sou · GYB329 · 2010-05-04 00:00:00 — Någon direkt vägledning i fråga om lämpligheten att undanta vissa beslut kan knappast sökas i de tidigare lagstiftningsförslagen av den enkla anledningen, att man i dessa använt sig av andra kriterier vid utformningen av huvudregeln (se 32.4.2). Med BSK:s uppläggning, enligt vilken alla beslut i administrativa partsärenden i princip tillerkändes överklagbarhet, var det t.ex. nödvändigt att uttryckligen undanta ett antal oförbindande beslut av typ yttranden, förslag eller framställning i ärende, som det tillkommer annan myndighet att avgöra (12 kap. 1 § andra stycket i lagförslaget). Något sådant undantag ansågs däremot inte krävas enligt arbets- gruppens modell, eftersom alla beslut, som inte fattats inom ramen för ett förvaltningsrättsligt partsärende och enligt den för sådana ärenden givna definitionen därmed inte medförde rättsverkningar (13 § i lagförslaget), automatiskt frånkändes överklagbarhet. Med den av FRU valda lösningen, enligt vilken överklagbarhet förbehölls beslut som innebär myndighetsutövning enligt den i 29 § i lagförslaget givna definitionen, kunde enligt utredningen uppstå viss oklarhet i aktuellt avseende, varför man för tydlighets skull uttryckligen undantog framställning till en annan myndighet som denna andra myndighet inte enligt lag eller förordning är skyldig att följa (se SOU 1983:73 s. 126 f.). Då ett sådant beslut inte kan antas i väsentlig mån påverka någons situation i personligt, ekonomiskt eller annat hänseende, kan det enligt vårt – mindre sofistikerade men, som vi anser, mera verklighetsförankrade – förslag inte överklagas. Innan vi närmare kommer in på några andra i bl.a. lagstiftnings- sammanhang diskuterade beslutstyper, som kan tänkas kräva särbehandling, bör något sägas om de två undantag från en inte författningsstadgad men underförstådd huvudregel om överklagbarhet som föreskrivs i den nuvarande förvaltningslagen. Förbudet mot att överklaga beslut i jävsfråga (12 § FL) framstår som omotiverat. Det är ett grundläggande rättssäkerhetsintresse att få sin sak prövad av opartiska personer. Den som inte vinner gehör för en jävsinvändning bör omgående kunna få denna fråga bedömd i högre instans, vilket uppenbart följer av vårt förslag. Även process- ekonomiska skäl talar för detta. Skulle den högre instansen efter överklagande i huvudsaken finna, att ärendet avgjorts av jäviga personer, måste hela ärendet tas om från början. för att förfarandet å andra sidan skulle kunna onödigt fördröjas genom att helt grundlösa jävsinvändningar framförs och avslag på dessa överklagas uppkommer endast, om myndigheten skulle vara helt Överklagbarhet (36 §) förhindrad att fortsätta med handläggningen av huvudärendet i avvaktan på att jävsfrågan slutligt prövats i högre instans. En sådan konsekvens följer emellertid i sig inte av att beslut i jävsfråga tillerkänns överklagbarhet, utan myndigheten bör kunna agera utifrån en bedömning av sannolikheten för att den högre instansen kan komma till ett annat slut i denna fråga. Förbudet i 30 § FL mot att i mer än en instans överklaga avvisningsbeslut, som grundas på att klagotiden försuttits, ligger något vid sidan av den egentliga överklagbarhetsfrågan. Det är inte tal om annat än att sådant avvisningsbeslut har verkningar, som motiverar att det kan överklagas, utan frågan gäller bara i hur många instanser prövning bör kunna ske. Bestämmelsen har en mycket begränsad praktisk betydelse, eftersom det stora flertalet beslut överklagas hos allmän förvaltningsdomstol, då i stället motsvarande regel i 33 § FPL blir tillämplig. Vi föreslår att undantaget tas bort i den nya förvaltningslagen. Någon påtaglig belastning för förfarandet kan vi inte se att detta skulle medföra. Den tredje och sista bestämmelse i förvaltningslagen som berör besluts överklagbarhet (9 § FL) innefattar inget undantag från en tänkt huvudregel utan bekräftar i stället, att en viss typ av beslut får överklagas. Att ett beslut att avvisa ett ombud eller