sou · GXB316d2 · 2010-01-01 00:00:00 — ökade försäljningen av skönlitteratur, facklitteratur och barn- och ungdomslitteratur med . Ökningen har fortsatt. sålde de svenska förlagen fler böcker än de gjort . Mycket tyder dock på att utvecklingen nu håller på att vända. redovisar förlagen sämre lönsamhet. Medan såväl bokbranschen som våra läsvanor har genomgått ganska stora förändringar , har statens litteraturstöd i grunden varit oförändrat. Det har byggts ut och kompletterats men dess grundkriterium – att bedöma litteratur på titelnivå enbart efter kvalitet – har inte förändrats. Stödet reduceras visserligen i relation till upplaga och prissättning, men någon hänsyn till förlagets eko- nomiska stödbehov görs inte. I det avseendet skiljer sig litteratur- stödet från både fonogram- och kulturtidskriftsstödet. Detta faktum leder, enligt vår uppfattning, till ett legitimitets- underskott. Litteraturstödet har ofta kritiserats för att det i hög grad går till stora, ekonomiskt starka förlag som borde kunna bära kostnaderna för hela sin utgivning. Enligt Statens kulturråds redo- visningar framgår att ungefär en tredjedel av det totala anslaget till litteraturstödet ges till de större förlagen. I de generella bestämmelser för Statens kulturråds bidragsfördelning som formuleras i regleringsbrevet för rådet heter det bl.a. att bidragen ska prövas utifrån respektive bidragssökande institutions och organisations verksamhetsmässiga prestation och ekonomiska situation samt utifrån kulturpolitiska prioriteringar.4 Mot denna bakgrund, är det enligt vår uppfattning relevant att reflektera över ett antal grundläggande frågor kring litteraturstödet, t.ex. om litteraturstödet skulle kunna göras mera kulturpolitiskt profilerat och om det till sina tekniska och bedöm- ningsmässiga grunder är relevant och tidsenligt utformat. Förespråkarna för litteraturstödet, så som det ser ut , brukar framhålla vikten av att det är neutralt i den meningen att alla förlag, stora som små, rika som fattiga, kan söka och få statligt litteraturstöd. Detta garanterar, menar man, en ordning där den konstnärliga kvaliteten fäller utslag – inte förlagets ekonomi. Kritikerna, däremot, skjuter in sin argumentation på just detta: i så gott som alla andra statliga stödordningar görs en bedömning av det ekonomiska stödbehovet, varför inte när det gäller litteratur- stödet? 4 Regleringsbrev för avseende , generella villkor för bidragshantering. Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering Möjligheterna till en sänkning eller ett avskaffande av momsen på böcker som ett alternativ till andra stödåtgärder diskuterades . Detta förslag fördes inte vidare, utan det ansågs att ett selektivt litteraturstöd skulle få större effekt. har momsen sänkts och vi har fortfarande kvar litteraturstödet. Mot den redovisade bakgrunden är det vår uppfattning att litte- raturstödet behöver ges en tydligare kulturpolitisk profil. , som fördelar stödet, har också framfört sådana synpunkter och anfört såväl administrativa som kulturpolitiska skäl för förändringar. Ett stöd på titelnivå är i vissa avseenden tungt att administrera som insatserna, enligt rådets uppfattning, inte haft önskvärd träffsäkerhet.5 Vi instämmer i dessa synpunkter och anser att litteraturstödet bör göras om enligt följande övergripande riktlinjer: Det statliga litteraturstödet bör vara en del av ett allmänt stöd för kulturpolitiska insatser inom hela litteratur- och biblioteks- området. Vid bedömningen av ansökningar ska hänsyn tas till – förutom kvalitet - det enskilda projektets ekonomiska stödbehov. Vid fördelningen ska bedömningen utgå från dels litterär kvalitet, dels kulturpolitisk prioritering. Vi föreslår således att stödet kan ges till produktion och distribu- tion av böcker och kulturtidskrifter med stöd i de mål som formuleras för den nationella kulturpolitiken och i riktlinjer uttryckta i en särskild förordning. I riktlinjerna bör särskilt upp- märksammas nya tekniska