot det som samhället annars ännu inte märkt eller sett. Ett mål av detta slag innebär att politiken i sin relation till konstnärligt skapande måste klara att förhålla sig till företeelser som tänjer eller bryter mot etablerade normer. - att kulturarvet bevaras, brukas och tolkas Vi har i fråga om den hittillsvarande kulturpolitikens andra huvud- område, kulturarvet, något utvecklat formuleringen års proposition. Redan den gällande formuleringen speglar på ett bra sätt att frågor om kulturarvet handlar om bevarande, men också om hur kulturarvet används och utnyttjas i samhället. Bevarande av kulturarvet sker inte neutralt, utan har alltid syften som är relaterade till hur historien och innebörden av kulturarvet tolkas i samtiden. Så är det, men kulturarvet ska också bevaras för framtiden. Att kulturarvet förmedlas vidare till kommande generationer är ett viktigt uttryck för samhällets framtidstro. På samma sätt som i de gällande målen formulerar vi ordet kulturarvet i bestämd form singularis. Vi undviker på så sätt att tala om olika kulturarv. En sådan terminologi leder, som vi ser det, bara till försök att dela upp det kulturarv, som i grunden förenar människor, på olika förmenta tillhörigheter. Konstnärligt skapande och vård av kulturarvet är självfallet verksamheter av de mest skiljaktiga karaktärer och syften men vi vill särskilt understryka vår uppfattning att den till det yttre strikta uppdelning som ofta görs inom kulturpolitiken mellan å den ena sida det konstnärliga området och å den andra frågor om kulturarvet, hänger samman med 1900-talsmodernitetens kultur- syn. Vi vill i stället betona både konsten och kulturarvet som visserligen olika kulturella yttringar, men ändå i båda fallen ytt- ringar i och av samma samhälle. Konsten använder ofta formen att visa på sammanhang som annars inte kan uppfattas. Frågor om kulturarvet hanteras ofta genom berättande och berättelser. Men mellan ett konstnärligt visande och berättelserna om historien finns många övergångar. Vi har noterat en påtaglig utveckling bland kulturinstitutionerna som gör att det blir allt svårare att dela in dem i institutioner för konst respektive för kulturarv. Museerna, även de kulturhistoriska museerna, illustrerar gärna sina uppdrag med hjälp av konstnärliga uttrycksmedel medan institutionerna inom konstområdet, t.ex. inom scenkonsterna, med alla rimliga mått i hög grad är inriktade på att och förmedla ett kulturarv. Vi har formulerat oss så att det skall vara tydligt att uppgiften att bevara, bruka och tolka kulturarvet är något som står öppen för envar och allra minst är något exklusivt ansvar för myndigheter och institutioner. Det tolkande inslaget i målet öppnar för en mångfald perspektiv på det kulturarv som tillhör alla. Vi vill här särskilt nämna de nationella minoriteternas kulturarv i . I denna del är folkrättsligt förpliktigad att aktivt främja de nationella minoriteternas möjligheter att bibehålla och utveckla de väsentliga beståndsdelarna av sin identitet, vilket inne- fattar bl.a. språk, traditioner och kulturarv (artikel 5, ramkonvention om skydd för nationella minoriteter). I sammanhanget kan framhållas samernas ställning som ett urfolk i – liksom i , och . Samernas folkrättsliga krav på kulturell särbehandling i har bekräftats av vid ett flertal tillfällen. - att kulturell kompetens och kreativitet används för att bidra till en socialt, miljömässigt och ekonomiskt hållbar utveckling Vi pläderar i vår utredning starkt för att kulturpolitiken bör utvecklas mot det vi kallar en aspektpolitik, dvs. att insatser inom det kulturella området bör sättas i samband med politik inom andra samhällsområden. Med den syn på kultur som vi företräder är det naturligt att betona att det finns kulturella aspekter på i princip alla samhällsfrågor som behöver få genomslag och beaktas. Målet om tillvaratagande av kulturell kompetens och kreativitet är vårt sätt att markera att kulturpolitiken på ett delvis nytt sätt, men framför allt mycket tydligare än , bör vara inriktad