biträde har sådana verkningar, att det bör kunna överklagas, framgår av det sätt på vilket vi utformat överklagbarhetsregeln i vårt förslag. Något behov av särreglering i ämnet finns därför inte. Beslut om föreskrifter som avses i 8 kap. regeringsformen – alltså normbeslut – medför normalt avsevärda verkningar för de av beslutet berörda. Det är ju själva syftet med sådana beslut, låt vara att verkningarna, beroende på ämnets karaktär, ur adressaternas synvinkel kan vara både positiva och negativa. Den nuvarande förvaltningslagens bestämmelser om motivering (20 § första stycket 5 FL) och om utgångspunkten för klagotidens beräkning (23 § tredje stycket FL) förutsätter att normbeslut är överklagbara. Vad gäller beslut av förvaltningsmyndigheter under regeringen framgår dock av myndighetsförordningen (2007:515) att beslut i ärenden om meddelande av normbeslut inte får överklagas (se 1 och 30 §§). Ett normbeslut uppfyller det i vårt förslag uppställda kravet, att ett överklagbart beslut kan antas i väsentlig mån påverka någons Överklagbarhet (36 §) situation i personligt, ekonomiskt eller annat hänseende. Om inget annat sägs, skulle de alltså även enligt vår huvudregel kunna över- klagas. Överklagandeförbudet i myndighetsförordningen skulle inte få någon verkan med hänsyn till vårt förslag beträffande förvaltnings- lagens subsidiaritet, innebärande att avvikande bestämmelser endast kan meddelas i annan lag. Det typiska normbeslutet riktar sig till en stor och obestämd grupp av adressater – till allmänheten – men det förekommer också varianter, där verkningarna typiskt sett drabbar en snävare personkrets utan att beslutet därför förlorar sin karaktär av allmängiltig norm. I det förra fallet ter det sig mindre angeläget att tillerkänna beslutet överklagbarhet och därmed öppna möjlighet för var och en att i strid med den svenska rättstraditionen angripa beslutet i högre instans (se vad som i närmast följande kapitel angående klagorätt sägs om s.k. actio popularis). Ju mer närmar sig ett individuellt beslut genom att endast ett mindre antal personer berörs, desto tveksammare ter det sig emellertid att helt avskära överklagande- möjligheten, t.ex. om det är fråga om reglering avseende begränsade markområden eller bestämmelser om hantering av varor, som produceras av ett fåtal näringsidkare. Ett undantag från huvudregeln om överklagbarhet vad gäller beslut, som riktar sig till en vid krets, bör uttryckligen reserveras för generella föreskrifter i den mening som avses i 8 kap. regerings- formen. Andra normliknande varianter bör behandlas enligt vanliga regler. Att föreskrifter i egentlig mening bör undantas sammanhänger inte minst med att det rör sig om en främmande fågel i ett individorienterat system, där angreppsobjektet typiskt sett utgörs av beslut, som har mera konkret angivna subjekt som adressater, och där syftet är att bereda rättsskydd åt dem som träffas av effekterna av beslutet. Det bör understrykas, att det naturligtvis under alla förhållanden står lagstiftaren fritt att i speciallag inta från förvaltningslagen avvikande bestämmelser, som medger att vissa angivna normbeslut överklagas. Det kan gälla sådana beslut som står de individuella avgörandena nära eller som bör kunna överklagas av annan särskild anledning (se t.ex. 32 § tredje stycket livsmedelslagen [2006:804], som tillåter att vissa organisationer på arbetsmarknaden överklagar föreskrifter för att ta till vara konsumentintresset inom livsmedelsområdet, och 26 § andra stycket tobakslagen [1993:581], som medger tillverkare och importörer av tobaksvaror att överklaga föreskrifter om varningstext och Överklagbarhet (36 §) innehållsdeklaration på tobaksvaror). Tilläggas kan att det av oss föreslagna rättelseinstitutet (se 29 kap.) dessutom är tillgängligt, även om det är fråga om normbeslut. Det förtjänas även att erinras om att normgivare på lägre nivåer härleder sin kompetens från regeringen, och att det står var och en fritt att göra en framställning till