lösningar, internationella satsningar och översättningar från små språkområden. Det statliga stödet till kulturtidskrifter är en viktig del i det föreslagna allmänna litteraturstödet. Det nuvarande tidskriftsstödet åtnjuter en stor kulturpolitisk legitimitet. har erbjudit plats för ett litterärt innehåll som har allt svårare att få plats inom medieområdet i övrigt. De utgör också en viktig plantskola för nya skribenter och nya uttrycksformer som kan ha stor betydelse för utvecklingen inom hela det litterära 5 Skrivelser till Utbildnings- och och . I den senare skriver bl.a. Regelverket bör tillåta att beviljar utgiv- ningsstöd till kulturpolitisk angelägen utgivning, i stället för produktionsstöd till enskilda titlar. Den kvalitetsbedömning som föregår beslutet ska ta sikte på utgivningens kultur- politiska aspekt snarare än den enskilda titeln. Det statliga bidraget blir därmed väsentligt mindre detaljstyrande. Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering. fördelade i produk- tionsstöd till kulturtidskrifter . För att få del av det statliga stödet är det ett krav att tid- skriften i fråga går med ekonomisk förlust. har i olika sammanhang framfört synpunkten att detta negativa ekonomiska incitament bör tas bort från den förordning som reglerar stödet. Vi delar den uppfattningen och föreslår att frågan behandlas i sam- band med översynen av samtliga förordningar som reglerar stödet till litteratur och kulturtidskrifter. Nuvarande förordningar inom området bör alltså – i den mån det bedöms relevant – upphöra och som nämnts ersättas av en övergripande reglering i förordningsform. Vid utformningen av en ny reglering bör beaktas. Det statliga fonogramstödet bör ingå i ett allmänt stöd för kulturpolitiska insatser inom hela musikområdet. Kriterier och riktlinjer för ett allmänt stöd inom musikområdet regleras i en ny förordning. En analys av hur, och i så fall i vilka former, statliga insatser kan ge mest effekt specifikt på fonogramområdet bör göras. Denna analys bör ta hänsyn dels till den tekniska utveck- lingen och debatten kring upphovsrätten, dels till de övriga behov som finns inom branschen. Stödet bör fördelas centralt av den föreslagna myndigheten för konstarterna. Statliga medel till fonogramverksamhet, dvs. utgivning av musik på skiva, kassett och cd, har funnits . Det var inledningsvis en av Rikskonserters uppgifter genom utgivningen på skivmärkena Caprice och Norr6. inrättades ett särskilt bidrag för produktion och utgivning av fonogram på . startade produktionen av den musikhistoriska antologin inom ramen för Kungl. kompletterades produktionsstödet – precis som var fallet inom 6 Utgivningen på Caprice finns fortfarande kvar. Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering litteraturen – med ett distributionsstöd i form av inrättandet av ett statligt subventionerat distributionsbolag som ett dotterbolag till . Ibörjan av fick regeringens upp- drag att pröva nya former för stöd inom området, bl.a. mot bakgrund av en snabb teknisk utveckling och en iövrigt starkt föränderlig bransch. föreslog då bl.a. att de produktioner som fick fonogramstöd skulle distribueras till landets folkbibliotek och att det utvecklingsstöd som införts på försök, riktat till mindre och medelstora fonogrambolag, skulle permanentas. finns tre former av stöd: Produktionsstöd – stöd till produktion, distribution och mark- nadsföring av ett ännu inte utgivet fonogram. Marknadsstöd – stöd för distribution och marknadsföring av ett redan utgivet fonogram. Utvecklingsstöd – stöd i form av en fast summa för att sökanden (bolag eller liknande) ska kunna utveckla verksamheten. uppgick Statens kulturråds anslag för bidrag till fonogram och musikalier m.m. till . Vi kan konstatera att fonogrambranschen genomgått stora förändringar. De fysiska ljudbärarna har i hög grad ersatts av andra distributionsformer. Tillgängligheten till musik har både förbättrats och försämrats. Utbudet via internet är närmast obegränsat. För