sou · GYB353 · 2010-07-12 00:00:00 — Svarta män är den enda grupp för vilken det inte finns något positivt samband mellan självförtroende och studieresultat. Svarta män upplever sin relation till skolan som så fristående att ett förbättrat självförtroende inte på något sätt påverkar studieresultaten (Noguera 2008). Detta bekräftas i aktuell forskning om könsklyftan i fråga om studieresultat. Det är vanligare att flickor undervärderar sin förmåga, framför allt på de traditionellt mer manliga utbildningsområdena som matematik och naturvetenskap. Det är bara de duktigaste och säkraste flickorna som väljer att följa mer avancerade kurser i matematik och naturvetenskap. Antalet flickor på dessa områden brukar följaktligen vara lågt och deras betyg höga. Pojkar, som har denna falska övermodiga röst inom sig (och som ofta utsätts för stor press hemifrån), övervärderar snarare i många fall sin förmåga och fortsätter med studiekurser och program trots att de har sämre kunskaper och förmåga att lyckas. Detta är anledningen till att flickors genomsnittliga provresultat i matematik och naturvetenskap nu närmar sig pojkarnas genomsnitt. Alltför många pojkar som övervärderar sin förmåga fortsätter svåra kurser i matematik och naturvetenskap längre än de borde, och de försämrar pojkarnas genomsnittliga resultat. Det är å andra sidan få flickor med tillräcklig kunskap och tillräckligt självförtroende för att göra intrång på männens område som kan påverka flickornas resultat uppåt. jämförde i en undersökning tusentals elever i årskurs åtta inom liknande studieområden och med identiska betyg och provresultat. Det var mycket vanligare att pojkar sade jag har alltid varit bra på matematik eller matematik är ett av de ämnen jag är bäst på än att flickor sade det – och observera att de hade identiska betyg. De var inte bättre än flickorna – de trodde bara att de var det. Inte ens den omtalade resultatskillnaden mellan könen i matematik visar sig vara allmängiltig. I omfattande jämförande undersökningar av resultat i matematik i årskurserna fyra och åtta upptäckte forskare att det skulle kunna vara omotiverat att förklara resultatskillnaden med skillnader i hjärnans uppbyggnad. I en undersökning som utfördes av och hennes kolleger i en rad länder (m.fl. 2008) hade pojkar bättre resultat i matematik i vissa länder, flickor bättre i vissa och pojkar och flickor så gott som identiska i merparten. En annan gränsöverskridande undersökning, som genomfördes av och , visade också att könsklyftan i fråga om resultat i matematik varierar betydligt. I snitt har pojkar inte bättre resultat än flickor överallt, skriver de (Baker och 1993, s. 99). Vad är förklaringen till skillnaden? Forskarna hävdar att skillnaden står i förhållande till gränsöverskridande skillnader när det gäller kvinnors tillträde till högre utbildning och arbetsmarknaden. I länder där man närmar sig lika möjligheter för män och kvinnor råder mindre skillnader mellan könen i fråga om elevernas resultat i matematik. De länder där flickor hade bättre resultat i matematik tenderade följaktligen också att vara de länder där jämlikheten mellan könen är störst, när det gäller till exempel deltagande på arbetsmarknaden, kvinnor på politiskt tillsatta poster och politik som främjar en balans mellan arbete och familjeliv. I vissa länder, som , är flickornas resultat inte lika höga som de japanska pojkarnas – men de är betydligt bättre än de amerikanska pojkarnas. (Bruket av förmodade biologiska skillnader som grund skulle ge ett annat resultat. Flickors hjärnor liknar varandras oavsett kultur.) För att lägga fram det på ett enkelt sätt: Ju större jämlikheten mellan könen är i ett land, desto bättre resultat har flickorna i landet i matematik (Guiso m.fl. 2008). På är flickornas resultat i matematik avsevärt bättre än pojkarnas. I förknippas den minskade könsklyftan i fråga om resultaten i matematik med de växande möjligheterna för kvinnor (Baker och 1993, s. 99). Detta exempel tyder på att man