regeringen, om man anser att en underlydande myndighet använt sin delegerade normgivningsmakt på ett felaktigt sätt. Regeringen kan då ingripa mot föreskrifter, som fått ett oönskat innehåll. Vi föreslår således att beslut som gäller föreskrifter som avses i 8 kap. regeringsformen i förvaltningslagen uttryckligen frånkänns överklagbarhet. En gammal tvistefråga gäller möjligheterna att överklaga s.k. partsbesked, dvs. sådana beslut där myndigheterna redovisar sina ställningstaganden i tvister av civilrättslig natur. Det kan gälla uttalanden, där myndigheten framställer ett krav mot den enskilde eller avvisar ett krav från motparten, t.ex. beslut att kräva betalning för en inte utsökningsbar fordran, att avslå en begäran om betalningsanstånd, att vägra att utge skadestånd etc. Gemensamt för besluten är att de inte slutligt löser tvisten mellan det allmänna och den enskilde utan att detta kräver att också allmän domstol engageras. Vid domstolens prövning tillmäts myndighetens stånd- punkt principiellt inte större betydelse än motpartens. Partsbeskedet läggs inte per automatik till grund för avgörandet. Det vinner således enligt gängse terminologi inte positiv rättskraft. Det kan naturligtvis hävdas, att ett sådant beslut ändå rent faktiskt kan påverka både den enskildes agerande och utgången vid en eventuell domstolstalan. Partsbesked har också tidigare i allmänhet ansetts överklagbara, och avsteg härifrån har följaktligen ansetts kräva stöd i specialförfattning. Denna uppfattning har emellertid särskilt kommit att ifrågasättas. FRU avsåg med sin föreslagna överklagbarhetsregel bl.a. att markera, att partsbesluten skulle sakna överklagbarhet (SOU 1983:73 s. 125 f.), och departe- mentschefen uttalade sig i propositionen med förslag till den nuvarande förvaltningslagen starkt för att så borde vara fallet (prop. 1985/86:80 s. 51 f.). Det sakligt tyngst vägande skälet för en sådan ståndpunkt är, att den enskilde ändå skyddas av rätten att få Överklagbarhet (36 §) sin sak prövad i domstol. Därtill kommer det anslutande argumentet, att ett medgivande av överklagande av partsbesked i administrativ ordning ytterst kan medföra, att samma sak prövas först av en högre instans efter överklagande och sedan av en allmän domstol, med risk för motstridiga avgöranden (se –s. 271). Vi finner skälen för att frånkänna partsbeskeden överklagbarhet vägande. Uppfattningen att det skulle behövas lagstöd för att åstad- komma detta har successivt kommit att förändras. Man utgår numera vanligen från att de i praxis utbildade principerna leder till att partsbeskeden inte uppfyller kriterierna för att ett beslut ska anses överklagbart. Med hänsyn till beslutens funktion att endast uttrycka ena partens önskemål i en tvist med en annan inför en oberoende domstol, kan också med fog hävdas att de inte har de effekter som krävs för att de ska omfattas av den huvudregel om överklagbarhet som vi ovan formulerat. Vi anser därför att det inte behövs något särskilt undantag för denna beslutstyp i den nya förvaltningslagen. I tydlighetens intresse bör ett tillägg göras. Skulle en myndighet framställa ett krav mot en enskild eller vägra honom eller henne en förmån på sådant sätt att beslutet ger sken av att utgöra ett bindande föreläggande eller förbud, trots att det i realiteten rör sig om en tvist som endast kan avgöras av allmän domstol, har myndigheten överskridit sina befogenheter. Ett så utformat beslut kan antas i väsentlig mån påverka adressatens eller adressaternas situation i personligt, ekonomiskt eller annat hänseende och kan därmed utgöra ett objekt för ett överklagande enligt den föreslagna huvudregeln. Det går alltså inte att kringgå bestämmelserna genom att hävda att det i själva verket är fråga om ett olyckligt formulerat partsbesked. Kontentan av ovanstående blir således att föreskrifter som avses i 8 kap. regeringsformen uttryckligen bör frånkännas överklagbarhet. I övrigt bör inget undantag göras för någon speciell beslutstyp. Överklagbarhet (36 §) Sammanfattningsvis innebär våra förslag att överklagbarhetsfrågan regleras på följande sätt i den nya förvaltningslagen: 36 § Ett beslut får överklagas om det kan antas i väsentlig mån påverka någons situation i personligt, ekonomiskt eller annat hänseende. Ett beslut får dock inte överklagas om det gäller föreskrifter som avses i 8 kap. regeringsformen. 33 Klagorätt (37-40 §§) 33.1Direktiven och kapitlets uppläggning Har det kunnat konstateras, att ett beslut är ägnat att medföra sådana verkningar att det bör tillerkännas överklagbarhet, uppkommer frågan om vem eller vilka som i så fall kan överklaga detta. Till skillnad från vad som gäller beträffande överklagbarhet har i förvaltningslagen intagits en bestämmelse i ämnet. Då denna är tämligen allmänt formulerad, efterfrågas i våra direktiv en analys av rättsläget och förslag till ny utformning av bestämmelsen. Det är uppenbart, att den främsta källan till kunskap om det nuvarande rättsläget på området inte är klagorättsregeln i förvaltnings- lagen utan den praxis på vilken den bygger. Utan kännedom om huvuddragen i denna praxis står man sig slätt. Det betyder emellertid enligt vår mening inte att det är möjligt eller lämpligt att i detalj kodifiera rättspraxis, som också den mera ger allmänna riktlinjer än bestämda lösningar för olika konkreta situationer. En huvudfråga är snarare om den befintliga regeln på ett adekvat sätt speglar praxis. Vissa preciseringar bör dock kunna göras, bl.a. vad gäller myndigheternas klagorätt. Efter en kort presentation av den nuvarande regeln och dess bakgrund (33.2) beskriver vi det aktuella rättsläget vad gäller klagorätt för respektive enskilda subjekt, kommunala organ och statliga myndigheter (33.3). Våra överväganden utgår från den allmänt omfattade uppfattningen, att nuvarande praxis leder till rimliga resultat och inte motiverar några nämnvärda korrigeringar från lagstiftarens sida. Det är således främst fråga om att göra vissa förtydliganden och tillägg (33.4). Klagorätt (37–40 §§) 33.2Den nuvarande lagregeln och dess bakgrund I olika specialförfattningar förekommer ibland mer eller mindre preciserade bestämmelser om vem eller vilka som har klagorätt, men annars gäller enligt 22 § FL – liksom enligt 33 § FPL – att ett överklagbart beslut får överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom emot. Motsvarande föreskrift fanns förvaltningslag (11 §) och den överensstämmer också med vad (FRU) föreslog (31 §). Besvärssakkunniga (BSK) hade i sitt förslag till lag om förvaltningsförfarandet (12 kap. 4 §) valt en något annorlunda modell, där man anknöt till den särskilda definition av begreppet part som gavs i lagförslaget (3 kap. 1 §, den ... som saken rörer ...). Rätt att anföra förvaltningsbesvär tillkom den, som enligt 3 kap. 1 § eller särskilt stadgande varit eller kunnat vara part i ärendet, därest beslutet gått honom emot. Klagorättsregeln i arbetsgruppens förslag (20 §, SOU 1968:27) hade en liknande koppling, då besvärsrätt enligt denna medgavs part och annan som beslutet angår, om detta gått honom emot; part var enligt 4 § envar, till vilken det slutliga beslutet kan komma att ställas eller vilken detta eljest uppenbarligen kan komma att angå nära, samt den som enligt särskild bestämmelse får föra talan i ärendet. Gemensamt för den nu gällande och den tidigare förvaltnings- lagen och de olika lagförslagen är att de bygger på ett klart ställnings- tagande i fråga om möjligheten och lämpligheten av att detaljreglera klagorättsfrågan i en för i princip hela förvaltningen gällande lag. Som FRU utryckte det, skulle en närmare precisering av kretsen av klagoberättigade ofrånkomligen leda till en omfattande och invecklad lagtext utan att medföra några påtagliga vinster (SOU 1983:73 s. 133). Några egentliga invändningar mot det sätt på vilket frågan hanterats i praxis hade inte framförts, och en fortsatt rättsutveckling, obunden av detaljerade föreskrifter, ansågs rekommendabel. En samsyn framkommer även vad gäller