sou · GYB31 · 2010-01-14 00:00:00 — Vad sedan gäller de skadeståndsskyldigas vilja och förmåga att betala frivilligt är underlaget osäkrare. Det saknas helt uppgifter om hur många brottsskadestånd som betalas utan att den skadeståndsberättigade behöver ansöka om verkställighet hos Kronofogdemyndigheten.5 De siffror som utredningen fått från visar dock att lite av en grupp skadeståndsskyldiga som fick en underrättelse med information om att en ansökan om verkställighet kommit in betalade utan att behövde vidta några verkställighetsåtgärder. Om betalningarna skedde på grund av att kravet kom från eller om de var ett uttryck för en vilja att göra rätt för sig är dock omöjligt att säga. 5 lät göra en undersökning bland sina medlemmar som bl.a. hade anknytning till frågor om brottsskadestånd svarade av de som besvarade enkäten och som tilldömts kränkningsersättning i domstol att de fått ut pengar av svaranden. Undersökningens underlag var dock begränsat och den gav inte svar på frågan om hur stor del av betalningarna, om någon, som skett frivilligt. Se Vad ska en polis tåla? En undersökning bland poliser, sid. 11. Undersökningen finns publicerad på webbplats . Hur vanligt är det med brottsskadestånd? Som en jämförelse kan beträffande betalning av böter och avgifter till brottsofferfonden nämnas att av de lagakraftvunna domarna betalades fullt ut och att av de godkända strafföreläggandena betalades till fullo utan att någon indrivning behövde ske.6 Under i vart fall har vidare av statens återkravsärenden i brottmål betalats utan att fordran har behövt skickas till Kronofogdemyndigheten.7 Hur vanligt det är att brottsskadestånd betalas frivilligt är med andra ord mycket svårt att bedöma. Vidare är det vanskligt att försöka förutspå hur betalningsfrekvensen påverkas av att det blir lättare för den skadeståndsskyldige att betala. Enligt utredningens mening är det dock rimligt att anta att andelen som vill och kan betala sina brottsskadestånd är högre än de som betalade efter att de fått en underrättelse från men lägre än den andel som betalar böter och avgifter efter att en dom vunnit laga kraft. En tredjedel av det av utredningen uppskattade årliga antalet utdömda brottsskadestånd skulle motsvara cirka 11 600 brottsskadestånd . Utredningen håller det inte för osannolikt att ett system för frivillig betalning av brottsskadestånd skulle få förmedla betalningar i ungefär den omfattningen. 6Enligt uppgifter inhämtade från . 7Enligt uppgifter inhämtade från . 5Ett särskilt system för frivillig betalning av brottsskadestånd Bedömningar: Systemet ska göra det enkelt att betala och enkelt att få betalt. Systemets huvuduppgift ska vara att underlätta förmedlingen av frivilliga skadeståndsbetalningar och det ska utgöra en service för parterna. Systemet ska utgöra en långsiktigt hållbar lösning för berörda aktörer. Systemet ska omfatta alla brottsskadestånd som döms ut genom dom eller strafföreläggande oavsett om målsäganden är en fysisk eller en juridisk person. Det är utredningens uppfattning att det bör skapas ett system som gör det så enkelt som möjligt för den som vill betala att göra det, som det ska vara enkelt för målsäganden att få betalt utan att behöva ha ytterligare kontakt med den skadeståndsskyldige. Ju enklare systemet är att använda, desto större är chansen att det utnyttjas och får önskad effekt. Ett för parterna krångligt system som kräver ett stort mått av eget agerande riskerar enligt utredningen att bli en ineffektiv lösning på dagens problem. Även om utredningen eftersträvar enkelhet är dock utgångspunkten att det inte utan mycket starka skäl får ske på kostnad av den service som fysiska målsägande erhåller . Många målsägande får redan nu vänta på att få ersättning och en eventuell ansökan om Ett särskilt system för frivillig betalning av brottsskadestånd brottsskadeersättning är beroende av utgången av handläggning i verkställighetsärendet. Utredningen har vidare tagit som utgångspunkt att det system som föreslås ska utgöra en service som tillhandahålls parterna och att systemets huvuduppgift ska vara att underlätta förmedlingen av frivilliga betalningar. Målet är således inte att skapa ett system genom vilket alla brottsskadestånd måste betalas eller ett system som har en bevakande och verkställande funktion. Det ska även fortsättningsvis stå parterna fritt att själv komma överens om betalningen av brottsskadeståndet. Systemets huvudsakliga uppgift ska enkelt uttryck vara att skapa goda förutsättningar för genomförandet av frivilliga betalningar i de fall då parterna vill undvika kontakt eller av någon anledning inte kan kommunicera med varandra. Utredningens utgångspunkt när det gäller att hitta lösningar på problem som kan uppstå i hanteringen har därför varit att i så stor utsträckning som möjligt utnyttja redan befintliga lösningar. 