med en politik där den sociala bakgrunden till könsklyftan (i endera riktningen) inte beaktas ofrånkomligen kommer att feldiagnostisera problemet och följaktligen föreskriva otillräckliga avhjälpande åtgärder. Och en central del i denna sociala bakgrund är könsideologin. Låt oss övergå till humaniora och samhällsvetenskap. På dessa områden pågår ett likadant förfarande som när det gäller matematik och naturvetenskap. Flickornas genomsnittliga provresultat i till exempel engelska och främmande språk är betydligt högre än pojkarnas. Men detta är inte ett resultat av omvänd diskriminering, utan av att pojkarna kommer på kollisionskurs med normerna för manlighet. Pojkar betraktar litteratur och språk som feminina ämnen. Banbrytande forskning i av har visat att anledningen till att pojkar inte intresserar sig för engelsk litteratur är att de är rädda för vad det skulle säga om deras (tillgjorda) manliga hållning (se till exempel 1999, 1997 och Yates 1997, 2000). Det är trist att läsa. Att sitta och stirra på ord är patetiskt, kommenterade en pojke. De flesta killar som gillar engelska är bögar. Den traditionella läroplanen för humaniora betraktas som förkvinnligande. Riktiga män talar inte franska, som sade sarkastiskt. Pojkar brukar hata litteratur och främmande språk av samma anledning som flickor älskar dessa ämnen. De påpekar att det inte finns några hårda och orubbliga regler i litteraturen, utan man uttrycker snarare sin egen åsikt om ämnet och allas åsikt värderas lika högt. Svaret kan vara flera olika saker, man har aldrig helt fel, påpekade en pojke. Det är inte som matematik eller naturveten- skap, där det finns ett enda svar på allt. En annan pojke sade följande: Jag tycker att engelska är svårt. Det finns inga bestämda regler för hur man ska läsa en text Engelska är inte som matematik, där det finns regler för hur man ska göra och där svaren är rätt eller fel. I engelska måste man skriva vad man känner, och det är det jag inte gillar (1997, s. 133). Jämför detta med kommentarerna från flickor i samma klass som gick samma kurser: Det är motiverande att läsa engelska eftersom engelska är inte så begränsat – till skillnad från matematik och naturvetenskap – och ens åsikt behöver inte vara fel. Det finns inget svar som är helt rätt eller fel, och man har rätt att säga vad man själv tycker är rätt utan att det avfärdas som ett felaktigt svar (1997, s. 134). Det är inte upplevelserna i skolan som gör pojkar feminina, utan snarare den traditionella ideologin med avseende på manlighet som hindrar pojkarna från att vilja göra bra ifrån sig. Det du gör här är ett tjejjobb, sade en pojke till en forskare (an Ghaill 1994, s. 59). Det är inget riktigt jobb. Om jag går på en lektion som de [andra pojkarna] skolkar från säger de till mig att jag är en fjäskare, tillfogar en annan. Det centrala här är att anpassningen till den manliga ideologin är just den dynamiska kraft som gör att pojkar inte engagerar sig i sin utbildning. Program som tjänar detta ointresse för att ge sken av att vara anpassade till pojkars önskemål kommer bara att förnya detta ointresse. Det pojkar behöver är inte program där detta ointresse tas för givet utan program där både den faktiska mångfalden i pojkars upplevelser hyllas – inklusive blyghet, intresse för skolan och/eller flit i fråga om skoluppgifter – och där den lättköpta koppling som görs mellan akademiskt ointresse och manlighet upphör. En engelsklärare vid i , , , säger att hon ständigt ser detta fenomen. Pojkar vill inte verka för smarta, och de vill inte ge intryck av att behaga läraren, säger hon. Flickor kan hitta balansen mellan vad kamraterna kräver av dem och att göra bra ifrån sig i skolan. Pojkar har svårare att finna balansen mellan att bli socialt accepterade och att vara fokuserade på skolarbetet. Sociologen noterar att flickor visar sig vara bättre på att vara duktiga studenter och elever än pojkarna är. Det ligger inte i generna, fortsätter han. Det är nästan som om det är motsägelsefullt