innebörden av de mera grovt tillyxade kriterier som ändå borde anges i lagen. Det gällde att tillförsäkra den som verkligen berördes av ett beslut och hade ett behov av att kunna värja sig mot detta klagorätt, som kretsen av klagoberättigade inte kunde göras hur vid som helst. Denna tanke framfördes tydligt redan i BSK:s nu snart halvsekelgamla betänkande. De sakkunniga pekade på att det i förvaltningsförfarandet stundom förekom situationer, då det låter sig säga, att ett beslut rent faktiskt utövar menlig inverkan på ett intresse utan att detta Klagorätt (37–40 §§) intresse för den skull är av beskaffenhet att myndigheten vid beslutets fattande haft att taga hänsyn därtill. Enbart det förhållandet att en viss individ eller en viss kategori av subjekt drabbades av ett besluts faktiska verkningar – alltså det kriterium som enligt vårt förslag avgör om beslutet som sådant ska vara överklagbart – motiverade inte, att vederbörande automatiskt tillerkändes klagorätt. Besvärsrätten bör, säger , förbehållas dem, som kunna åberopa av beslutet berörda intressen, vilka tillika äro möjliga att beakta vid sakens prövning, låt vara att bedömningen härav sker vidsynt och under hänsynstagande till skilda intressen. (Se SOU 1964:27 s. 535 ff.) Det i 22 § FL och 33 § FPL anlitade uttrycket den som beslutet angår saknar konkretion. Det får substans först genom ett studium av hur Regeringsrätten hanterat klagorättsfrågan. Närmast följer en kortfattad genomgång av rättspraxis i syfte att kartlägga nuvarande rättsläge och ge ett underlag för förslag till utformning av en ny klagorättsregel. 33.3Det nuvarande rättsläget enligt praxis 33.3.1Klagorätt för enskilda subjekt Om ett beslut medför sådana verkningar att det tillerkänns överklagbarhet, kan det naturligtvis överklagas av den som i första hand drabbas av dessa verkningar. Exempel på klagoberättigade, som befunnit sig i en direkt partsställning hos beslutsmyndigheten, är en sökande, som fått sin ansökan helt eller delvis avslagen, och adressaten för ett föreläggande eller förbud, en s.k. förklarande. (Ang. partsbegreppet, se 12.5.1.) Avgränsningsproblem uppkommer främst i sådana fall då beslutets verkningar sträcker sig längre och även träffar personer, som inte uppträtt som parter i ärendet. För att dessa utomstående personer ska tillerkännas klagorätt är det enligt praxis inte tillräckligt, att de faktiskt i ett eller annat avseende lider men av att beslutet fattats. Ytterligare krävs att deras intresse i saken på något sätt erkänts av rättsordningen. Sådant s.k. skyddssyfte kan komma till uttryck t.ex. genom bestämmelser om att de ska beredas tillfälle att yttra sig innan beslut fattas, eller genom att det på annat sätt framgår, att beslutsmyndigheten ska ta hänsyn också till av dem företrädda intressen. Även om man – som kommer att framgå – i Klagorätt (37–40 §§) senare praxis kan skönja en viss tendens att mindre fästa avseende vid formella anknytningspunkter av typ regler om yttranderätt och mera lägga tyngdpunkten på vilka hänsyn som ska beaktas vid den materiella prövningen, följs i huvuddrag det etablerade mönstret. En rikhaltig rättspraxis illustrerar detta. (Med smärre modifikationer och kompletteringar följs fortsättningsvis redovisningen i Ragnemalm s. 162 ff. Se även –s. 277 ff. och s. 335 ff.) Det förhållandet, att svensk rätt i vid utsträckning ger allmänheten tillträde till annans skog och mark, berättigar inte envar att överklaga beslut, som man menar inskränker denna rätt. Personer, som ansett att länsstyrelses föreläggande mot fastighetsägare, vilken genom olika åtgärder hindrat allmänhetens tillträde till en badplats, inte varit tillräckligt långtgående, har t.ex. inte ansetts legitimerade att överklaga detta beslut (RÅ 1972 ref. 8). Inte heller kan man enbart i egenskap av medborgare, skattebetalare eller uppgiven värnare av statliga eller kommunala intressen göra anspråk på att få överklaga beslut, som man anser felaktiga. Klagorätt har t.ex. vägrats en person, som