på olika former av samhälleliga samspel. Målet är formulerat bl.a. med tanke på att korrespondera med att mycket av samhällsplaneringen drivs på lokal, regional och nationell nivå inom den offentliga sfären. Där ligger fokus på att hantera frågor om social, miljömässig och ekonomisk utveckling i ett samlat perspektiv. Vi räknar med att de ambitioner som målet uttrycker ska kunna komma till uttryck i de överenskommelser som staten och lands- 5 föreslår att samerna särskilt ska omnämnas i regeringsformen (En reformerad grundlag, SOU 2008:125). tingen bör träffa enligt den portföljmodell vi föreslår (jfr. punkten 7 i förnyelseprogrammet, ovan) samt även få gensvar i den dialog vi föreslår med det civila samhällets aktörer. - att information och kunskaper görs tillgängliga och förmedlas Genom ett mål som särskilt tar sikte på förmedling av information och kunskaper önskar vi markera betydelse av att kulturpolitiken har ett starkt fokus på de nya villkor som den digitala tekniken skapar för både spridning av och tillgänglighet till information - och därmed till olika kulturyttringar i ett brett spektrum. Informa- tion är inte detsamma som kunskap. Med den digitala tekniken sprids också kunskap, men det behövs också nya kunskaper för orientering, sovring och val i informationssamhällets överflöd. Att bibringa människor sådana kunskaper bör vara en viktig fråga för kulturpolitiken. 8.2.3Några mål vi inte fört vidare Slutligen bör vi något redovisa våra bedömningar i fråga om nuvarande mål som vi inte föreslår förnyade. Det gäller t.ex. det nuvarande målet om internationellt kulturutbyte. Vi har, efter noggranna överväganden, valt att inte föreslå något mål som syftar på konstnärlig kvalitet, eftersom vi inte tror att ett sådant egentligen kan vara meningsfullt. Innebörden av konstnärlig kvalitet har inte kunnat preciseras. När man ändå försökt göra det så har det visat sig att den konstnärliga utvecklingen regelmässigt sökt sig mot uttrycksformer som brutit mot etablerade normer om kvalitet. Kulturpolitiken bör ta intryck av de erfarenheter som finns av detta. Vi har noterat att krav på konstnärlig kvalitet har en tendens att gynna etablerade uttrycksformer och etablerade konstnärsgenera- tioner. Det finns, kort sagt, en motsättning mellan värnet av konstens frihet och krav på att konst ska uppvisa specifika kvaliteter, vilka de nu än kan vara. Vi har inte fört vidare en formulering från de gällande målen att kulturpolitiken ska främja konstnärlig förnyelse. Vi bedömer att politiken främjar konstens förnyelse bäst genom att värna om dess frihet. Vi föreslår inte heller att målet om kommersialismens negativa verkningar förnyas. Tillsammans med frågan om konstnärlig kvalitet har frågan om kommersialismen varit den som haft den starkaste politiska och ideologiska laddningen inom kulturpolitiken. Som vi redan framhållit bedömer vi att frågan om konstnärlig kvalitet inte bör behandlas i målen då vi hellre vill betona betydelsen av konstens frihet. På motsvarande sätt tror vi att frågan om förhållandet mellan kultur och marknad numera uppfattas på ett annat sätt än vad som kan fångas i satsen om kommersialismens negativa verkningar. Det har funnits en uppfattning om att konst och kulturyttringar som ska kunna existera på rent marknadsmässiga villkor, dvs. där utbudet ska styras av efterfrågan, vare sig blir tillräckligt rikt, mångfaldigt eller kvalitativt högtstående. Därför har också t.ex. de offentliga branschstöden inom kulturpolitiken i grunden setts som ett sätt att förmå marknadernas aktörer att agera mer kvalitets- orienterat än de annars skulle kunna ha gjort. Det finns emellertid främst två skäl att frångå detta synsätt. Det ena är att det har sin otvetydiga koppling ideologiska konfrontation mellan tro på marknad eller tro på statlig styrning och reglering. Den skiljelinjen håller sannolikt i dagens politiska landskap på att ersättas av en allmän medvetenhet om att både offentlighet och marknad behövs för ett fungerande samhälle och för en fungerande