att tillgodogöra sig detta krävs dock såväl teknisk utrustning i form av en dator och förmågan och kunskapen att hitta det man söker. Antalet traditionella skivaffärer med brett sortiment och sakkunnig personal, där man kan köpa musik på en fysisk skiva har minskat. Dessa förändringar leder givetvis till en rad frågeställningar med anknytning till det statliga fonogramstödet. Förutom att en viss tveksamhet kan resas mot att staten bedömer fonogram på titelnivå, är det nästan ofrånkomligt att reflektera över vilka behov som bör vara kulturpolitiskt prio- riterade inom denna bransch. Kostnaderna för den som vill spela in och få ut sin musik har med teknikens hjälp sjunkit. har den nya tekniken inneburit nya problem. Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering. fonogramområdets branschorganisationer är ett omfattande investeringsstöd det som skulle kunna ge förutsättningar för att kunna vidmakthålla och utveckla en bred och mångsidig fonogram- utgivning i . Enligt vår bedömning bör fonogramstödet avvecklas i sin nuvarande form och ingå i ett allmänt stöd för kulturpolitiska insatser på musikområdet, liknande det som ovan föreslagits för litteraturområdet. En särskild analys av hur, och i så fall i vilka former, ett statligt branschstöd kan göra mest effekt på fonogramområdet bör göras skyndsamt. Denna bör ta hänsyn dels till den tekniska utvecklingen och debatten kring upphovsrätten, dels till de övriga behov som finns inom branschen. Kriterier och riktlinjer för stödet bör regleras i en förordning. 13.3Stödet till de fria grupperna Stödet till de fria grupperna inom scenkonstområdet kvarstår för central fördelning och bör fördelas av den föreslagna myndigheten för konstarterna. Inom ramen för fördelning av stödet bör prioriteras att höja bidragsnivån till de grupper som får stöd. Stödet till arrangörer inom teater, dans och musik föreslås i tillämpliga delar ingå i den föreslagna portföljmodellen. De s.k. fria grupperna finns företrädesvis inom scenkonstområdet. Statens insatser för att stödja dessa har fått en allt större betydelse och framför allt för många av de fria teatergrupperna är det årliga verksamhetsstödet en förutsättning för att man ska kunna bedriva verksamhet över huvud taget. Statens stöd till dessa grupper har utvecklats successivt och har sina rötter i 1950- och 60-talens statliga stöd till bl.a. sommarspel Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering och turnéer samt i det särskilda utrustningsstöd som utgick till arrangörer av tillfällig teaterverksamhet.7 Men det var inte förrän som begreppet teatergrupp blev en del av den kulturpolitiska begreppsvärlden. 1969/70 gick till uppsättningskostnader och utrustning vid teatergrupper med verksamhet av experimentell natur i kulturbudgeten. I denna formulering har vi också en del av förklaringen till fenomenet fri grupp: De var avantgardistiska, experimentella och kände sig inte hemma i den tidens institutioner. Kännetecknande för de fria grupperna – formellt sett – är att de saknar huvudman och ett formulerat kulturpolitiskt uppdrag. I den översyn av statens bidragsgivning till de fria teatergrupperna, som gjorde 2006, konstaterades bl.a. att dessa fick av det totala statliga scenkonstanslaget8 men svarar för av utbudet. har fördelat ca till ett 70-tal fria teatergrupper, före- trädesvis som produktionsstöd. Vissa av dessa grupper har ett treårigt bidrag och får därmed möjlighet att skapa en mera långsiktig planering av sin verksamhet9. Fria grupper inom den nutida dansen har för det mesta formen av tillfälliga grupperingar kring en koreograf och en specifik pro- duktion. Bidragen till de fria dansgrupperna och koreografernas verksamhet kommer företrädesvis från staten, endast ett fåtal kommuner och landsting och regioner utanför storstadsområdena ger produktionsstöd. Generellt sett har utvecklingen inom hela dansområdet varit positiv . De statliga anslagen har ökat kraftigt, liksom engagemanget från regionala och lokala aktörer. Staten har lämnat stöd till fria musikgrupper . Från en blygsam start, där resurserna fördelades mellan 21 grupper, växte snabbt behoven. får ca 150 grupper inom många olika genrer dela på ca i statligt verksamhets- bidrag. Inom detta område är staten så gott som ensam offentlig bidragsgivare. har det statliga bidraget utgjort av gruppernas intäkter medan stöd från kommuner och landsting stannat vid ett par procent. 