sou · GYB363 · 2010-09-30 00:00:00 — Enligt 12 kap. 1 § första stycket skattebetalningslagen blir utbetalaren betalnings- ansvarig för den preliminärskatt som bestämts vid omprövningen. Det är alltså inte längre fråga om enbart en skyldighet att göra skatteavdrag och betala in avdragen skatt. Den som har betalat A-skatt utan att ha gjort motsvarande skatte- avdrag har rätt att kräva den för vars räkning skatten har betalats på beloppet (12 kap. 10 §). Detta är en bestämmelse om regressrätt när en arbetsgivare har betalat ett belopp för vilket han ålagts betal- ningsskyldighet enligt 11 kap. 19 § på den grunden att han inte gjort föreskrivet skatteavdrag (prop. 1996/97:100 s. 594). Arbets- givaren ska alltså inte bära skatten i slutändan, inte ens när han blivit betalningsansvarig enligt 12 kap. 1 § skattebetalningslagen. Betalningsansvar enligt 12 kap. 1 § första stycket skattebetalnings- lagen kan avse även skatteavdrag på ersättning till okänd mottagare. I en sådan situation skulle arbetsgivaren kunna få stå kostnaderna för skatten i slutändan och drabbas av presumtionen. Betalnings- ansvaret enligt 12 kap. 1 § första stycket skattebetalningslagen är emellertid i grunden accessoriskt med den skattskyldiges ansvar och förenat med regressrätt gentemot den för vars räkning skatten be- talats. Enligt vår uppfattning är det därför inte fråga om ett sådant betalningsansvar för vilken den aktuella presumtionen ska gälla. Särskild inkomstskatt för utomlands bosatta Fysiska personer som är bosatta utomlands är skattskyldiga enligt lagen (1991:586) om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta (SINK). Skattepliktig inkomst enligt den lagen är bland annat lön som utgått av anställning i den mån inkomsten förvärvats genom verksamhet här i riket. Även denna skatt betalas av arbetsgivaren som ska göra skatteavdrag när ersättningen betalas ut. Om den som har betalat ut ersättning som för mottagaren utgör skattepliktig in- komst enligt SINK inte har gjort föreskrivet skatteavdrag, är ut- betalaren tillsammans med mottagaren av vederlaget skyldig att betala skatten för inkomsten (9 a § första stycket). Utbetalaren har även enligt denna lag rätt att kräva arbetstagaren på beloppet (9 a § andra stycket). Arbetsgivaren ska alltså inte heller här bära skatten i slutändan. Presumtionen ska därför inte heller gälla vid underlåtet skattavdrag enligt dessa bestämmelser. Särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl. Utomlands bosatta artister och idrottsmän betalar skatt enligt lagen (1991:591) om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl. (A-SINK). Skattepliktig inkomst enligt denna lag är kontant ersättning eller annat vederlag som uppbärs från för artistisk eller idrottslig verksamhet som bedrivs i eller på svenskt fartyg (7 §). Även denna skatt betalas in av arbetsgivaren som ska göra skatteavdrag. Vid underlåtet skatteavdrag blir arbetsgivaren betalningsskyldig för beloppet, men även enligt denna lag har arbets- givaren regressrätt mot arbetstagaren. Arbetsgivaren ska alltså inte heller här bära skatteutgiften i slutändan. Någon presumtion behövs därför inte heller i detta sammanhang. Straffavgifter och relevanta administrativa sanktioner Presumtionen ska även gälla i fråga om straffavgifter vid förseningar och relevanta administrativa sanktioner. I skattebetalningslagens 15 kap. finns bestämmelser om särskilda avgifter. Det är dessa av- gifter som bör anses som straffavgifter och relevanta administrativa sanktioner i den mening som avses i artikel 6.3 i direktivet. De av- gifter i 15 kap. som är aktuella är skattetillägg och förseningsavgift. Skattetillägg tas ut om en skattskyldig på annat sätt än muntligen under förfarandet lämnat en oriktig uppgift till ledning för beskatt- ningen eller avgiftsbestämningen (1 §). Skattetillägg ska tas ut också vid skönsbeskattning enligt 11 kap. 19 § andra stycket (2 §). Om en oriktig uppgift har lämnats, är skattetillägget som huvudregel 20 pro- cent av den