demokrati. Vi hoppas och tror att offentliga insatser inom kulturområdet inte behöver motiveras med att det behövs för att motverka marknadernas sätt att fungera, utan att det finns en väl spridd och förankrad uppfattning inom politiken att sådana insatser är nödvändiga för den kulturella utvecklingen. Allt offentligt kulturstöd kan dock i någon mening sägas vara en korrigering av marknader, eftersom det ju knappast finns skäl att med offentliga medel ekonomiskt stödja kulturyttringar som klarar sig utan sådant stöd. I den meningen innebär kulturpolitiken som sådan ett erkännande av att samhällets kulturliv och kulturyttringar inte enbart kan baseras på marknadens villkor. Det behöver därför inte ytterligare markeras i de kulturpolitiska målen. Det andra skälet, som är mera tekniskt och praktiskt, är att marknadsvillkoren för kulturellt orienterade produkter nu ändras mycket snabbt som en följd av den digitala tekniken. Gårdagens regler om de ekonomiska villkoren för att lagra och sprida infor- mation är i princip upphävda så snart det handlar om det som kan föras över i digital form. Det som i går var dyrt kan vara billigt. Det som var svårtillgängligt kan bli lätt att få tag på, men även det omvända kan gälla. 9Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning Vår bedömning: Det civila samhället utgör en stor och vital del av kulturliv. Det har en fundamental roll att spela i arbetet för ett samhälle som präglas av öppna gemenskaper som är till- gängliga för var och en, och där alla ges möjlighet att fritt utveckla sina skapande förmågor. Det ger ett viktigt bidrag till kulturell pluralism och tillgången till kulturarv. Kulturområdets civilsamhälle stöds inom ramarna för flera politikområden. Samverkan mellan dessa bör öka. Inte minst bör kulturpolitiken och utbildningspolitiken bedriva ett närmare sam- arbete rörande folkbildningsfrågorna samt finna former för ett bra samspel mellan båda politikområdenas insatser i förhållande till det civila samhället. På regional och lokal nivå är stöd- och mäklarinstanser av stor betydelse. bör fullfölja det utvecklingsarbete på arrangörssidan som syftar till att utveckla medborgarinflytande i den konstnärliga verksamheten och stärka samarbetet med regionala kulturinstitu- tioner. bör delar av de statliga resurserna till ingå i portföljmodellen. Regeringen bör ta initiativ till en dialog med de civilsam- hälleliga organisationerna på kulturens område och med kommuner och landsting (SKL) i syfte att ingå en överenskommelse liknande den som slutits på det sociala området. En sådan dialog bör inkludera bl.a. amatör- och arrangörsorganisationer, organisationer bildade på etnisk grund, kulturinriktade ungdomsorganisationer, lokal- hållande organisationer, studieförbund, hembygdsrörelsen, Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning folkrörelsearkiv och de nationella minoriteternas organisa- tioner. De statliga kulturinstitutionerna bör ges tydliga uppdrag att i högre grad inkludera det civila samhället i sina arbetsprocesser. De myndigheter som har ansvar för föreslagna sfärer inom kulturområdet bör också ha ansvar för att samråda med det civila samhället och dess nationella organisationer inom sitt område. Ansvaret bör komma till uttryck i instruktionerna för myndigheterna. Samma myndigheter bör även administrera det statliga stödet till vissa delar av området. Statens företrädare i förhandlingarna inom ramen för portfölj- modellen, det nya , bör arbeta för att stärka samarbetet med det civila samhället i regionerna. Det civila samhällets organisationer bör beredas möjlighet att delta i dessa dialoger. En översyn bör göras av hur framtida uppdrag från staten bör vara utformat. Lämpligen kan en sådan översyn göras av den myndighet som vi föreslår för konstarterna. Bidrag till arrangörer inom musik och dans, arrangerande konstföreningar och länsbildningsförbund bör ingå i portfölj- modellen. Detsamma gäller resurserna till för teaterkonsulenter och barnteaterkonsulenter. Ansvaret för