7Diskussionsunderlag angående frigruppsanslaget för teater, dans och musik, 2004. 8Inklusive de nationella institutionerna Operan, och . 9Formellt sett får besluta om stöd för enbart i taget, men kan ange en inriktning för . har ett bemyndigande avseende att besluta om bidrag . Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering. De fria grupperna inom scenkonstområdet har under de senaste dryga 30 åren varit ett angeläget inslag inom den nationella kultur- politiken. De har vitaliserat institutionerna och de har på ett konkret sätt bidragit till att förverkliga en av kulturpolitikens viktigaste målsättningar: att sprida professionell kultur till människor över hela landet. är begreppet fri grupp knappast relevant som en motpol till institutionerna. Dessa båda kategorier överlappar varandra – det finns ett livaktigt flöde av idéer, utövare och publik mellan dem. Vi bedömer det som lämpligt att behålla bidragsgivningen till de fria grupperna på central nivå av flera skäl, åtminstone i ett första skede. Grupperna är – särskilt inom teater och dans – i hög grad ett storstadsfenomen. Även om flera grupper ursprungligen kommer från olika håll i landet, hamnar de ofta i , eller . Det gör att de fria grupperna som kultur- politisk resurs knappast går att fördela geografiskt på samma sätt som t.ex. institutioner och organisationer. Skådespelare, dansare och koreografer är starkt beroende dels av de produktionsresurser som finns i storstäderna, dels möjligheter till andra uppdrag då de inte repeterar eller medverkar i en föreställning. Trots perioder av gynnsam arbetsmarknad och ekonomiska till- skott i form av höjda statliga anslag har de fria grupperna inom framför allt teaterområdet signalerat fortsatt svåra arbetsvillkor. har i sin bidragsgivning starkt drivit kravet att grupperna ska tillämpa gällande kollektivavtal för att kunna höja löner och ersättningar till sina medlemmar. Även om allt fler gör detta, är det en lång väg kvar till målet. För att kunna täcka personalkostnader som löner, sociala avgifter och pensionsavsättningar hos de fria teatergrupperna skulle det statliga stödet behöva fördubblas, alternativt skulle hälften av de fria grupperna behöva lämna stödsystemet. Vår bedömning är att det inom ramen för fördelning av stödet bör prioriteras att höja ersättningsnivån till de grupper som får stöd. Detta innebär – med oförändrad budget – att det ges större bidrag till färre grupper. Det är också viktigt att den positiva utvecklingen inom dansen ges förutsättningar att fortsätta. Detta kan göras bl.a. genom att stödet till arrangörsnätverken utvecklas och att handlingsprogrammet för den professionella dansen fullföljs. Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering programmet introducerades av 2005 på regeringens uppdrag. Det är också viktigt att de fria grupperna och koreograferna inom området ges bättre arbetsvillkor. Vid en redovisning som , och gjorde framkom att de offentliga resurserna till dans hade förstärkts kraftigt, att nätverk som Dansnät successivt hade blivit allt större och allt mera aktiva samt att – som en följd av detta – flera nya dansscener hade tillkommit. Sammantaget kan man säga att dansen skapat sin egen struktur, inom och utanför befintliga system, och stärkt sin position nationellt. De fria dansgrupperna och koreograferna är i ännu högre grad än både musiker och skådespelare beroende av den infrastruktur och de resurser som finns i storstadsområdena. Ändå kan dansen nå ut över stora delar av landet utan att