5.1.3En långsiktigt hållbar lösning Ambitionen är att lägga fram ett förslag som kan utgöra en långsiktigt hållbar lösning på dagens problem. Utredningen har därför vid sin utvärdering av tänkbara lösningar valt att prioritera sådana som bedömts innebära mindre manuellt arbete för berörda myndigheter och som på kan integreras i och hanteras av myndigheternas datoriserade verksamhetsstöd i så stor utsträckning som möjligt. I takt med att verksamhetsstöden utvecklas kan därmed också ett system för frivillig betalning utvecklas och förbättras. Denna strävan innebär dock att det sannolikt kommer att krävas en del arbete och resurser för att få det system som föreslås på plats. Utredningen är emellertid övertygad om att en sådan lösning i förlängningen leder till högre effektivitet, mindre manuellt arbete och därigenom lägre löpande kostnader. Ett särskilt system för frivillig betalning av brottsskadestånd 5.1.4Alla brottsskadestånd oavsett handläggningsform Som angetts i avsnitt 4.7 är det utredningens bedömning att det döms ut omkring 35 000 brottsskadestånd genom domar och strafförelägganden. Att brottsskadestånd utdömda i brottmål ska omfattas av utredningens förslag är självklart. Det faktum att det sannolikt är ganska få brottsskadestånd som döms ut i tvistemål skulle kunna användas som argument såväl för som emot att även dessa borde omfattas av systemet. Enligt utredningen måste man dock fråga sig om det är rimligt att låta parter som får skadeståndsfrågan prövad inom ramen för ett tvistemål hamna i ett sämre läge än om skadeståndet hade dömts ut i samband med ett brottmål. Problemen för den som vill betala och den som vill ha betalt är desamma oavsett handläggningsform och parterna kan inte alltid styra över vilken handläggningsform som slutligen används. Vid sidan av de processuella skillnaderna och olägenheten av att behöva genomgå ytterligare en rättsprocess bör också beaktas att tvistemålsdomar som avser fysiska målsägande inte skickas till när de vunnit laga kraft. Målsäganden och den skadeståndsskyldige får inte heller del av den information som brukar bifogas brottmålsdomar då skadestånd döms ut. Starka skäl talar därför enligt utredningen för att ett system för frivillig betalning ska omfatta såväl brottsskadestånd utdömda i brottmål som brottsskadestånd utdömda i tvistemål. Även antalet strafförelägganden med brottskadestånd som godkänns är ganska lågt. Den som blir skadeståndsskyldig genom ett godkänt strafföreläggande får dock inte några andra uppgifter om målsäganden än ett namn i själva föreläggandet. Svårigheterna att komma i kontakt med målsäganden blir därmed uppenbara. Strafföreläggandena är dock jämförbara med domar i brottmål såvitt avser den information som bifogas och expedieringen till . Enligt utredningen talar starka skäl för att även brottsskadestånd som dömts ut genom ett straffföreläggande ska omfattas av det system som föreslås. De svårigheter som finns för den som vill betala frivilligt och för den som vill ha betalt gäller, som redan nämnts, oavsett handläggningsform och det vore olyckligt att låta handläggningsformen påverka den service parterna får i högre grad än vad som redan är fallet. Oavsett om ett brottsskadestånd dömts ut i ett brottmål, tvistemål eller genom ett strafföreläggande bör betalning således kunna ske genom det system som skapas. Ett särskilt system för frivillig betalning av brottsskadestånd 5.1.5Alla brottsskadestånd oavsett målsägandetyp Resultaten från den egna undersökningen tyder på att lite av skadeståndsförordnandena i brottmål avser skadestånd till fysiska målsägande och återstående knappa skadestånd till juridiska personer. I strafföreläggandena är förhållandet nästan det omvända.1 Eftersom strafförelägganden med brottsskadestånd inte är särskilt vanliga är det dock en rimlig slutsats att majoriteten av de brottsskadestånd som döms ut går till fysiska målsägande. Det är endast domar och strafförelägganden i vilka det förordnats om skadestånd till fysiska målsägande som expedieras till då de vunnit laga kraft. Det beror på att målsägande som är juridiska personer anses ha bättre möjligheter att själva ta tillvara sin rätt.2 I de flesta fallen är nog detta riktigt, men man bör ha i åtanke att många ensamföretagare driver näringsverksamhet i olika former av bolag och det är inte självklart att dessa alltid har bättre möjligheter än vanliga enskilda att ta tillvara sin rätt. Därmed inte sagt att de i alla avseenden bör få samma hjälp och stöd som fysiska målsägande. Som tidigare redovisats är två av anledningarna till att ett system för frivillig betalning av brottsskadestånd behövs att den skadeståndsskyldige ofta inte förstår hur han eller hon ska göra för att betala samt att det av olika skäl kan visa sig svårt, för att inte säga omöjligt, att fullgöra betalningsskyldigheten innan målsäganden framställer ett krav. Då utredningens uppdrag är att försöka hitta en lösning som kan ge största möjliga fördelar för såväl målsägande som skadeståndsskyldiga är det också av stor vikt att göra det möjligt för den som vill betala sina brottsskadestånd att göra det, utan att drabbas av ytterligare negativa konsekvenser. För att det ska vara möjligt att uppnå detta syfte är det utredningens uppfattning att alla brottsskadestånd, oavsett vem som är målsägande, bör omfattas av systemet. Om de skadeståndsskyldiga endast får möjlighet att betala brottsskadestånd till fysiska målsägande genom systemet kommer sannolikt flera av dagens problem att kvarstå. 