en samlad utvärdering för att tillgängliggöra nya arbetsmetoder och goda exempel bör ges till det nya . Samma myndighet bör också ges ansvar för att skapa samverkan i arbetet med att utveckla det offentligt ägda och finansierade kulturlivets kontaktytor mot kulturlivet i det civila samhället. I vår text definierar vi civilsamhället som den del av det offentliga livet som inte utgörs av stat, kommun, landsting eller vinstdrivande företag. Denna tredje sektor ser olika ut i olika länder och definieras på olika sätt i skilda teoretiska traditioner. En gemensam utgångspunkt är dock att det civila samhället baserar sig på människors frivilliga bidrag i form av arbete, pengar och engage- mang, det vill säga varken på ekonomiska vinstintressen eller på Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning offentliga påbud.1 Civilsamhället rymmer emellertid också mer informella nätverk, rörelser och sammanhang där människor sam- arbetar ideellt utan att det sker inom ramarna för en formell juridisk person. Mycket tyder på att sådana former ökar i betydelse i takt med Internets ökande betydelse som mötesplats. Det är med andra ord varken möjligt eller önskvärt att uttömmande beskriva dem som verkar inom civilsamhället. Tvärtom är dess frihet, flexi- bilitet och mångfald centrala värden. I detta kapitel diskuterar vi i huvudsak de delar av civilsamhället som är verksamma inom kulturområdet, t.ex. amatörkulturens organisationer, hembygdsrörelsen, arbetslivsmuseer och ideella kulturarrangörer. Kulturområdet och civilsamhället uppfattas där- med som delvis överlappande storheter. En av det svenska civil- samhällets vanligaste organisationsformer är den rikstäckande folk- rörelseorganisationen. Organisationerna i det civila samhället står för en stor och vital del av kulturliv. var enligt SCB av vuxna befolkning () medlemmar i en förening eller organisation.2 De 18 nationella organisationer som är anslutna till Amatörkulturens samrådsgrupp har tillsammans 679 000 medlemmar.3 Störst av dessa är Hembygdsför- bund, med drygt 430 000 medlemmar fördelade på mer än 1 900 föreningar. Uppskattningsvis sker 3,3 miljoner besök vid hem- bygdsgårdar . Körföreningarna, som representerar den näst största verksamheten, med 130 000 körsångare organiserade i KÖRSAM.4 Utöver dessa kan också nämnas bl.a. flera ungdomsorganisationer som driver kulturellt inriktade verksam- heter, däribland (Sverok), med ca 70 000 medlemmar. Nämnas bör också Skådebanan och de 1 Se t.ex. Wijkström & , 2006, Från nationalstat till näringsliv? Det civila samhällets organisationsliv i förändring, eller , Kaldor & Anheier, 2002, 2002, för en mer utförlig diskussion av det civila samhällets avgränsning. Vi väljer här att använda den tämligen breda benämningen civilt samhälle eller civilsamhälle. använder vi benämningen civilsamhällets organisationer för formella organisationer inom detta, som t.ex. folkrörelser. Andra beteckningar som använts i andra sammanhang och som vi uppfattar som synonyma med detta är idéburna organisationer och tredje sektorns organisationer. Även beteckningarna ideella föreningar och folkrörelser är näraliggande begrepp men kan uppfattas som något mer specifika. 2Joachim m.fl. 2003, Föreningslivet i : Välfärd, Socialt kapital, Demokratiskola, Levnadsförhållanden, Rapport nr 98, . Nyare statistik finns inte enligt uppgift från SCB. 3Nordström, 2008, Infrastruktur för framgångsrik amatörkultur, rapport utgiven på uppdrag av Amatörkulturens samrådsgrupp. 4Sten , 2009, Civilsamhället: Ideellt kulturarbete inom frivilligorganisationer, publicerat på , inhämtat . Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning lokalhållande organisationerna Våra Gårdar, Bygdegårdarnas riks- organisation samt Folkets hus och parker, varav den sistnämnda, med ca 900 anläggningar runt om i landet, räknar över 50 miljoner besökare . I särskilda avsnitt i detta kapitel diskuterar vi som folkrörelse samt samspelet mellan folkbildningspolitiken och den övriga kulturpolitiken. Med nära 43 000 medlemmar i 229 lokala riksteaterföreningar5 är en av kulturområdets stora ideella organisationer. har ett närmare för- hållande till staten än vad som vanligen impliceras av begreppet civilt samhälle.6 Eftersom , enligt vår bedömning, går mot att öka betydelsen av det förstnämnda förhållandet väljer vi att diskutera den här (se nedan avsnitt 9.4). Folkbildningen, och i synnerhet studieförbunden är de ojämförligt största organisatö- rerna av statligt finansierad amatörkultur. Som vi har sett har sam- bandet mellan dem och den övriga kulturpolitiken emellertid för- svagats under . Vårt förslag till en ny kulturpolitik innebär en tydligare inrikt- ning på människors egna engagemang och på att främja ett mer pluralistiskt samhälle. Det blir då rimligt att tillskriva medborgarnas ideella engagemang en central betydelse. Utgångs- punkten är att civilsamhällets organisationer bör stödjas som ett led i att bidra till ett brett och mångskiftande kulturliv, men också som en arena där olika kulturyttringar kan mötas. 9.2Civilsamhället i och övriga världen Framväxten av ett civilt samhälle i Som fristående fält förutsätter det civila samhället enligt historisk forskning en statsapparat som är ordentligt avgränsad genom ett fungerande rättssamhälle. Därmed blir det möjligt för företag, privatpersoner och ideella organisationer att förhålla sig oberoende till den politiska makten.7 I kan ett civilt samhälle i denna mening, som vi beskriver i kapitel 3, sägas ha trätt fram i början av 5Riksteaterns verksamhetsberättelse 2008. 6Riksteatern avviker från den typiska folkrörelsen framför allt i den meningen att regeringen utser organisationens styrelseordförande och en ytterligare styrelseledamot. Termen folkrörelse, liksom begreppet civilsamhälle, anses i regel omfatta organisationer som inte är föremål för den typen av statlig styrning. Habermas, 1989, The structural transformation of the public sphere: An inquiry into a category of bourgeois society. Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning Välgörenhetsorganisationer och nykterhetssällskap är exempel på civilsamhällets allra tidigaste organisationer. Även fri- kyrkorörelserna spelade en viktig roll i uppbyggandet av nya orga- nisationsformer vid sidan av statskyrka och stat. och följde arbetarrörelsen och, något senare, kvinnorörelsen.8 Civilsamhällets framväxande märktes inte minst på kultur- området. Många av de svenska stadsteatrarna är ursprungligen finansierade med frivilliga bidrag. De första folkbiblioteken öppnades och drevs av ideellt arbetande folkbildare. Också många museer har en bakgrund i det civila samhället. Exempel på detta är och i . Båda är resultat av privata engagemang och insamlingsarbete.9 och , dvs. då de nu etablerade folkrörelserna växte fram, tryckte många inflytelserika debattörer på vikten av att folket höjdes till en högre bildningsnivå. Flera folkrörelser började bygga upp oberoende bildningsorganisationer vid sidan av det formella utbild- ningsväsendet. Studieförbunden och folkhögskolorna kan ses som direkta resultat av bildningsrörelsens strävanden, men också folk- biblioteken och många andra verksamheter inom kultur- och utbildningsområdet som senare har tagits över av kommuner, landsting och stat. Som vi tidigare nämnt grundades på regeringens och ecklesiastikminister initiativ 1933. Syftet var att genom ideella teaterföreningar sprida god teater till publik runt om i landet. Den har med tiden utvecklats till en stor och livskraftig folkrörelse och blivit en viktig aktör på scenkonstområdet som arrangör av såväl egen som extern produktion. Åtskilliga verksamheter som startat inom civilsamhället har senare tagits över av offentliga aktörer. Många folk- och stads- bibliotek är exempel på detta. Mer sentida exempel från folkbild- ningen är svenskundervisning för invandrare (sfi) och universitetens allmänt orienterade sommarkurser. Skrivarkurser och författarutbildningar är en annan verksamhet som startat inom 8Wijkström & 2006, Från nationalstat till näringsliv?