behöva lita helt till regionala eller lokala institutioner. Arrangörsnätverken har visat att det går att hitta andra distributionsformer än de kulturpolitiskt traditionella. Med tanke på att dansen är inne i ett dynamiskt utvecklingsskede där ännu inte alla delar av en stärkt struktur är på plats, bör stödet till de fria dansgrupperna och koreograferna kvar- stå för central fördelning. Det är viktigt att intentionerna och för- slagen från Statens kulturråds Handlingsprogram för den profes- sionella dansen även i fortsättningen får vara riktningsgivande. Vår bedömning är att bidragsgivningen till de fria grupperna bör behållas centralt. Förutom de skäl som översiktligt redogjorts för ovan, kan tilläggas att fria grupper i kulturpolitiska sammanhang är en nationell företeelse. De ska kunna turnera över hela landet utan att känna några regionala eller lokala begränsningar. Den konstnärliga kvaliteten, som är den bedömningsgrund som de offentliga stöden till de fria grupperna vilar tyngst på, kan också ha olika innebörd ur ett nationellt respektive lokalt eller regionalt perspektiv. Detta ska givetvis inte hindra enstaka grupper från att – för längre eller – medverka i verksamhet kring vilken staten och region eller landsting träffar överenskommelse inom ramen för portföljmodellen. De arrangörsstöd som finns inom framför allt musik och dans, och som riktar sig till lokala arrangörsföreningar, föreslås ingå i portföljmodellen. En fortsatt större flexibilitet bör, enligt vår bedömning, prägla hela frigruppsanslaget. Detta betyder att bidragen kan variera från enstaka projektbidrag till verksamhetsstöd på mellan ett och fem Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering. Detta bör bl.a. leda till förutsättningar för en bättre framför- hållning och en mera långsiktig planering när det gäller gruppernas verksamhet. Det bör övervägas om verksamhetsstödet till de fria musikgrupperna kan ingå i det allmänna stöd inom musikområdet som föreslås under 13.2.2. En uppställning över de anslag som vi föreslår ska kvarstå för central fördelning återfinns i tabellen nedan. Tabell 13.2 Kulturbudgetens bidragsanslag för central fördelning Bidrag för att främja utveckling och för- nyelse inom kulturområdet bl.a. barn- och ungdomskultur och för att främja dansen i hela landet, stöd till centrala amatör- 1 Insatser för allmän kulturverk- kulturorganisationer, bl.a. till Sverigefinska , kulturverksamhet på arbets- platser, insatser för att öka tillgängligheten Bidrag till alliansverksamheter, till kulturlivet för personer med funktions- hinder, lokalhållande organisationer, länsbild- 3 Bidrag och andra insatser för ningsförbund, centrumbildningarna för bl.a. , Dansalliansen och Musiker- Finskspråkig teater, Tornedalsteatern, Sverigefinska och Judiska biblio- Bl.a. organisationer inom området som bl.a. Bidrag till kulturell verksamhet i skolan SOU 2009:16 Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering Bidrag till regional musik- Bidrag till samarbete med tonsättare verksamhet samt regionala och lokala teater-, dans- och musikinstitutioner Anslaget 2:3 Bidrag till vissa teater-, Verksamhetsstöd för fria grupper inom scenkonstområdet, bidrag till gästspel av nationella och internationella ensembler Bidrag till fria teater- dans- och aktörer av kulturpolitiskt intresse Bidrag för framställning och utgivning av fonogram, bidrag till notutgivning m.m. litteraturpriset till minne, stöd till läsfrämjande insatser samt övriga insatser på litteratur- och biblioteksområ- Bidrag till organisationer inom bild- och formområdet, bidrag till för de arkiv för fördelning till Bidrag till vård, byggnadsvård och kultur- stöd vid ombyggnad m.m., fornminnes- och Konstnärlig gestaltning av den gemensam- Förvärv av konst för den gemensamma Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering. Tillgången till orkestermusik över landet bör ha en jämnare geografisk fördelning. Detta borde kunna göras genom omprioriteringar