skatt eller avgift som, om den oriktiga uppgiften hade godtagits, inte skulle ha påförts eller felaktigt skulle ha tillgodo- räknats den skatt- eller avgiftsskyldige (4 §). I kapitlets 5 § före- skrivs följande beträffande skattetillägg vid skönsbeskattning. Vid skönsbeskattning skall skattetillägget beräknas på den skatt som till följd av skönsbeskattningen bestäms för den skattskyldige utöver vad som annars skulle ha bestämts enligt de uppgifter som den skatt- skyldige har lämnat på något annat sätt än muntligen eller av den skatt som till följd av skönsbeskattningen inte skall tillgodoräknas den skatt- skyldige. Vid beräkningen av skattetillägget skall bestämmelserna i 4 § första stycket tillämpas. Till den del skönsbeskattningen innefattar rättelse av en oriktig uppgift från den skattskyldige, skall tillägget dock beräk- nas enligt 4 § första-tredje styckena. Enligt 1 kap. 4 § första stycket 1–3 skattebetalningslagen gäller vad som sägs i den lagen om skatt och skattskyldig även avgift och avgiftsskyldig, avdragen skatt och den som är skyldig att göra sådant avdrag samt skattetillägg och den som är skyldig att betala sådant tillägg. Skattetillägg tas alltså ut såväl beträffande skatter och avgifter på lön för vilka arbetsgivaren är skatte- eller avgiftsskyldig som vid underlåtet skatteavdrag. När det gäller de förstnämnda skatterna och avgifterna slår en presumtion vid skönsbeskattningen för tre mån- aders anställningsförhållande igenom även på skattetillägget, efter- som avgiften bestäms med ledning av den skatt som bestäms vid skönsbeskattningen. Någon särskild presumtionsregel behövs därför inte i det sammanhanget. Bestämmelserna om skattetillägg gäller alltså även skatteavdrag. Vi har ovan konstaterat att presumtionen inte ska gälla vid beslut om betalningsansvar vid underlåtet skatteavdrag. Anledningen till detta är att arbetsgivaren inte står skattekostnaden i slutändan. Kravet i artikel 6.3, jämförd med artikel 6.1 b, på en presumtion för tre mån- aders anställningsförhållande bör enligt vår mening när det gäller sanktionsavgifter uppfattas så att, om presumtionen gäller en viss skatt eller avgift, så ska presumtionen också slå igenom på en sank- tionsavgift avseende en sådan skatt eller avgift. Om presumtionen däremot inte gäller beträffande en viss skatt eller avgift, ska presum- tionen inte heller gälla en sanktionsavgift som tas ut vid under- låtenhet att betala en sådan skatt eller avgift. Presumtionen ska därför inte gälla vid bestämmande av skattetillägg som tas ut vid underlåtet skatteavdrag. Detta gäller beträffande skattetillägg enligt såväl skattebetalningslagen som SINK och A-SINK. I 15 kap. finns en annan särskild avgift som är relevant, nämligen förseningsavgiften enligt 8 §. Den är 500 eller och beror inte på ersättningen till anställda eller faktiskt undanhållen skatt eller avgift. Presumtionen är därför inte aktuell beträffande denna sär- skilda avgift. Arbetsgivare som gjort föreskrivna kontroller Enligt artikel 4.3 ska medlemsstaterna säkerställa att arbetsgivare som har fullgjort sina skyldigheter enligt artikel 4.1 inte ska hållas ansvariga för överträdelser av direktivets förbud, om arbetsgivarna inte kände till att den handling som uppvisas som giltigt uppehålls- tillstånd eller annan handling som ger rätt till vistelse var en för- falskning. En arbetsgivare som lurats av en tredjelandsmedborgare att tro att tredjelandsmedborgaren är här lagligt ska därför inte träffas av presumtionen. Frågan hur denna ansvarsfrihetsgrund ska utfor- mas behandlas i avsnitt 7.13. Ansvarsfriheten påverkar inte möjlig- heten att tillämpa bestämmelsen i 11 kap. 19 § andra stycket skatte- betalningslagen om skönsbeskattning. Mot bakgrund av slutsatserna behövs en presumtion för tre månaders utfört heltidsarbete i förhållande till arbetsgivare för tredjelands- medborgare som vistas här utan föreskrivet tillstånd vid sköns- beskattning i samband med omprövning av beskattningsbeslut av- seende sådana skatter och avgifter som i skattebetalningslagen benämns arbetsgivaravgifter. Presumtionen bör placeras i en bestäm- melse efter 11 kap. 19 § skattebetalningslagen. 