angripit ett tjänstetillsättningsbeslut, inte för att själv få tjänsten utan därför att han velat reagera mot att en inkompetent sökande förordnats (FT 1973 s. 115). Enbart den omständigheten att någon har rösträtt i allmänt val ger inte rätt att överklaga beslut om registrering av partibeteckning (RÅ 1973 ref. 32 II). I ett ärende angående ett mot ett järnhandelsbolag i riktat föreläggande enligt brandlagstiftningen har en person, som klagat i egenskap av kund, invånare i och representant ur allmänheten likaså frånkänts talerätt (RÅ 1976 ref. 31). Bosättning inom en kommun har inte ansetts tillräcklig för rätt att föra talan mot byggnads- nämnds tillstånd till bebyggelse på allmän plats (RÅ 1979 2:53) eller länsstyrelses beslut att meddela en diskotekägare tillstånd att servera öl åt allmänheten (RÅ 1992 ref. 13 I). Den som uppträder som anmälare i ett ärende och begär, att en myndighet ex officio ska ingripa mot påtalade förhållanden, är vanligen inte av denna anledning klagoberättigad. En person, som genom anmälan till polismyndigheten initierat ett ärende om avlivande av hundar, har t.ex. inte kunnat göra anspråk på klagorätt (RÅ 1977 ref. 115). Skulle anmälarens personliga eller ekonomiska situation klart påverkas av att myndigheten ingriper på av honom önskat sätt, kan han ha klagorätt, men endast under den påpekade förutsättningen, att rättsordningen på något sätt erkänt hans SOU 2010:29 Klagorätt (37–40 §§) intresse i saken. Det är emellertid då andra faktorer än den omständigheten att han gjort en anmälan som grundar talerätt. En anmälare, som i egenskap av fastighetsägare och granne begärt, att byggnadsnämnd skulle vidta åtgärder mot en enligt hennes uppfattning otillåten tillbyggnad, har t.ex. tillerkänts rätt att överklaga nämndens beslut att inte ingripa (RÅ 1966 ref. 17; jfr JO 2006/07 s. 427). Beslutet berörde faktiskt anmälarens förhållanden, och den tillämpliga byggnadslagstiftningen innehöll flera bestämmelser, som just avsåg att skydda närboendes intressen. Att klaganden här uppträtt som anmälare i första instans var alltså principiellt inte den avgörande faktorn, vilket visar sig däri, att fastighetsägare också enligt fast praxis har rätt att överklaga beslut att bevilja hans granne bygglov. För att klagorätt ska medges krävs inte att de båda fastigheterna direkt gränsar till varandra, men de ska vara belägna i samma avgränsade område (t.ex. RÅ 1976 ref. 112, RÅ 1982 2:85, RÅ 1992 ref. 81). En s.k. rågranne har å andra sidan klagorätt oavsett avståndet mellan bygglovsobjektet och hans bostad (RÅ 2005 ref. 36, som gällde uppförande av en telemast). Även beträffande annan typ av förvaltningsverksamhet, där lag- stiftningen kräver beaktande av närboendes intressen, anses fastighets- ägare ofta ha rätt att överklaga beslut, som tillåter störande aktiviteter i grannskapet. Klagorätt har sålunda tillerkänts granne, då polismyndighet meddelat tillstånd till offentlig danstillställning i studenthus (RÅ 1978 ref. 37), och då hälsovårdsnämnd medgett uppförande av ett suggstall (RÅ 1980 2:13). Grannar har däremot i avsaknad av dokumenterat skyddssyfte inte ansetts ha klagorätt i mål om täkttillstånd enligt naturvårdslagen (RÅ 1983 2:85) eller om tillstånd till inrättande av hem för vård eller boende enligt sociallagstiftningen (RÅ 1988 ref. 116). Hyresgäster och bostadsrättshavare ansågs länge sakna klagorätt vid beviljande av bygglov i närområdet, eftersom byggnads- lagstiftningen inte innehållit bestämmelser, som krävt beaktande särskilt av deras intressen (t.ex. RÅ 1955 ref. 27, RÅ 1983 2:6). Läget förändrades emellertid genom tillkomsten av , enligt vilken även hyresgäster, bostadsrättshavare, andra boende och hyresgästorganisation ska beredas tillfälle att yttra sig över ansökan om bygglov m.m. Samtliga dessa kategorier bör som följd härav tillerkännas klagorätt (jfr RÅ 1989 ref. 104 och RÅ 1992 ref. 43; ang. möjligheterna att överklaga förslag till detaljplan, se RÅ 1991 ref. 80 och RÅ 1994 ref. 66).