att vara man och duktig student. Sådana kommentarer upprepar de överensstämmande resultat som samhällsvetare har funnit sedan banbrytande undersökning 1961, i vilken den dolda läroplanen bland tonåringar fastställdes, enligt vilken snygga och atletiska pojkar genomgående var mer populära bland sina kamrater än pojkar som var duktiga i skolan (se 1961 och an Ghaill 1994, Gilbourne 1990). Könsklyftan i fråga om beteende Rapporterna om pojkkrisen kännetecknas, som vi har sett, av betydande skillnader i beteende – både att pojkar missköter sig mer och i högre grad diagnostiseras med särskilda beteendestörningar. Även om jag inte förnekar den biologiska etiologin hos vissa av dessa störningar – ADHD är utan tvekan ett problem som kan ges en medicinsk diagnos – så kan de beteendemässiga skillnaderna också – åtminstone delvis – förklaras med hjälp av en förståelse för pojkars engagemang i de traditionella manliga ideologierna, ideologier som stämmer allt sämre överens med den värld de lever i. Ett framtvingande av anpassning till pojkkoden eller killkoden – den traditionella manliga ideologin – är den dynamiska kraft som samhällsvetare kallar för gender policing [könsövervakning]. Denna ideologi om traditionell manlighet hämmar både pojkarnas och flickornas utveckling. Pojkar undflyr skolarbetet för antiintellektuellt handgemäng. Flickornas resultat hämmas av de bråkiga pojkarnas retsamhet och trakasserier. Att vara pojke kan medföra en sådan isolering och ständig oro som det innebär att vara tvungen att bevisa sin manlighet. Pojkåren är en period av ständigt, obarmhärtigt testande av hur det är att vara en vuxen man. Under uppväxtåren slipper pojkarna också den vuxne mannens ansvar, och de kan innehålla en sådan upprymdhet som fysisk utmaning och atletisk framgång innebär, en generande och trevande spänning i den första sexuella utforskningen och en sorglös tillvaro. Pojkåren innebär också rätten att få det som man vill ha det, att höras, de ofta osynliga fördelarna som följer med att vara man, förmågan att se sin spegelbild (i alla fall om man dessutom är vit och heterosexuell) i så gott som alla tv-program, i serietidningar och i filmer med en actionhjälte, och i varje styrelserum i landet. Pojkåren innebär rättighet till och förväntan om makt. Genusanpassning till den traditionella killkoden eller pojkkoden genomförs genom hot om destabilisering av denna rättighet, om att omintetgöra den. Detta uppnås i sin tur genom retsamhet, mobbning och spydighet mot pojkar om att de skulle vara bögar. I vet varenda tonåring att den vanligaste nedsättande kommentaren under senare delen av och på gymnasiet är det är så bögigt. Och så gott som varenda tonåring vet också att ett sådant yttrande har mindre att göra med en förutsatt sexuell läggning än med verkställande av genusanpassning. Skräcken för att besudlas med homosexualitet – rädslan för kastrering – har omformulerats till ett allmänt skällsord. har det är så bögigt mycket mindre att göra med beskyllning för homosexualitet än med gender policing – att försäkra sig om att ingen bryter mot reglerna för manlighet. Den senare delen av och gymnasiet har blivit mycket mer än platser för studierelaterade prövningar: De är det centrala området för test av och bevis på könsidentitet. Och till skillnad från de standardiserade läs- och räkneproven sköts och betygsätts testen av ens uppförande och om det är godkänt med avseende på könstillhörighet av kompisarna, som värderar kriterier som bara de känner till. Mobbning har blivit ett nationellt problem på gymnasiet, delvis till följd av plågoandarnas obarmhärtighet och hårdhet. Verbala påhopp och fysisk mobbning förekommer i många olika former, alltifrån sårande tilltal och knuffar och slag till brottsliga angrepp och skolskjutningar. Över 1 miljon skolbarn drabbas av trakasserier och mobbning (se Kimmel 2008). I en undersökning bland elever i den senare delen av samt på gymnasiet i angav att de bevittnat mobbning, och angav att de utsatts