7.11Mekanismer så att tredjelandsmedborgarna kan erhålla efterhandsutbetalningar Bedömning: betalar ut medel som in- flutit vid verkställighet av dom oavsett var sökanden är bosatt. Någon ny lagstiftning är därför inte nödvändig för att uppfylla kravet i artikel 6.4 i direktivet. Enligt artikel 6.4 i direktivet ska medlemsstaterna säkerställa att nödvändiga mekanismer inrättas som säkerställer att de aktuella tredjelandsmedborgarna kan erhålla eventuella efterhandsutbetal- ningar av ersättning enligt artikel 6.1 a och som är indriven enligt kraven i artikel 6.2, även om de har återvänt eller blivit återsända. Bestämmelsen innebär för del att Kronofogdemyndig- heten ska betala ut medel som influtit vid verkställighet av en dom, även om utbetalningen måste göras till utlandet. I 13 kap. utsök- ningsbalken finns bestämmelser om redovisning av influtna medel. skyldighet att betala ut medel som influtit vid verkställighet av en dom är densamma, oavsett om sökanden är svensk eller utlänning och oavsett var sökanden är bosatt. Krono- fogdemyndigheten tar inte ut några extra avgifter vid utbetalning till utlandet. Direktivets krav i denna del är därför uppfyllda. 7.12Villkor för förlängning av uppehållstillstånd Förslag: Möjligheten att bevilja tidsbegränsade uppehållstillstånd för utlänningar som behövs för att förundersökning eller huvud- förhandling i brottmål ska kunna genomföras utvidgas till att gälla även när utlänningen ska avvisas eller utvisas enligt beslut eller dom som vunnit laga kraft. Det införs en möjlighet att bevilja ytterligare uppehållstillstånd för den som har uppehålls- tillstånd enligt 5 kap. 15 § UtlL, som samarbetat med de brotts- utredande myndigheterna i en utredning om brott enligt 20 kap. 5 § UtlL och som väckt talan om innestående ersättning. En utlänning som fått sådant ytterligare uppehållstillstånd ska, precis som för det ursprungliga tillstånd, av lands- tinget erbjudas vård i samma uppfattning som den som är bosatt inom . Han eller hon ska vidare, i likhet med vad som gällde vid vistelsen med stöd av det tidigare uppehållstillståndet, vara undantagen från kravet på arbetstillstånd. Enligt artikel 13.4 i direktivet ska det i medlemsstaternas lagstift- ning finnas en möjlighet att vid vissa förutsättningar bevilja till- fälliga uppehållstillstånd för tredjelandsmedborgare som varit anställda i strid med direktivets förbud i de fall som avses i artikel 9.1 c och e, dvs. om överträdelsen åtföljts av särskilt exploaterande arbetsför- hållanden eller överträdelsen avser olaglig anställning av en minder- årig. Bestämmelsen har följande lydelse. När det gäller brott som omfattas av artikel 9.1 c och e ska medlems- staterna i sin nationella lagstiftning fastställa villkoren enligt vilka de i varje enskilt fall kan bevilja tillfälliga uppehållstillstånd, som är knutna till de relevanta nationella förfarandenas varaktighet, till berörda tredje- landsmedborgare, med användning av jämförbara arrangemang som de som gäller för tredjelandsmedborgare som omfattas av direktiv /81/EG. Även artikel 6.5 gäller uppehållstillstånd för de aktuella tredjelands- medborgarna. I denna bestämmelse föreskrivs följande. I de fall tillfälliga uppehållstillstånd har beviljats enligt artikel 13.4 ska medlemsstaterna i den nationella lagstiftningen fastställa villkoren för förlängning av dessa uppehållstillstånd tills dess att tredjelandsmed- borgaren har erhållit eventuella efterhandsutbetalningar av ersättning enligt punkt 1 i denna artikel. Artikel 13 har . Bestäm- melsen i artikel 13.4 har dock inget samband med de förenklade klagomålsförfarandena. I skäl 27 anges att, som ett komplement till mekanismerna för att inge klagomål, medlemsstaterna bör ha möj- lighet att bevilja tredjelandsmedborgare som har utsatts för särskilt exploaterande arbetsförhållanden eller som var en olagligt anställd minderårig, och som samarbetar i det straffrättsliga förfarandet mot arbetsgivaren, tillfälliga uppehållstillstånd som är knutna till de relevanta nationella förfarandenas varaktighet. Bestämmelsen bör alltså uppfattas så att den avser uppehållstillstånd för tredjelands- medborgare som ska höras vid förundersökning eller huvudförhand- ling beträffande en kriminaliserad överträdelse av direktivets förbud. I artikel 13.4 hänvisas till direktiv /81/EG av om uppehållstillstånd till tredjelandsmedborgare som har fallit offer för människohandel eller som har fått hjälp till olaglig invandring och vilka samarbetar med de behöriga myndigheterna. direktivet ska dessa tredjelandsmedborgare kunna beviljas tillfälliga uppehållstillstånd, om de samarbetar med de brottsutredande myndig- heterna och vissa andra förutsättningar är uppfyllda. När direktivet skulle genomföras fanns redan i 5 kap. 15 § UtlL en möjlighet att bevilja en utlänning uppehållstillstånd, om det be- hövdes för att förundersökning eller huvudförhandling skulle kunna genomföras. Med anledning av kraven i direktiv /81 ändrades 5 kap. 15 § UtlL så att den fick följande lydelse. Ett tidsbegränsat uppehållstillstånd skall på an- sökan av förundersökningsledaren ges till en utlänning som vistas här, om 1.det behövs för att förundersökning eller huvudförhandling i brott- mål skall kunna genomföras, 2.utlänningen klart visat sin vilja att samarbeta med de brottsutred- ande myndigheterna, 3.utlänningen brutit alla förbindelser med de personer som är miss- tänkta för brott som förundersökningen avser, och 4.hänsyn till den allmänna ordningen och säkerheten inte talar emot att tillstånd beviljas. Om utlänningen vill ha betänketid för att återhämta sig och för att kunna ta ställning till om han eller hon vill samarbeta med de brotts- utredande myndigheterna, skall på ansökan av förundersökningsledaren ett tidsbegränsat uppehållstillstånd meddelas om de förut- sättningar som anges i första stycket 1 och 4 är uppfyllda. Ett uppehållstillstånd som meddelats enligt första stycket får förlängas om förundersökningsledaren begär det och de där angivna förutsätt- ningarna är uppfyllda. Ett uppehållstillstånd som meddelats enligt andra stycket får förlängas om förundersökningsledaren begär det, det av särskilda skäl finns behov av en längre betänketid och de förutsättningar som anges i första stycket 1 och 4 är upp- fyllda. Den möjlighet att bevilja uppehållstillstånd som fanns redan före gen- omförandet av direktiv /81 var inte begränsad till vissa slags brott. I förarbetena inför genomförandet av direktivet (prop. 2006/07:53 s. 17) förklarades att direktivet inte medförde att det skulle införas någon sådan begränsning. Möjligheten i 5 kap. 15 § UtlL kan alltså användas även vid brott enligt 20 kap. 5 § UtlL. De villkor som uppställs i 5 kap. 15 § UtlL är lämpliga som villkor för att bevilja uppehållstillstånd i de situa- tioner som avses i artikel 13.4. Det finns alltså redan nu en sådan möjlighet att bevilja uppehålls- tillstånd som krävs enligt artikel 13.4. Det finns emellertid en begräns- ning för denna möjlighet som inte är godtagbar. I 5 kap. 18 § UtlL föreskrivs inledningsvis att den som vill ha uppehållstillstånd i ska ha ansökt om och beviljats sådant tillstånd före inresan i landet. En ansökan om uppehållstillstånd får som huvudregel inte bifallas efter inresan. Detta gäller dock inte bland annat om utlänningen kan beviljas eller har tidsbegränsat uppehållstillstånd här med stöd av 15 §. I paragrafens fjärde stycke föreskrivs att i fråga om uppehållstillstånd för en utlänning som ska avvisas eller utvisas enligt dom eller beslut som vunnit laga kraft så gäller föreskrifterna i 15 a §, 8 kap. 14 § och 12 kap. 18–20 §§ UtlL. Denna bestämmelse innebär att det inte är möjligt att bevilja uppe- hållstillstånd för en utlänning som ska avvisas eller utvisas enligt en dom eller ett beslut som vunnit laga kraft annat än med stöd av de angivna bestämmelserna. För att det ska vara möjligt att bevilja sådant uppehållstillstånd som avses i 5 kap. 15 § UtlL även för en utlänning som ska avvisas eller utvisas enligt dom eller beslut som vunnit laga kraft måste en sådan möjlighet föreskrivas. Denna möjlighet bör kompletteras med en bestämmelse om att domen eller beslutet som vunnit laga kraft inte får verkställas medan det nya beslutet gäller. Dessutom måste ges möjlighet att i samband med prövningen av ansökan om uppehållstillstånd stoppa verkställigheten av beslutet om avvisning eller utvisning tills ansökan om uppehålls- tillstånd enligt 5 kap. 15 § UtlL prövats. När det gäller kravet i artikel 6.5 på att det i nationell lagstift- ning ska fastställas villkor för förlängning av de ovan behandlade uppehållstillstånden till dess att tredjelandsmedborgaren har erhållit eventuell innestående ersättning, så finns inte en sådan möjlighet i svensk rätt. I direktivet ges inga riktlinjer för vad villkoren ska inne- bära. Enligt vår uppfattning bör möjligheten att bevilja förlängning av uppehållstillstånd begränsas till fall där tredjelandsmedborgare som samarbetat i det straffrättsliga förfarandet och som gör gällande att de varit anställda i strid med direktivets förbud har väckt talan mot en hävdad arbetsgivare angående innestående ersättning för arbete under anställning i strid med direktivets förbud. Talan kan ha väckts antingen vid allmän domstol eller genom ansökan om betal- ningsföreläggande vid kronofogdemyndigheten. Dessutom bör krävas att det inte är kvar innan avgörande kan förväntas avseende talan och dessutom att det återstår att hållas förhandling i målet. Dessa två villkor behöver enligt vår uppfattning inte ställas upp i en uttrycklig bestämmelse. Artikel 6.5 bör i utlänningslagen inte genomföras som en möjlig- het till förlängning av ett uppehållstillstånd som meddelats enligt 5 kap. 15 § UtlL utan som en möjlighet att bevilja ett ytterligare uppehållstillstånd för den som har uppehållstillstånd enligt nämnda bestämmelse. Enligt vår uppfattning bör möjligheten till förläng- ning av uppehållstillstånd inte begränsas till de i artikel 13.4 i direk- tivet angivna situationerna. En utlänning som vistas i med stöd av ett tidsbegränsat uppehållstillstånd enligt 5 kap. 15 § första stycket UtlL ska enligt lagen (2008:344) om hälso- och sjukvård åt asylsökande m.fl. av erbjudas vård i samma omfattning som den som är bo- satt inom . En utlänning som har beviljats sådant uppe- hållstillstånd är vidare undantagen från kravet på arbetstillstånd (5 kap. 1 § andra stycket UtlF). Enligt vår uppfattning bör en ut- länning som medverkat vid en förundersökning eller en huvud- förhandling i brottmål ha fortsatt rätt till sjukvård i nämnda om- fattning och möjlighet att försörja sig genom arbete som han eller hon har uppehållstillstånd för att kunna avsluta en rättegång om rätt till innestående ersättning. 7.13Förhållandet mellan artikel 4.3 och artikel 6 Enligt artikel 4.3 ska medlemsstaterna säkerställa att arbetsgivare som fullgjort sina kontroll- och anmälningsskyldigheter enligt arti- kel 4.1 inte ska hållas ansvariga för överträdelser av det förbud som anges i artikel 3, såvida arbetsgivarna inte kände till att den handling som uppvisats som giltigt uppehållstillstånd eller annan handling som ger rätt till vistelse var en förfalskning. Vi har i avsnitt 4.5.5 dragit slutsatsen att direktivet medger att inte endast den som upp- såtligen haft en olovligt vistandes tredjelandsmedborgare i sin tjänst döms för detta utan även den som gjort sig skyldig till en sådan gärning av oaktsamhet. Det är alltså möjligt att i viss utsträckning ställa högre krav på arbetsgivarna än de som anges i artikel 4.3. Vi har vidare, i avsnitt 6.4, dragit slutsatsen att det är möjligt att före- skriva ansvarsfrihet även i andra situationer än de som anges i artikel 4.3 där arbetsgivaren inte agerat med uppsåt eller oaktsamt i samband med anställningen, t.ex. om utlänningen vid arbetsgivarens kontroll visat upp ett förfalskat uppehållstillstånd och arbetsgivaren underlåtit att spara en kopia av handlingen. Ansvarfrihetsgrunden bör därför uttryckas på det sättet att en arbetsgivare som har en olovligt vistandes utlänning i sin tjänst ska drabbas av sanktioner och åtgärder endast om gärningen skett uppsåtligen eller av oakt- Denna ansvarsfrihetsgrund bör gälla beträffande de bestäm- melser i artikel 6 som är av sanktionskaraktär, nämligen presum- tionerna för viss överenskommen ersättning och för tre månaders utfört heltidsarbete samt skyldigheten att betala kostnader för att skicka innestående ersättning. Vi har ovan föreslagit att vissa av de bestämmelser som behövs för att genomföra direktivets artikel 6 ska placeras i en ny lag. Det rör sig om bestämmelser om rätt till innestående ersättning, om presum- tionerna för viss överenskommen ersättning och tre månaders utfört heltidsarbete samt om skyldighet för arbetsgivaren att betala kost- nader för att skicka innestående ersättning. Det får inte vara möj- ligt att genom avtal inskränka arbetstagarnas rättigheter enligt den lagen. Lagen ska alltså vara tvingande till arbetstagarens förmån. I detta avsnitt redovisar vi våra överväganden i fråga om hur arti- kel 7 i direktivet ska genomföras. Efter en redogörelse för direkti- vets bestämmelser följer en redovisning av våra överväganden om lagstiftningsbehovet för först artikel 7.1 b (fråntagande av rätten att delta i offentlig upphandling), artikel 7.1 a och c (fråntagande av rätten till offentliga stöd, bidrag och andra förmåner respektive skyldighet att återbetala sådana förmåner) samt slutligen artikel 7.1 d (stängning av inrättning eller återkallande av tillstånd att driva verk- samheten). Varje avsnitt inleds med en beskrivning av vilka svenska bestämmelser som berörs. Enligt artikel 7 i direktivet ska medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att arbetsgivare i lämpliga fall även ska omfattas av vissa ytterligare åtgärder. a)Fråntagande av rätten till en del av eller alla offentliga förmåner, stöd eller bidrag, inbegripet EU-bidrag som förvaltas av med- lemsstaterna, . b)Fråntagande av rätten att delta i offentlig upphandling enligt defi- nitionen i och rådets direktiv /18/EG av om samordning av förfarandena vid offent- lig upphandling av byggentreprenader, varor och tjänster . c)Återbetalning av en del av eller alla offentliga förmåner, stöd eller bidrag, inbegripet EU-bidrag som förvaltas av medlemsstaterna, som arbetsgivaren har beviljats före upptäckten av den olagliga anställningen. d)Tillfällig eller permanent stängning av inrättningar som har an- vänts för att begå överträdelsen eller tillfälligt eller permanent upphävande av tillståndet att driva näringsverksamheten i fråga om detta är berättigat med tanke på hur allvarlig överträdelsen är. Det är tillåtet för medlemsstaterna att besluta att inte tillämpa åtgär- derna, om arbetsgivaren är en fysisk person och anställningen avser arbete för arbetsgivarens privata syften. Samtliga de åtgärder som anges i artikel 7 ska vara möjliga att vidta mot en arbetsgivare som har överträtt anställningsförbudet i arti- kel 3. Åtgärderna ska dock tillämpas endast i lämpliga fall. Vad som är att betrakta som lämpliga fall anges inte i direktivet. Det är därmed upp till medlemsstaterna att avgöra i vilka fall respektive åtgärd ska kunna tillämpas. Det föreskrivs inte heller i direktivet om alla åtgärder ska aktuali- seras för en och samma överträdelse. Medlemsstaterna får därför själva bestämma om en eller flera eller kanske inte någon av åtgärderna ska tillämpas i ett enskilt fall. Vi måste dock utgå ifrån att det ska finnas en möjlighet att tillgripa var och en av de uppräknade åtgär- derna i något läge. Det är alltså inte tillåtet att anse bestämmelsen genomförd, om endast en av åtgärderna finns tillgänglig i nationell rätt. 8.4Inskränkningar i rätten att delta i offentlig upphandling – artikel 7.1 b 8.4.1Allmänt om lagen om offentlig upphandling