av de statliga insatserna. Större resurser bör avsättas för turnéer med svenska och utländska orkestrar i . Särskilda satsningar bör göras i de delar av landet som inte har egna orkesterinstitutioner eller där en utveck- ling på området får anses kulturpolitiskt motiverad. Detta bör kunna regleras inom ramen för den portföljmodell som vi föreslår. Frågan om nya statliga uppdrag för orkestrar respektive läns- musik bör också lösas inom ramen för portföljmodellen. Vi ska, enligt direktiven, i vårt arbete väga in de förslag som (SOU 2006:34) presenterade i sitt betänkande och de synpunkter som kom fram i den efterföljande remissbehandlingen. pekar på att den klassiska musiken alltid har haft en stark position inom det etablerade kulturlivet, något som bl.a. lett till stora satsningar på utbildning av tonsättare och musiker samt tillkomsten av konserthus och andra institutioner. Ambitionen att föra ut den goda musiken till många människor har funnits inom ramen för den offentliga kulturpolitiken i hela västvärlden. Den stora symfoniorkestern i sig är också en unik företeelse, en enorm koncentration av energier – konstnärligt, ekonomiskt och historiskt.10 26 av de 28 orkestrar var i kontakt med hade någon form av statligt stöd. Av dessa hade 15 ett särskilt orkesterstöd medan de övriga 11 finansieras delvis med hjälp av det statliga bidraget till regional musikverksamhet eller bidraget för musikteaterverksamhet. Trots att orkestermusiken har en lång historia kan konstateras att utbyggnaden av de professionella orkestrarna i är av relativt sent datum. Många tillkom under 1970- och 80-talen.11 10Orkesterutredningen (SOU 2006:34), s. 18. 11Symfoni- och kammarorkestrar, tillkomstår: 1902, 1907, 1912, Symfoniorkester 1912, 1912, 1925, 1965, Camerata Nordica, 1974, Symfoniorkester 1977, Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering konstaterar att statens engagemang har varit kraftfullt och tydligt. Antalet anställda musiker bara i de sju symfoniorkestrarna12 har t.ex. fördubblats sedan början av 1970- talet.13 Men orkestrarna har stora problem framför sig. Utredningen hänvisar till internationella jämförelser som pekar på risken för fallande publiksiffror, sjunkande bidragsnivåer och ökade kostnader för dirigenter och solister. pekar på statistik från när man redovisar ett stort publikbortfall hos de 15 orkestrar som får orkesterbidrag från staten. senaste publicerade statistik redovisar dock en publikökning på . När det gäller finansieringen är det – menar – svårt att skapa sig en tydlig bild av dess olika delar. Stats- bidrag riktat till regional musikverksamhet har t.ex. använts för orkesterverksamhet. Slutsatsen blir att vi inte vet hur mycket offentliga medel som totalt sett går till orkesterverk- samhet i . Utredarna pekar också på en rad andra problem: Den samtida konstmusiken spelar en mycket liten roll i repertoaren för orkestrarna. Endast några få orkestrar beställer t.ex. nya verk av samtida tonsättare inom ramen för ordinarie budget. Inte heller särskilt många svenska solister eller dirigenter får plats i orkestrarnas program. Genusfrågorna och jämställdheten – som diskuterats intensivt inom hela scenkonstområdet – verkar hos orkestrarna vara en utpräglad icke-fråga. Orkestrarna vet för lite om sin publik. Det finns förvånansvärt få publikunder- sökningar som kan ligga som grund för strategier för publikarbete och publikrekrytering. Utredningen lämnar förslag som riktar sig såväl mot orkesterverk- samhet som mot regional musikverksamhet och det fria musiklivet. Musica Vitae, 1980, 1985, 1988, Upp- sala Kammarorkester 1988, Nordiska kammarorkestern, 1990, Kammarorkester 1991, 1991, Svenska 1995. Men den allra äldsta svenska orkestern är Kungl. på i som räknar sina rötter tillbaka till 1520-talet. 12Symfoniorkestern , , , Kungl. , , , Symfoni- orkester, . 13Källa: En del av världen, Kungl. Musikaliska och Svensk Scenkonst 2005. Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering.