sou · GYB353 · 2010-07-12 00:00:00 — Även om dessa ståndpunkter inte utesluter varandra stöder de sig ofta på olika slags empiriska bevis för sina påståenden. De som förespråkar ståndpunkt nr 1 stöder sig på bevis på att pojkars och flickors inlärningsprocess skiljer sig på grund av biologiska skillnader i hjärnans kemiska uppbyggnad, hormonsekretion eller andra biologiska och anatomiska skillnader. Dessa biologiska skillnader har blivit alltmer framträdande till följd av att skolan som anpassats efter flickor betonar flickors färdigheter och tonar ned pojkars färdigheter. De föreslår därför att klassrumsutformning, placeringsarrangemang, innehåll i kurser och läroplaner och undervisningsmetoder i högre grad ska inriktas på det faktum att pojkar och flickor upplever saker och ting olika. Det är lärarnas jobb att skapa en undervisningsmiljö som tillgodoser både manlig och kvinnlig energi, inte bara i huvudsak kvinnlig energi, förklarar energiterapeuten (citerat i Knickerbocker , s. 2). Att placera flickor och pojkar i olika klassrum och skolor är ett alternativ, men inte de enda som presenteras. De som förespråkar nr 2 betonar å andra sidan inte de biologiska skillnaderna utan den mentala och känslomässiga stress som pojkar och flickor upplever när de måste prestera teoretiskt inför det motsatta könet. Därför förespråkar dessa personer oftare skilda klassrum för flickor och pojkar som den bästa lindrande åtgärden. En person föreslår att man skulle kunna ställa in temperaturen i dessa könsåtskilda klassrum på C för flickor i stället för på C. Lärarna i pojkklasserna uppmanas att tala högre till pojkarna än till flickorna, eftersom flickors hörsel är skarpare än pojkars. Om samundervisningsklassrum krävs skulle pojkarna kanske kunna placeras i den främre delen, föreslår en konsult, så att de hör läraren bättre (Sax 2007). Även om det ligger något i alla dessa perspektiv stöder sig samtliga på vissa antaganden som är tvivelaktiga i empiriskt avseende. De stöder sig i synnerhet på små och ofta obetydliga biologiska skillnader mellan män och kvinnor. Dessa skillnader – i hjärnans kemiska uppbyggnad, hjärnans lateralitet, hormonskillnader osv. – får till följd att stereotyperna i fråga om flickor och pojkar förstärks. På så sätt 1) minimerar de de avsevärda skillnaderna bland pojkar och flickor, 2) förstorar de de små skillnaderna i genomsnittsvärden mellan pojkar och flickor, och 3) dämpar de betoningen av genus till förmån för betoningen av biologiskt kön. Den sistnämnda effekten – företräde för kön framför genus – är, enligt slutledningen i denna bakgrundsrapport, problemet och inte lösningen. Vad är det för del på den här bilden? – En felaktig inramning av pojkkrisen Dessa diskussioner är på många sätt en upprepning av de debatter vi har fört ett flertal gånger tidigare i historien. oroade sig till exempel kulturkritiker över att den växande tjänste- sektorn skulle innebära en ökad lojhet bland män och en uppdelning i olika kretsar. Vissa av dessa påståenden speglar inte bara en bristfällig uppfattning av biologin utan också en bristfällig uppfattning av historien. En bristfällig uppfattning av biologin och en bristfällig uppfattning av historien leder tillsammans nästan oundvikligen till bristfälliga politiska rekommendationer. Då, liksom , bestod lösningen i att finna arenor där pojkar helt enkelt kunde vara pojkar och där män också kunde vara män. gav brödraskap män en homosocial , och s.k. dude [turistrancher] och olika idrotter erbjöd en plats där dessa stillasittande män kunde uppleva vad kallade för det verksamma livet. Pojkar, som löpte risken att förkvinnligas av lärarinnor, söndagsskolefröknar och mödrar, kunde ge sig iväg med pojkscouterna, som utformades som en befrielserörelse för pojkar . Det moderna samhället omvandlade tåliga, robusta pojkar till, som grundaren för pojkscouterna [Boy Scouts of ] uttryckte det, en skara klena cigarettrökare med svaga nerver och tvivelaktig vitalitet (se Kimmel 1996). I framhölls manlighetskrisen vid övergången till 1900- talet på liknande sätt – från att beskylla feminismen för förkvinnligande av pojkar till ansträngningar för att göra männen mer maskulina igen genom djärvare manliga aktiviteter, scoutverksamhet, idrott och aktiviteter som uteslutande var för män. Det låga antalet manliga lärare har varit relativt under det senaste århundradet, även om krisen för pojkarna, de dramatiska förändringar som vi diskuterar , är någonting relativt nytt och har skett under de två senaste årtiondena. Dessutom har de flesta föreståndare varit – och är fortfarande – män. För det andra finns det fortfarande andra vägar för pojkar att bli vuxna än högre utbildning, trots den strukturella förändringen av ekonomin. Det finns tre vägar för män till att bli vuxna som inte inbegriper eftergymnasial utbildning. 1) Militären är fortfarande en av de viktigaste arbetsgivarna för män som har gått ut gymnasiet. Enbart den amerikanska armén (utan att räkna med de övriga avdelningarna inom militärtjänsten) rekryterar omkring 65 000 fler män än kvinnor . 2) som tillverkning, manuellt arbete och tung industri har minskat fortsätter dessa områden att vara betydelsefulla arbetsgivare åt en oproportionerligt stor manlig arbetsstyrka som består av personer utan eftergymnasial utbildning. 3) Fängelse är ett betydelsefullt alternativ för många unga män i denna åldersgrupp. satt 231 600 män i åldern 18–i fängelse, enligt det amerikanska justitieministeriet. (Detta kan jämföras med 12 600 kvinnor i samma åldersgrupp – en skillnad på 219 000 potentiella högskolestudenter.) Figur 6 Antalet frihetsberövade män i statliga och federala fängelser 1925–2004 Interner per 100 000 invånare Källa: Källsamling över straffrättslig statistik på Internet. Vad är, förutom denna historiska parallell och dessa strukturförändringar, fel med argumentet att de reformer som genomförts för att avhjälpa den ojämlikhet mellan könen som tidigare gynnade pojkar i själva verket har svängt över för långt och är till nackdel för pojkar? För det första skapar det en falsk motsättning mellan flickor och pojkar, förutsatt att de utbildningsreformer som genomförts för att ge flickor möjlighet till bättre resultat verkligen har hindrat pojkarnas utveckling på utbildningsområdet. Men dessa reformer – nya initiativ, klassrumsutformning, lärarutbildning, ökad uppmärksamhet för elevernas processer och individuella inlärningsmetoder – ger i själva verket ett stort antal pojkar möjlighet till en bättre utbildning. Sådan initial politik, som ifrågasatts så framgångsrikt av feministiska reformatorer, baseras på stereotyper, och könsstereotyper, framför allt sådana som rör utbildning, skadar både flickor och pojkar, som och påpekar. Om sådana stereotyper ifrågasätts, toleransen för våld och mobbing i skolan minskar och våld i hemmet uppmärksammas mer skulle i själva verket både flickor och pojkar kunna känna sig tryggare i skolan (Bailey och 2000, s. 13). När förkämpar för pojkar i skolan exempelvis framhåller vilka upplevelser pojkar behöver beskriver de i själva verket ofta upplevelser som barn behöver. Unga män vill bli älskade, ha sex och inte skadas, står det i en viktig text (Kindlon och 1999, s. 195–196). Och det vill alltså inte flickor? Föräldrar får rådet att låta pojkar visa känslor (s. 241), tillåta en hög aktivitetsnivå (s. 245), tala sitt språk och behandla dem med respekt (s. 247), lära dem att det är modigt att känna empati (s. 249), använda sig av disciplin för att vägleda och uppfostra (s. 253), avbilda manlighet som känslomässigt engagemang (s. 255) och visa på de många sätt som en pojke kan bli man på (s. 256). Utöver de onödiga upprepningarna är dessa rekommendationer exakt de rekommendationer som feministkvinnor redan har förespråkat för flickor . Pojkars behov visar sig därmed vara desamma som flickors behov. Flickor och pojkar är både mentalt och biologiskt mycket mer lika än olika varandra. För det andra har inte de strukturella problemen i skolorna mycket att göra med feministinspirerade reformer för förbättring av flickors erfarenheter. Det gradvisa urholkandet av allmänhetens stöd för skolor i (som kommit till uttryck genom de misslyckade ansträngningarna i samband med val för att öka skatterna för skolor) har bara förvärrat pojkarnas problem – genom undanröjande eller minskande av fritidsprogram, raster, idrott och nedskärningar av rådgivning och stödprogram. Men huvudargumentet i detta dokument är att de tre dimensionerna av pojkkrisen – skillnader mellan könen när det gäller deltagande i undervisning, resultat och beteende – bättre går att förklara med dynamiken i den ömsesidiga påverkan bland pojkar och med ideologierna med avseende på manlighet än med dessa nollsummeinitiativ på pojkarnas vägnar. Det som förenar alla de förklaringar som getts är i själva verket relativt okomplicerat: Världen har förändrats enormt , men den manliga ideologin har inte hållit jämna steg med dessa förändringar. Det är i den dåliga synkroniciteten mellan dessa strukturella, ekonomiska och sociala förändringar och den relativt stelbenta definitionen av manlighet som vi kan börja pussla ihop den befintliga könsklyftan på utbildningsområdet. Underlåtenhet att fokusera på genus – de innebörder som tillskrivs den biologiska fakticiteten män och kvinnor, dvs. ideologin med avseende på manlighet och kvinnlighet – är det främsta felet hos de flesta av de politiska diskussionerna om pojkkrisen. Det faktum att vi måste fokusera på genus – i synnerhet på den ideologi med avseende på manlighet som upplevs och uttrycks av unga pojkar – är det centrala argumentet i det här dokumentet. I återstoden av detta dokument kommer jag att ta upp hur en förståelse av genus erbjuder en bättre förklaring till könsklyftan i fråga om deltagande i undervisning, resultat och beteende. Därför är en förståelse av genus det bästa sättet att utveckla stödstrategier och åtgärder som kommer att hjälpa både pojkar och flickor att lyckas i skolan. V.Könsklyftan när det gäller deltagande i undervisning Låt oss först analysera siffrorna. Även om det stämmer att kvinnor utgör av studenterna vid college betyder inte detta att antalet män som studerar vid college har minskat. Fler personer än någonsin söker sig till eftergymnasial utbildning. gick av pojkarna och av flickorna i direkt vidare med högre studier efter gymnasiet. är dessa siffror . Detta innebär att ökningen sker snabbare bland flickor än bland pojkar – men det sker en ökning bland både pojkar och flickor. Figur 7 Faktiska antal inskrivningar av manliga respektive kvinnliga studenter i , 1970–2010 Källa: [nationella centret för utbildningsstatistik], utbildningsförhållanden , Också i har inskrivningarna av både män och kvinnor ökat stadigt, även om andelen kvinnor har ökat mer än andelen män också här, framför allt efter de stora utbildningsreformerna . Figur 8 Nya studenter inom högre utbildning Det innebär också att de statistiska floskler som en observatör tillgripit – att om denna trend fortsätter så kommer det enbart att vara kvinnor som tar examen – säkerligen är felaktiga. (Det skulle vara som att säga att om den första kvinnan skrev in sig vid () 1970 och det fanns 50 kvinnliga studenter där 1973 och 300 stycken 1980, så skulle inga män längre gå den utbildningen runt 1986. Ökningen av antalet kvinnliga studenter kommer säkerligen att plana ut.) Och enligt den senaste informationen i har inskrivningsklyftan mycket riktigt slutat växa och ligger nu stabilt på (Gorski 2010). (Proportionerna mellan könen på de 10 populäraste universiteten i är i själva verket ganska jämna.) Mycket av den stora skillnad mellan könen som det talas så högljutt om är snarare vad sociologen kallar för en bedräglig skillnad, en skillnad som verkar handla om kön men som i själva verket handlar om något annat – i detta fall klass eller ras (se Epstein 1988). Flickors yrkesmöjligheter är mycket mer begränsade än pojkars. Deras möjligheter ligger inom tjänstesektorn, med ett begränsat antal arbetstillfällen inom tillverkning och byggverksamhet. En kvinna med collegeutbildning har ungefär lika hög lön som en man som enbart har gymnasieutbildning, 31 000–. Figur 9 U.S. College Enrollment [den amerikanska studentregistreringen] 1986–2011 Siffrorna anges i miljoner Källa: Amerikanska . Underskottet på manliga collegestudenter visar sig huvudsakligen vara ett underskott på icke vita manliga studenter. Det är av pojkarna som har gymnasieutbildning. Men mindre än hälften av alla latinamerikanska pojkar () och afroamerikanska pojkar () har gymnasieutbildning. Könsklyftan på college mellan vita män och vita kvinnor i medelklassen och i högskoleålder är faktiskt ganska liten: kvinnor jämfört män. Men av de svarta collegestudenterna är män, medan är kvinnor, och av de latinamerikanska studenterna är män jämfört kvinnor. Tabell 1 Procentandel stödberoende manliga universitetsstudenter, efter ras/etnicitet och inkomst: 1995–1996, 1999–2000 och 2003–2004 Anm: Inkomstkvartilerna baseras på det totala antalet amerikanska familjer med hushållsmedlemmar i åldern 35–1994, 1998 och 2002, enligt uppgifter som samlats in av amerikanska i dess årliga aktuella befolkningsundersökning. Uppgifter som markerats i grått bör tolkas med försiktighet på grund av höga standardavvikelser. Källa: Amerikanska , [nationellt centrum för utbildningsstatistik], National Postsecondary Student [nationella studier]: 1995–1996, 1999–2000, 2003–2004. Dessa skillnader bland pojkar – efter ras eller klass till exempel – uppmärksammas i de flesta fall inte bland de kulturkritiker som vill komma till pojkarnas undsättning. Dessa skillnader är oväsentliga, eftersom alla pojkar är likadana i deras ögon. En primitiv biologism genomsyrar mycket av de genomträngande varningarna när det gäller pojkarnas öde i skolan, en biologism där alla skillnader mellan pojkar slätas ut och där skillnaderna mellan pojkar och flickor överdrivs. Denna klass- och rasfråga är särskilt viktig, eftersom det naturligtvis länge har varit män från arbetarklassen och minoriteter som har sökt anställning inom militären och tillverkningssektorn – och som i slutändan utgör den huvudsakliga andelen av fängelseinterner. En lättköpt och felaktig biologisk determinism kännetecknar oundvikligen många av yttrandena om den sorgliga situation som pojkar befinner sig i. Författaren pekar till exempel i sin bok på den närmast outhärdliga pressen på pojkar att anpassa sig, att tillgripa våld för att lösa problem, att bryta mot reglerna i skolan, att ta risker. Men det är inte på grund av grupptryck, våld i medier eller föräldrarnas inflytande, utan, hävdar han, det är för att testosteronet driver dem till aggression och våld. Bruket av biologiska skillnader som grund för yttranden tenderar att överdriva skillnaderna mellan män och kvinnor – mestadels små, ofta obetydliga och helt utan beaktande av resultaten av jämförelser där man funnit obetydliga skillnader – som de stora, betydelsefulla skillnader som framgått bland män och bland kvinnor förminskats i fall där resultaten har tillkännagivits och förklarats. Detta leder oundvikligen till användning av stereotyper – att missta ett genomsnitt för hela resultatet, eller, för att uttrycka det mer vardagligt, att tillskriva alla medlemmar i en grupp egenskaper som man upptäckt hos många av eller de flesta medlemmarna i en grupp. (Jag kommer att ta upp detta igen .) Det leder också till ett oavsiktligt konstgrepp: att ersätta det normala – det vanligaste fallet i en jämförelse – med det normgivande – sådant som förstärks genom sanktioner och regler. Det som samhällsvetare betraktar som normgivande tillkännages, till följd av detta, här som normalt – och fastställs därför i stället för att granskas kritiskt. Könsklyftan i fråga om resultat Könsklyftan i fråga om resultat verkar också vara mer komplicerad än påståendet att det går bättre för flickor och sämre för pojkar. Med få undantag får amerikanska pojkar bättre resultat och åstadkommer mer än , skriver . Men flickorna har helt enkelt förbättrat sina resultat ännu snabbare på vissa områden. Samma sak gäller i fråga om deltagande i undervisning: Flickornas ökningstakt är högre än pojkarnas ökningstakt. Men både pojkar och flickor får bättre resultat (2006). Figur 10 Provresultat efter kön har de genomsnittliga resultaten för män och kvinnor i Scholastic Aptitude Test [amerikanskt standardiserat prov] (SAT) ökat stadigt, som genomsnittsresultaten för båda grupperna har förblivit relativt konstanta för [amerikanskt högskoleprov] (ACT). Det högsta totala poängantalet för SAT är 1 600, och för ACT är det 36. Källor: , . Lärare beskriver i allt högre grad problemet på följande sätt: Pojkarna ger upp, sade en person till mig. Handledaren på yrkesvägledningscentrumet vid ett universitet sade: Det är nästan som om pojkar förväntas göra dåligt ifrån sig i skolan. Varför ger pojkarna upp? Varifrån kommer dessa förväntningar? Det har visat sig att förklaringen inte ligger i de mycket stora framsteg som flickor och kvinnor har gjort, utan i fortlevandet av en ideologi i fråga om manlighet – framför allt bland pojkar från arbetarklassen och från minoriteter – om att det är omanligt att intressera sig för skolan. Däremot betraktas ett ointresse för skolan faktiskt som ett bevis på manlighet. När flickor får frågor om skolresultat betraktar de genomgående goda resultat, ambition och kompetens som något som är oberoende av kön – dvs. varken manligt eller kvinnligt. Lika genomgående är pojkarnas betraktande av allt engagemang i skolan som kvinnligt. Att få bra resultat i skolan innebär att inte betraktas som en Alla som får det löper stora risker – ett kraftigt minskat självförtroende, att förlora sina vänner, att bli mobbad. Det är genom kamraterna som elever lär sig könsbeteende. Kamrater bestämmer reglerna och driver igenom dem – , obevekligt och skoningslöst. Aktuell forskning om pojkars utveckling bekräftar detta. I Raising (1999) skriver och till exempel att kamrater av manligt kön introducerar unga pojkar i en grymhetskultur (s. 89) där de tvingar dem att förneka känslomässiga behov, att vanemässigt dölja sina känslor och i slutändan känna sig känslomässigt isolerade. Terapeuten kallar det i Real Boys (1998) pojkkoden och den maskulina masken – en sorts överlägsen hållning som pojkar lägger sig till med för att dölja rädsla, undertrycka behov och sårbarhet och för att visa upp en stoisk, otillgänglig fasad. Min egen bok (2008) handlar om unga pojkar i och gymnasiet, och här används detta argument till och med och rentav därefter. Det som är häpnadsväckande med pojkkoden – eller killkoden eller bro code, i tonåren – är att den är så intakt trots de enorma förändringar som skett i kvinnornas liv. Den kvinnliga ideologin – vad kvinnor anser vara kvinnligt – har genomgått en monumental revolution. När jag frågar mina kvinnliga studenter vad innebär det att vara kvinna? svarar de ofta det innebär att jag kan bli vad jag vill. När jag däremot frågar mina manliga studenter vad det innebär att vara man handlar svaren ofta spontant om saker man inte får göra: aldrig visa svaghet, aldrig gråta, aldrig vara sårbar och, det mest påtagliga, inte vara bög. fastställde psykologen denna ideologi i fråga om manlighet i fyra grundläggande regler (se Brannon and 1976). 1)No [var inte feminin] – man får aldrig göra något som ens i närheten påminner om kvinnlighet. Manlighet innebär att skoningslöst förkasta all kvinnlighet. 2)Be a Big Wheel [vara en höjdare] – rikedom, makt och status är tecken på manlighet. Vi mäter manlighet med hjälp av siffrorna på lönespecifikationen. För att använda den välfunna frasen från Reaganepoken: Den som har flest leksaker när han dör vinner. 3)Be a Sturdy Oak [vara en präktig ek, dvs. vara oberoende och endast förlita sig på sig själv] – det som gör en man till man är att han är tillförlitlig i en kris, och det som gör en man tillförlitlig i en kris är att han liknar ett själlöst objekt. Klippor, pelare och träd är kända manliga symboler. 