för mobbning under sin skoltid. I en annan undersökning uppgav att de hade blivit sexuellt trakasserade av sina skolkamrater, att de utsatts för fysiskt våld under en träff, hade utsatts för känslomässiga trakasserier av pojkvän/flickvän och hade utsatts för mobbning. I en annan nationell undersökning, bland 15 686 elever i årskurserna 6–10, som publicerades i (JAMA), uppgav att de regelbundet varit involverade i mobbning – som mobbare, som offer och som båda parter. En fjärdedel av barnen i , årskurs 4–6, erkände att de hade mobbat en annan elev med viss regelbundenhet före undersökningen. Enligt en annan undersökning, på två grundskolor i , hade nästan hälften av de 192 barn som intervjuats mobbats vid minst ett tillfälle. Än fler sade att de hade sett andra mobbats (Nansel m.fl. 2001, Limber m.fl. 1997, Juvonen 2003). Många elever i den senare delen av och på gymnasiet är rädda för att gå till skolan. De är rädda för att vara i omklädningsrummen, korridorerna, toaletterna, matsalen, skolgården och till och med sina klassrum. De är rädda för att hamna i fokus för negativ uppmärksamhet eller att bli mobbade. Bland ungdomar i åldern 12–anger tre av tio att våldet har ökat i deras skola , och nästan två femtedelar har känt sig oroliga över att en klasskamrat varit potentiellt våldsam. Över hälften av alla tonåringar känner någon som har tagit med ett vapen till skolan. Och nästan två tredjedelar () av föräldrarna tror att det är ganska eller mycket sannolikt att en skolskjutning skulle kunna ske i deras samhällen (Fear of Classmates 1999; Half of Teens 2001). Rädslan för mobbning, rädslan för att hamna i fokus för negativ uppmärksamhet, tillhör de centrala mekanismerna för gender policing – den sociala dynamiska kraften för tvång till könsanpassning. Genusövervakning bland kamrater av samma kön stärker de stereotypa normerna för manlighet och kvinnlighet. Som en forskare inom juridik sade främjar ett strikt upprätthållande av tydligt angivna könskategorier en intolerans som har visat sig ha en skadlig inverkan på biologiska pojkar som inte efterlever det amerikanska samhällets uppfattning om könsnormer (Crozier 2001). Är könsåtskilda skolor lösningen? Är alltså könsåtskilda skolor lösningen? Många anser det, så det kan vara värt att se närmare på detta alternativ. Det finns vissa bevis för att könsåtskilda klasser eller skolor skulle kunna vara en fördel för kvinnor. Det har till och med funnits vissa bevis på att pojkarnas resultat förbättrats i skolor för enbart pojkar. Empiriskt sett är dessa slutsatser emellertid inte övertygande, eftersom sådana effekter vanligen försvinner när social klass och pojkarnas upplevelser från gymnasiet läggs till i ekvationen. Det nuvarande intresset för könsåtskild utbildning har en lång historia. Vid utgjorde en rörelse, som liknade det aktuella intresset för könsåtskilda klasser, en del av en större ansträngning på utbildningsområdet för att motverka det förkvinnligande av de amerikanska pojkarnas tillvaro som man förnam. (Detta skedde också i .) Ett populärt antagande var att pojkar förkvinnligades av överdominerande mödrar (med fäder borta på arbetet och mödrarna hänvisade till roller som hemmafruar och mödrar), lärarinnor och söndagsskolefröknar. Då som såg kritikerna jämlikhet mellan könen som en källa till detta förmodade förkvinnligande och erbjöd lösningar som omfattade aggressiva och konkurrenspräglade idrottsformer – praktiskt taget alla stora sporter och institutionaliseringen av dem på gymnasieskolor och högskolor härstammar från ), and Crockett Club och president förkunnande om det verksamma livet var alla förhärliganden av denna naturliga oregerlighet. En nitisk reformivrare, , var så bekymrad över att den moderna tillvaron höll på att förvandla robusta, manliga pojkar fulla av självförtroende till en skara klena cigarettrökare med svaga nerver och tvivelaktig vitalitet att han grundade pojkscouterna [Boy Scouts of ] som en sorts befrielserörelse för pojkar, för att ge dem möjlighet att återvinna pionjärernas tåliga pojkaktighet (se Kimmel 1996. citeras i Macleod , s. 49). Också skolorna måste förändras. En rörelse uppmanade män att bli grundskolelärare och fäder att sluta vara en söndagsföreteelse för att rädda pojkarna från överbeskyddande mödrars och lärarinnors förkvinnligande klor. Och det som lärdes ut i skolan bidrog också till förkvinnligandet av pojkar. Litteraturen håller på att kastreras genom att den huvudsakligen skrivs för kvinnor och till stor del av kvinnor. Majoriteten av män i detta land är omedveten om detta, eftersom de samundervisats av kvinnliga lärare. Jag kallar detta för ett förvekligande av litteraturen och tillvaron. Perspektivet i den moderna, betydelsefulla romanen, till exempel , är feminin i sin uppmärksamhet av den otäcka sexualiteten. Detta skrevs (McFee 1927). Med tanke på denna rädsla för förkvinnligande är det inte överraskande att en rörelse för könsåtskilda skolor, under ledning av G. , psykologen som 1904 skrev det som välkom- nades som den slutgiltiga boken om grundskoleåren, Adolescence [Uppväxtår]. hävdade att samundervisningen gjorde flickorna manligare och pojkarna kvinnligare. Detta var mycket allvarligare för pojkar, eftersom de tvingades sänka sig till en nivå som medvetet satts för flickor. Han hävdade att barnlitteraturen var svag, hållningslös, passiv eller lätt och pratig med alltför många illustrationer i hymlande söndagsskoleböcker – exakt sådant som inte var bra för pojkar. All den smörja som de lär barn om små sagofeer med sina hinkar med vatten som de häller nedför fönsterrutorna måste upphöra, sade han i ett tal till lärare i . Vi behöver mindre sentimentalitet och mer fart. hävdade också att läroplanen skulle kastreras om pojkar och flickor samundervisades och urvattnas genom ett påtvingat inbegripande av ämnen och sinnelag som hellre borde utelämnas och genom att man skulle vara tvungen att slå av på takten, eller på annat sätt sänka standarden så att flickorna kunde hänga med. Han varnade för samundervisning, eftersom den skadar flickorna genom att anpassa dem till pojkarnas karaktär och arbete och beröva dem deras kvinnliga karaktär, medan den skadar pojkar genom att förkvinnliga dem när de egentligen måste agera ut sitt råa, djuriska element. Han varnade för att samundervisning, genom att göra pojkar och flickor mer lika varandra, skulle urvattna den mystiska dragningskraften hos det motsatta könet – dvs. att samundervisning skulle orsaka homosexualitet (1904, 1899). Halls syn på pojkars uppväxt återfinns hos dagens förespråkare för separat undervisning. Han hävdade att pojkar i grunden var oregerliga unga barbarer, som naturligt irriterades av den strikta pedagogiska anständigheten hos den kontroll som fruntimmer står för. Pojkar skulle i stället få utstå broderliga trakasserier och s.k. practical jokes. Ändamålet är krig, grymhet och tortyr reducerat till lekens nivå och intensitet, skrev han. En rejäl rå och skränande kur är ett botemedlet för själens banalitet. M. , den första kvinnliga rektorn vid ett större college i (), förkunnade att hon aldrig hade känt sig så förolämpad som kvinna som då hon läst Halls avhandling. , kanske största teoretiker inom pedagogik och en orubblig försvarare av kvinnors lika rättigheter, blev rasande över den ringaktning för kvinnor som sådana program vittnade om. (1911) förhånade förslagen om botanik för kvinnor, algebra för kvinnor och, vad vet jag, kanske en multiplika- tionstabell för kvinnor, skrev han. Det har gjorts sådana tvärsäkra bedyranden om en fråga baserade på så ringa vetenskapliga bevis som i fråga om manligt och kvinnligt tänkesätt. hävdade till och med att samundervisning var en fördel för män. Pojkar får lära sig att vara vänliga, osjälviska och hövliga. Deras naturliga energi kanaliseras i nyttiga uttryckssätt i stället för att slösas bort på otyglat stojande, skrev han (1911, s. 60). En annan samhälls- och utbildningsreformator, , motsatte sig också könsåtskilda skolor. Jag är övertygad om att mänskligheten förr eller senare kommer att betrakta alla dessa separata utbildningsinstitutioner som de flesta amerikanska resande nu betraktar de stora klosterinrättningarna i : med respekt för de lovvärda motiven hos deras grundare, men med förundran över att ett sådant misstag någonsin har kunnat begås (1874, s. 1). Könsåtskilda skolor kan verka lockande i den nutida miljön, men ger i själva verket en ganska cynisk uppfattning om möjligheterna att minska könsklyftan på utbildningsområdet. Även om könsåtskilda skolor påstås erbjuda en lösning på problemet med könsstereotyper framgår det tydligt att sådana åtskilda skolor tenderar att förstärka könsstereotyperna. Separat utbildning för kvinnor vidmakthåller ofta attityder till och stereotyper för kvinnor som är till nackdel för dem, där man hävdar att flickor och kvinnor av naturen och till följd av omständigheterna är oförmögna att lyckas bra eller skaffa sig goda kunskaper vid institutioner med samundervisning (Epstein 1997, s. 191). Tanken att kvinnor inte kan konkurrera på lika villkor med män på samma område signalerar, även med stöd av feministkvinnor, att de behöver särskild behandling, att man övergivit hoppet om eller förmågan eller lusten att göra upprättandet av jämställda och säkra skolor till en nationell prioritering. Vi ger intrycket av att säga till flickorna att eftersom vi inte kan genomföra det gör vi det näst bästa – separerar er från de där otäcka pojkarna som bara gör livet surt för er. Även om förespråkare för könsåtskilda klassrum hävdar att klassrum i samskolor tenderar att förstärka könsstereotyper visar erfarenheten på det motsatta: Könsåtskilda klassrum tenderar att förstärka könsstereotyperna. Detta beror på att man i sådana åtskilda klassrum tenderar att utveckla särskilda psykologiska processer som leder till sådana könsstereotyper. I klassrum med samunder- visning utvecklas däremot en interaktion med det andra könet. Och den främsta forskning som genomförts av socialpsykologer som studerar stereotyper och fördomar har visat att det bara är genom kontakt som stereotyper kan brytas ned. I en metastudie av 515 forskningsstudier (Pettigrew 2006) visade det sig att kontakt inom en grupp vanligen minskar fördomar inom gruppen. Dessutom blir det sämre med tiden, inte bättre. De jämförande studierna om det amerikanska utbildningssystemet av forskaren (1997), vid , (), visar genomgående att så gott som alla genuseffekter som noteras växer med tiden i könsåtskilda skolor. Små skillnader som eventuellt noteras mellan pojkar och flickor i början kommer alltså att förstoras betydligt och växa med tiden, och på så sätt ge upphov till de mycket stereotypa skillnader som policyn utformats för att spegla. Resultaten av den enda systematiska studien av ett pilotprogram för könsåtskilda skolor i (Datnow, och 2001) var rätt nedslående: 1)Traditionella könsstereotyper förstärktes ofta i könsåtskilda skolor. Pojkarna tenderade att få en mer organiserad, traditionell och individualistisk undervisning, medan flickorna undervisades på ett mer fostrande, samarbetande sätt i öppen miljö. Genom denna politik uppförstoras det som kan vara måttliga eller obetydliga skillnader i fråga om fördelar till att bli stora skillnader när det gäller erfarenhet, och den utjämnar en mängd inlärningsmetoder till att bli kategoriska, och därmed stereotypa, könsbundna skillnader. 2)Eleverna fick olika budskap om genusfrågor. Medan både flickor och pojkar fick veta att kvinnor kan bli vad de vill uppmärksammades flickorna på begränsningar när det gäller deras beteende, och detta förstärktes med förväntningar på klädsel och utseende. Pojkarna fick uppfattningen att mannen är den huvudsakliga familjeförsörjaren, att män skulle vara starka och ta hand om sina fruar, som var känslomässigt svagare. 3)Upprättandet av separata skolor för flickor och pojkar på samma campus ledde till en delad förståelse av genus, där flickor uppfattades som snälla och pojkar som stygga.