sou · GYB387 · 2010-12-07 00:00:00 — Det är inte säkert att två olika överträdelser av artikel 6 bör ersättas med liknande belopp, även om det är den grund- läggande rätten till en rättvis rättegång som har åsidosatts i båda fallen. Samma sak gäller i fall som rör liknande typer av överträdel- ser, men där omständigheterna i de olika målen har skiljt sig åt väsentligt. Fällningar i mål mot andra länder än bör också användas återhållsamt och med urskillning. Resonemanget i denna del följer även av artikel 46 i konventio- nen. Enligt denna artikel är staterna skyldiga att rätta sig efter domar i mål där de själva är parter. Bestämmel- sen är av särskild betydelse när det gäller att bedöma vilken vikt som bör tillmätas domstolens praxis beträffande artikel 41 vid till- lämpning av en nationell ersättningsregel för konventionsöverträ- delser. Ett ytterligare skäl till att praxis avseende andra länder bör be- dömas med försiktighet är att några länder har omfattande problem när det gäller att uppfylla en del av sina åtaganden enligt Europa- konventionen. Om staterna inte uppvisar någon vilja att försöka komma till rätta med problemen och klagandena gång på gång tvingas söka sig till för att utverka sin rätt, kan detta utgöra skäl för att döma ut högre ersättnings- belopp. Det kan vara fallet vid systematiska problem med långa handläggningstider, verkställighet av domar och avseende den ersättning som utgår vid expropriation eller nationalisering av egendom. På det sättet kan ersättningen enligt artikel 41 delvis ses som en sorts böter för att konventionsstaten inte uppfyller sina folkrättsliga åtaganden. Som tidigare nämnts, är detta en viktig skillnad gentemot den ersättning som kan komma att dömas ut med stöd av de lagregler utredningen föreslår. En annan faktor att ta med i beräkningen är att Europadomsto- len med några undantag inte sällan justerar de utdömda beloppen med hänsyn till levnadskostnaderna i det land som avses (avsnitt 3.5.3 ovan; ett sådant undantag är när ett dödsfall har resulterat i kränkning av rätten till liv i artikel 2). Av det skälet kan ersättning som döms ut i mål mot våra nordiska grannländer och några andra närliggande västländer ibland vara av större intresse i samman- hanget. Det kan särskilt vara fallet när överträdelsen hänför sig till lagstiftning och rättsliga förhållanden som uppvisar likheter med det svenska rättssystemet och den svenska offentliga förvaltningens organisation och uppbyggnad i övrigt. Som tidigare nämnts dömer ibland ut högre ersättning för ideell skada vid vissa fall av kränkningar av artiklarna 2 och 3. Vid överträdelser av dessa artiklar kan ibland dock komma i fråga att ersätta ideell skada i form av personskada enligt den nya skadeståndsregeln. Regeln förutsätter också att ersättning yrkas för personskada i fall där den påstådda överträdelsen anses ha förorsa- kat en sådan skada. Viss försiktighet måste därför iakttas när det gäller att bedöma belopp som dömt ut för ideell skada i det hänseendet. Detsamma gäller generellt sett beträffande skadestånd som har utgetts vid kränkningar av artiklarna 8–11. Skälet till det är att ersättningen i stor utsträckning är beroende av omständigheterna i det klagomål som prövats. Det är således särskilt svårt att bedöma hur artikel 41 har tillämpats i mål rörande dessa artiklar och vilka faktorer som har legat till grund för ersättningen. 6.5.5Särskilt om långsam handläggning I sammanhanget finns särskild anledning att nämna något om mål som rör långsam handläggning enligt artikel 6 § 1, av flera olika skäl. Det första skälet är att av de ersättningskrav som grundas på har denna måltyp varit vanligast före- kommande i svenska domstolar. För det andra är ett flertal olika sorters rättsmedel relevanta för bestämmande av ersättningen i dessa mål. För det tredje är praxis mer konkret och detaljerad och omfattar dessutom flera mål mot på just detta område. Till det kommer, för det fjärde, att det finns en pre- sumtion för att långsam handläggning förorsakar sådan ideell skada som inte ersätts med direkt stöd av lag enligt nuvarande regler (se avsnitt 3.4.2 och 6.4.10 ovan). Spörsmål som har anknytning till frågan om vilken betydelse som bör tillmätas andra rättsmedel och praxis vid just långsam handläggning berörs i detta avsnitt. Som tidigare nämnts utgör ju förekomsten av andra rättsmedel en omständighet som ska vägas in vid bedömning enligt den föreslagna skadestånds- regeln. Detsamma gäller beträffande praxis angå- ende artiklarna 34 och 41 i konventionen. En sådan prövning kan också göras genom att ersättningsregeln hänvisar till omständig- heterna i övrigt. Närliggande frågeställningar om jämkning av skadestånd m.m. behandlas i avsnitt 6.5.6–6.5.7 nedan. Betydelsen av andra rättsmedel Vid bedömning av skadeståndsyrkanden som grundas på påståen- den om konventionskränkningar ska förekomsten av andra rätts- medel beaktas. Det följer redan av den skadeståndsregel vi har redogjort för tidigare i framställningen. Förutsättningen för att regeln överhuvudtaget ska vara tillämplig är ju att andra rättsmedel antingen inte har varit tillgängliga alls eller inte varit tillräckligt effektiva. Trots att den skadelidande har haft tillgång till andra rättsmedel kan det i vissa fall dock vara nödvändigt att gottgöra en överträ- delse genom ekonomisk kompensation enligt den föreslagna skade- ståndsregeln (se även avsnitt 6.5.3 ovan). Skadestånd skulle exem- pelvis kunna komma i fråga om en part i ett mål har begärt för- tursförklaring och domstolen har beslutat att målet ska behandlas med förtur, men handläggningen trots detta överskrider vad som anses vara skälig tid enligt artikel 6. Rättsmedlet har ju då inte varit tillräckligt effektivt (angående för- slag om dröjsmålstalan i förvaltningsärenden, se avsnitt 4.3.3 ovan). Om kärandeparten har yrkat ersättning för ideell skada i en situa- tion som den nämnda, ska frågan om själva ersättningens storlek besvaras enligt den nu diskuterade regeln. Vid bedöm- ningen måste beaktas vilka andra rättsmedel som funnits till buds och hur pass effektiva befintliga rättsmedel har varit för att komma till rätta med den konstaterade kränkningen. Om det har funnits flera olika rättsmedel för att förhindra eller bota en överträdelse av , ska dessa således beaktas. Som tidigare nämnts ger hänvisningen till omständigheterna i övrigt i lagtexten utrymme för domstolarna att göra den prövning som bedöms vara befogad i det enskilda fallet i detta avseende (se avsnitt 6.5.3 ovan). Vid långsam handläggning finns ett flertal olika rättsmedel i svensk rätt. Vi har redogjort för några av dessa i avsnitt 4.3 ovan och tar inte upp dem närmare här. Det är dock viktigt att påpeka att förekomsten av andra rättsmedel och i vilken utsträck- ning den enskilde har utnyttjat dem är av stor betydelse vid be- dömningen av om skadestånd bör utgå och, i sådant fall, med vilket belopp, för denna typ av konventionsöverträdelse. I brottmål ska exempelvis beaktas om den tilltalade har fått en lindrigare påföljd eller straffnedsättning på grund av att processen har pågått . I mål om sanktionsavgifter är nedsättning av sanktionsavgiften ett viktigt rättsmedel för att kompensera den enskilde för de olägenheter som kan ha uppkom- mit till följd av den utdragna handläggningen. Sådana typer av rättsmedel har även den fördelen att de kommer den skadelidande till godo redan i den process där kränkningen har uppkommit. Därigenom blir rättsmedlet mer verksamt eller effektivt, vilket är av betydelse från ett konventionsrättsligt perspektiv. Något ytterligare om praxis Vid åsidosättande av rätten till rättegång inom skälig tid dömer inte sällan ut ideellt skadestånd enligt artikel 41. Det kan ske på grund av att klaganden inte fått någon kompensa- tion alls i nationell domstol eller i fall där utdömt skadestånd av olika skäl inte anses tillräckligt och inte heller i övrigt uppfyller konventionens krav. I båda fallen kan klaganden behålla sin victim status. Det medför att klagomålet prövas i sak och att ytterligare ersättning kan dömas ut av Strasbourgdomstolen. Som tidigare framgått, talar flera argument för att den ersättning som döms ut enligt den föreslagna ersättningsregeln kan komma att understiga det belopp som normalt sett skulle ha dömt ut i ett liknande fall mot (se avsnitt 6.5.3 ovan). Det gäller även i fall av långsam handläggning. får nivåerna generellt sett inte avvika för mycket från praxis utifrån den jämförelse som ska göras med liknande fall och som redogjorts för ovan (Scordino, § 267). När det gäller kränkningar av rätten till rättegång inom skälig tid, bety- der det att handläggningen i två olika mål ska ha pågått ungefär lika och i lika många instanser samt gälla samma land för att jämförelsen ska vara relevant. Av betydelse är också flera av de aspekter som även ska beaktas vid bedömningen av om handlägg- ningstidens längd är förenlig med artikel 6. Som exempel kan näm- nas frågan hur viktigt målet var för klaganden och hur han eller hon har uppträtt under den inhemska processen (se avsnitt 3.2.2 och 3.5.4 ovan). Även dessa faktorer bör således tillmätas viss vikt vid bedömningen. Allmänt sett får regeln inte tillämpas på ett sätt som leder till ett uppenbart orimligt resultat (manifestly unreasonable) utifrån de kriterier som har etablerats i praxis bl.a. genom domarna mot . Av dessa domar har ansetts framgå att en ersättning om minst av den ersättningsnivå som tillämpar skulle ha inneburit att klaganden kunde ha ansetts sakna rättsligt intresse av att klaga till (se Pellonpää, s. 562). Med andra ord medför ett sådant ersättnings- belopp att det kompensatoriska rättsmedlet har varit effektivt i konventionsrättslig mening och att rättstillämpningen är förenlig med krav. Enligt vår mening bör dock ytterligare lägre ersättningsnivåer kunna accepteras. Skälet till det är att det numera finns ett natio- nellt rättsmedel i form av den tidigare nämnda möjligheten att begära förtursförklaring i domstol (jfr Pellonpää, s. 563). Om för- slaget till ny förvaltningslag antas, införs även ett nytt rättsmedel mot långsam handläggning i förvaltningsärenden genom bestäm- melserna om dröjsmålstalan (se avsnitt 4.3.3 ovan). Det talar också för lägre ersättningsnivåer. En annan omständighet som bör tas hänsyn till är att en person som anser att hans eller hennes rätt till rättegång inom skälig tid har åsidosatts har möjlighet att vända sig till Justitiekanslern och på ett förhållandevis enkelt sätt – och därtill kostnadsfritt – få eko- nomisk kompensation i dessa fall. Detta kan också utgöra grund för att döma ut lägre ersättning än vad skulle ha gjort i motsvarande situation. Det får överlämnas åt rättstillämpningen att göra de avvägningar och bedömningar som krävs enligt den förslagna ersättningsregeln utifrån det ovan förda resonemanget. Vid bestämmande av skade- stånd för ideell skada på grund av överträdelser av rätten till rätte- gång inom skälig tid bör domar i mål mot från senare tid tillmätas särskild betydelse, av de skäl som tidigare nämnts (se även NJA 2010 s. 363). I den delen hänvisas till avsnitt 3.5.4 ovan (jfr bl.a. målen , , Wassdahl, Nitschkes dödsbo, m.fl., Iselsten samt Handölsdalen m.fl.). 6.5.6Jämkning av ideellt skadestånd vid konventionsöverträdelser m.m. Slutligen ska vi i korthet beröra frågor som rör jämkning av skade- stånd och andra närliggande frågor. I redogörelsen för den skade- ståndsregel som den nya ersättningsregeln hänvisar till har vi berört frågor som hänger samman med vilken betydelse som kan tillmätas den skadelidandes eget agerande (se avsnitt 6.2.3 och 6.4.4–6.4.5 ovan). Huvudsyftet med bestämmelsen är att fånga upp situationer där det övriga regelverket inte anses tillräckligt från konventions- synpunkt. Med det menas att den enskildes rätt till effektivt rätts- medel inte har tillgodosetts i den utsträckning som krävs enligt . Regeln förutsätter således att den enskilde i första hand använ- der sig av andra befintliga rättsmedel, ekonomiska såväl som icke- ekonomiska, för att komma till rätta med en påstådd konventions- överträdelse. Om andra rättsmedel har funnits tillgängliga – och den enskilde trots allt inte har använt sig av dem – är tanken att det allmänna som huvudregel inte ska ådra sig skadeståndsansvar enligt den skadeståndsregel vi föreslår. En konsekvens av detta är att den skadelidandes agerande eller brist på agerande i den process som den efterföljande skadestånds- talan rör i flertalet fall bör medföra att inte något skadestånd alls ska utgå. Skadestånd kan exempelvis utebli om den skadelidande utan godtagbara skäl har underlåtit att överklaga domar eller beslut som han eller hon anser vara felaktiga utifrån konventionens krav eller som har handlagts på ett konventionsstridigt sätt. Detsamma gäller om omprövning av ett förvaltningsbeslut inte har begärts, trots att en ny prövning skulle kunna leda till framgång och fel- aktigheten därigenom botats. Det kan exempelvis vara fallet om det framkommer en ny omständighet som kan föranleda en annan be- dömning än den som tidigare gjorts i ärendet. Dessa frågeställningar uppvisar några likheter med de tankar som ligger bakom skadeståndslagens jämkningsregler och även den allmänna principen om den skadelidandes skyldighet att begränsa sin skada (se även nästföljande avsnitt). Angående det eventuella behovet av kompletterande regler om jämkning för den ideella skada som kan ersättas vid konventionsöverträdelser, kan följande sägas. Jämkningsregeln i 6 kap. 1 § SkL gäller personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada (se avsnitt 2.8.6 ovan). Däremot gäller den inte vid kränkning på grund av brott, dvs. den skada som har mest gemensamt med den ideella skada som kan ersättas enligt de regler vi föreslår. För sådana skador finns inga särskilda jämknings- regler. Utrymmet för att jämka kränkningsersättning på grund av medvållande har ansetts vara mycket litet (jfr prop. 2000/01:68 s. 50–51 och avsnitt 2.8.6 ovan). Tanken är i stället att den skade- lidandes eget beteende kan påverka själva skadebedömningen, dvs. om det finns en rätt till kränkningsersättning och själva ersättning- ens storlek. Även om överträdelser av ofta har en annan karaktär än de brottsliga gärningar som avses i 2 kap. 3 § SkL, anser vi inte att det finns skäl att införa några särskilda jämkningsregler för den ideella ersättning som kan utgå enligt den nu diskuterade regeln. kan förekomsten av eventuellt med- vållande från den skadelidandes sida få betydelse för frågan om det överhuvudtaget föreligger en ersättningsgill skada. I andra fall kan man komma till tillfredsställande resultat genom att även här till- lämpa allmänna principer om den skadelidandes medverkan, men framför allt principen om skadebegränsningsplikt (dessa frågeställ- ningar tas även upp i nästföljande avsnitt). Enligt vårt förslag blir jämkningsreglerna i 6 kap. 1 § SkL däremot inte direkt tillämpliga på annan skada. är det viktigt att komma ihåg att aspekter som hänger samman med den skadelidandes agerande ofta kan komma att be- aktas redan vid prövning av om det allmänna ska åläggas ansvar enligt den skadeståndsregel som ersättningsbestämmelsen hänvisar till. Detta följer av resonemanget ovan och vad som sagts tidigare i framställningen (se främst avsnitt 6.4.4–6.4.5 ovan). Det är dock tänkbart att det i några situationer bedöms vara nödvändigt att ålägga det allmänna skadeståndsansvar trots att den enskilde inte har utnyttjat andra rättsmedel som stått till buds för att förhindra eller gottgöra en överträdelse av Europakonventio- nen. I sådant fall kan den skadelidandes uppträdande beaktas när skadeståndets storlek bestäms enligt den nya ersättningsbestäm- melsen. 6.5.7Jämkning m.m. vid andra typer av skador Avslutningsvis ska vi ta upp några frågor om bestämmande av ersättningen vid andra typer av ekonomiska och icke-ekonomiska skador som kan ha uppkommit till följd av en konventionsöverträ- delse, dvs. sådana skador som även ersätts enligt regeln i 3 kap. 2 § SkL. Vad som avses är således inte den särskilda typ av ideell skada som den föreslagna ersättningsregeln hänför sig till. Vårt förslag till ny skadeståndsregel innebär att skadestånd kan utgå för personskada, sakskada, ren förmögenhetsskada och kränk- ning på grund av brott vid åsidosättande av som sker genom staten eller en kommun. Den grundläggande prin- cipen vid beräkningen av skadestånd i svensk rätt är att ersätt- ningen ska försätta den skadelidande i samma ekonomiska situation som om den omständighet som föranleder ersättning inte hade inträffat (se avsnitt 2.8.6 ovan). I det avseendet skiljer sig vår svenska skadeståndsrätt inte från de principer som tillämpas av vid bedömning av om ersättning bör utgå på grund av en konventionsöverträdelse (se avsnitt 3.5.2 ovan). Enligt vår bedömning är det gällande regelverket tillräckligt från konven- tionssynpunkt. Det finns således inget behov av kompletterande regler rörande de nämnda skadorna. Det sagda medför att personskada, sakskada, ren förmögenhets- skada och kränkning på grund av brott ska ersättas enligt de regler och principer som i övrigt gäller enligt svensk rätt. För det fall det kommer i fråga att ersätta person- eller sakskada till följd av att konventionen har åsidosatts, ska reglerna i 5 kap. SkL tillämpas precis på samma sätt som när ersättning utgår enligt bestämmelsen om statens ansvar vid myndighetsutövning eller på annan grund. Det betyder bl.a. att ersättning för inkomstförlust vid personskada ska bestämmas med avräkning för ersättning som betalas på grund av obligatoriska försäkringar (5 kap. 3 § SkL). I den delen hänvisas i övrigt till redogörelsen om ersättningsgilla skador i avsnitt 2.8 ovan (se även avsnitt 6.4.6 ovan). Några påpe- kanden bör dock göras rörande jämkningsreglerna i 6 kap. SkL och andra närliggande frågor. I svensk rätt finns en viktig inskränkning i den skadelidandes rätt till skadestånd vid s.k. medvållande. Om den skadelidande genom oaktsamhet har medverkat till person- och sakskada eller ren förmögenhetsskada kan ersättningen således sättas ner eller jämkas (se 6 kap. 1 § SkL). Vidare gäller en allmän princip om att den skadelidande är skyldig att begränsa sin skada (se Radetzki, Praktisk skadeståndsbedömning, 2010, s. 72–74, och såvitt avser jämkning, s. 75 f.; principen om skadebegränsning är bl.a. av bety- delse vid bedömningen av om skadestånd ska utgå enligt den brit- tiska Human Rights Act, se avsnitt 5.9 med hänvisningar). Som tidigare nämnts uppvisar den bedömning som ska göras enligt den nya skadeståndsregeln några likheter med det synsätt som ligger till grund för bestämmelserna om jämkning av skade- stånd på grund av medvållande respektive principen om skade- begränsningsplikt (se avsnitt 6.2.3 och 6.4.5 ovan och, beträffande lagändringar, avsnitt 2.8.6). Som ett led i prövningen av om det är nödvändigt att gottgöra överträdelsen genom skadestånd måste ju rättstillämparen ta ställning till om konventionsöver- trädelsen har kompenserats eller kunnat gottgöras genom andra rättsmedel. Detta innefattar även en prövning av frågan om och i vilken utsträckning den enskilde har använt sig av eller borde ha använt sig av andra befintliga rättsmedel – inklusive möjligheten att överklaga till högre instans – för att få sin rätt tillgodosedd. Frågan om vilken betydelse som bör tillmätas den enskildes age- rande eller bristande agerande i den tidigare processen bör i första hand besvaras redan i samband med prövningen av om skadestånds- regeln överhuvudtaget är tillämplig. Om den skadelidande själv har medverkat till den uppkomna skadan i den meningen att han eller hon varit passiv och inte gjort vad som rimligen kunnat krävas för att undvika skada är utgångspunkten således att det normalt sett inte ska utgå något skadestånd alls (se avsnitt 6.4.5 ovan). Det kan exempelvis vara fallet om den skadelidande utan godtagbar anled- ning har underlåtit att överklaga ett avgörande eller att under pro- cessens gång framställa sin sak på ett sätt som gör det möjligt för domstolen att bedöma om en överträdelse av har ägt rum. Det är dock tänkbart att det kan uppkomma situationer där domstolen bedömer att skadestånd bör utgå med stöd av regeln trots att den enskilde inte helt och hållet har gjort vad som kan anses åvila honom eller henne i nämnda hänseenden. I så fall kan komma i fråga att beakta den skadelidandes passivitet och beteende i övrigt vid bestämmande av själva skadeståndets storlek, genom tillämpning av reglerna om den skadelidandes medverkan i 6 kap. 1 § SkL eller den allmänna principen om skadebegränsningsplikt. I fall där det finns skäl att beakta den skadelidandes eventuella medvållande till skadan, är således jämkningsreglerna i 6 kap. 1 § SkL tillämpliga (se även avsnitt 6.4.5 ovan). Av dem följer att ersättning för personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada kan jämkas under vissa förutsättningar (däremot inte kränknings- ersättning). Här bör observeras att möjligheterna att jämka ersätt- ning för personskada på grund av den skadelidandes eget agerande är mycket begränsade (det krävs uppsåt eller grov vårdslöshet). I den mån 6 kap. 1 § SkL tillämpas får den skadelidande inte ges ett svagare skydd än vad som följer av det existerande regelverket. Som framgått i föregående avsnitt, föreslår vi för övrigt ingen särskild jämkningsregel rörande den ideella skada som kan ersättas särskilt vid åsidosättanden av . Slutligen kan det tänkas finnas fall där den enskilde i och för sig har kompenserats på olika sätt genom tillämpning av andra regler, men att domstolen finner att ytterligare ersättning för någon av de nämnda skadorna bör utgå på grund av överträdelsen. Vid bestäm- mande av skadeståndets storlek måste i så fall beaktas hur stor den tidigare utgivna ersättningen har varit och i vilken utsträckning annan gottgörelse har skett. Sådana omständigheter måste således beaktas vid bedömning enligt den nya skadeståndsregeln och vid bestämmande av vilket belopp som ska utgå. Detta ligger i den prövning som krävs enligt regelns andra stycke. Bedömning: Det saknas skäl att införa en särskild preskriptions- frist för den ideella skada som särskilt kan ersättas vid konventions- överträdelser. För denna typ av skada gäller således preskriptions- lagens allmänna regel om tioårspreskription. Enligt våra direktiv kan det finnas särskild anledning att uppmärk- samma frågor som rör preskription av skadeståndsanspråk. Dessa spörsmål behandlas i korthet nedan. Som tidigare nämnts gäller reglerna om tioårig preskriptionstid för skadeståndskrav som grundas på bestämmelserna i skadestånds- lagen (2 § första stycket preskriptionslagen och avsnitt 2.11 ovan med hänvisningar). För att frångå den allmänna preskriptionstiden för de skador som kan ersättas vid konventionsöver- trädelser – inklusive den ideella skada som vi föreslår en särskild regel för – bör krävas mycket tungt vägande skäl. Enligt vår mening har några sådana skäl inte framkommit, även om det kan tyckas att just de ideella skador som diskuterats ovan bör antas kunna avklinga i större utsträckning än andra skador. Vi har då beaktat att en kortare preskriptionsfrist lätt kan verka oskälig från den skadelidandes perspektiv. Ett sådant argument bör ges särskilt tyngd i fråga om anspråk som grundas på påståenden om att någons mänskliga rättigheter har åsidosatts. Det är även väl förenligt med inställningen bakom Europakonven- tionen. Till det kommer att preskriptionsfristen för anspråk till följd av felaktig myndighetsutövning – liksom övriga anspråk enligt skade- ståndslagen – är . Det framstår varken som logiskt eller meningsfullt att behandla anspråk mot stat och kommun som grundas på annorlunda i det hänseendet. Inte heller har vi funnit anledning att föreslå en förlängd pres- kriptionsfrist – utöver tioårstiden – när det gäller krav mot det allmänna enligt den nya skadeståndsregeln. Anspråk som dröjer så länge lär sakna praktisk betydelse.