4)Give em Hell! [Ge dem vad de tål!] – utstråla mod och aggression. livet på gränsen. Det är naturligtvis viktigt att notera att dessa fyra regler har utvecklats ur olika grupper av män och pojkar under olika omständigheter. Det finns lika ansenliga skillnader mellan olika grupper av män som mellan kvinnor och män. Skillnaderna mellan män är i själva verket större än de genomsnittliga skillnaderna mellan kvinnor och män. Ras, klass, etnicitet, religion, sexualitet, ålder – alla dessa faktorer modifierar och formar den traditionella definitionen av manlighet. Vad det innebär att vara en 71-årig pakistansk homosexuell man i skiljer sig förmodligen radikalt från vad det innebär för en 19-årig vit heterosexuell man på en gård utanför . Inom samhällsvetenskapen talar vi inte längre om manlighet i singular, utan om manliga egenskaper (maskuliniteter), i plural, som ett erkännande av de olika definitioner av manlighet som vi lägger fram. Genom att sätta begreppet i plural erkänner vi att manlighet innebär olika saker för olika grupper av män under olika tidsperioder. Och vi får inte glömma att inte alla män skapas lika. Alla amerikanska män måste brottas med en enda vision av manlighet, en särskild definition som hålls upp som den modell som vi alla jämför oss själva med. På så sätt får vi veta vad det innebär att vara man i vår kultur genom att sätta våra definitioner i motsatsförhållande till en uppsättning andra – minoritetsfolk, sexuella minoriteter och, framför allt, kvinnor. Som sociologen skrev en gång (1963, s. 128): Det finns endast ett enda slags mansperson i som inte behöver skämmas för någonting, nämligen en ung, gift, vit, heterosexuell protestantisk barnafader som har fått collegeutbildning, som är bosatt i en tätort i någon av Nordstaterna, och som har full sysselsättning, frisk hy, lagom vikt och längd och som har slagit något idrottsrekord. Varje mansperson som inte riktigt uppfyller någon av dessa kvalifikationer upplever troligen (åtminstone av och till) sig själv som ovärdig, ofullständig och underlägsen. De sista orden är särskilt betydelsefulla. Eftersom ingen pojke – eller man – någonsin kommer att leva upp till alla dessa kriterier under alla skeden av livet innebär detta att alla män kommer att uppleva sig själva som ovärdiga, ofullständiga och underlägsna. Det är utifrån denna känsla av underlägsenhet som många pojkar och män lägger sig till med ett högriskbeteende för att visa sina kamrater att de verkligen är riktiga män och inte mesar eller bögar. Hur kan då ett framhållande av den manliga ideologin förändra debatten om könsklyftan i fråga om resultat? Det bidrar bland annat till att belysa pojkarnas kamp i skolan. Betänk parallellen med flickor. I imponerande och ofta rörande arbete om tonårsflickor beskrivs hur dessa självsäkra, trygga och stolta unga flickor förlorar sin röst när de blir tonåringar (se till exempel Gilligan 1982 och och 1992). noterar (1997) att pojkar får större självförtroende, till och med bortom sin förmåga. Man skulle till och med kunna säga att pojkar finner sin röst, men det är en oärlig röst som är övermodig, oavbrutet tillgjord, full av dumt risktagande och omotiverat våld. Pojkkoden lär dem att de ska inta en maktposition och börjar därför att agera därefter. De sträcker på sig i en manlig pose för hela sitt räddhågsna hjärta, som formulerade det . Vad är orsaken till alla dessa poser och all denna attityd? Det är en kombination av könsideologier och strukturell ojämlikhet mellan könen. Både pojkar och flickor upplever sina första riktiga doser av ojämlikhet mellan könen i tonåren: Flickor undertrycker framåtanda, och pojkar pumpar upp den. Forskare har för länge sedan kunnat konstatera att pojkars självförtroende stiger betydligt under tonåren medan flickors självförtroende sjunker. Sambandet mellan självförtroende och studieresultat är i utbildningspolitiska kretsar. Sambandet äger emellertid inte alltid giltighet.