1Enligt uppgift från avsåg av de brottsskadestånd som förekom i strafförelägganden utfärdade målsägande som var juridiska personer. 1993/94:143, sid. 53. Ett särskilt system för frivillig betalning av brottsskadestånd 5.2Så ska det gå till i praktiken 5.2.1Inbetalningskort och information skickas ut Förslag: Den skadeståndsskyldige ska få ett inbetalningskort och information om systemet för frivillig betalning av brottsskadestånd tillsammans med domen eller strafföreläggandet. Den skadeståndsskyldige som har förmåga och vilja att betala behöver veta vart, med hur mycket och när betalning ska ske för att denne ska kunna göra rätt för sig. Om man har som utgångspunkt att det ska vara enkelt för den skadeståndsskyldige att betala är det utredningens uppfattning att han eller hon inte själv bör behöva efterfråga eller söka efter den information som behövs för att betalning ska kunna ske. Det är vidare en fördel om informationen kommer . Målsäganden har också ett önskemål om att snabbt få betalt utan att behöva ha kontakt med den skadeståndsskyldige eller vidta några andra åtgärder. Flera av dessa önskemål skulle, enligt utredningen, kunna tillgodoses om domstolarna och (i vissa fall genom ) skickade ut inbetalningskort för frivillig betalning av brottsskadeståndet tillsammans med domen eller strafföreläggandet. Av inbetalningskortet skulle, så långt som möjligt, de relevanta betalningsuppgifterna framgå och genom en kompletterande informationstext skulle den skadeståndsskyldige kunna få tydlig och lättfattlig information om hur frivillig betalning kan ske. Ett alternativ till en sådan lösning skulle kunna vara att låta domstolarna och skicka alla domar och straffförelägganden med brottsskadestånd till ett organ som ges i uppdrag att administrera systemet för frivillig betalning av brottsskadestånd och skicka ut information till berörda parter. Ytterligare ett alternativ skulle kunna vara att informera de skadeståndsskyldiga om att de kan vända sig till ett visst organ om de vill ha hjälp med förmedlingen av en frivillig betalning. Båda dessa alternativ skulle innebära att det administrativa arbetet i huvudsak förlades till det förmedlande organet och att domstolarnas och verksamhet inte belastades med några nya arbetsuppgifter utöver eventuell expediering till det aktuella organet. Processen för frivillig betalning skulle dock bli längre och senarelagd jämfört med det inledningsvis presenterade alternativet. Ett särskilt system för frivillig betalning av brottsskadestånd Ur parternas synvinkel, och särskilt den skadeståndsskyldiges, framstår de två senare lösningsförslagen som sämre bland annat eftersom betalningsinformationen skulle komma i ett senare skede och den skadeståndsskyldige enligt det sista alternativet själv skulle vara tvungen att ta initiativ genom att kontakta det förmedlande organet. Ett system som lägger initiativet hos parterna riskerar enligt utredningen att bli mindre effektivt och att upplevas som krångligare. Enligt de uppgifter som utredningen har fått från kundcenter är det vanligt att betalningsskyldiga inte uppfattar det som att de har någon skyldighet att betala innan de fått ett inbetalningskort eller en faktura. erfarenheter av enskildas betalningsvanor talar också för att betalningsfrekvensen tenderar att öka ju som hinner gå mellan det att betalningsskyldigheten uppstår (i detta fall när domen eller strafföreläggandet meddelas) och fakturan eller inbetalningskortet kommer. Genom att ge den skadeståndsskyldige information om systemet i ett tidigt skede minskas också risken för att målsäganden hinner begära verkställighet innan frivillig betalning sker. Om den skadeståndsskyldige har offentlig försvarare skulle det faktum att betalningsinformationen kom tillsammans med domen eller strafföreläggandet dessutom medföra den fördelen att försvararen skulle få större möjligheter att inom ramen för sitt uppdrag besvara frågor kring frivillig betalning. Att låta informationen gå ut med domen eller strafföreläggandet innebär också att man kan undvika ett separat utskick och de kostnader som detta skulle innebära. En synpunkt som diskuterats i anslutning till förslaget om att ge domstolarna och i uppdrag att skicka ut inbetalningskort är att det eventuellt kan uppfattas som att dessa då får en verkställande funktion i förhållande till sina egna domar eller strafförelägganden. Enligt utredningen är det dock fråga om en ren serviceåtgärd. Till skillnad från den allmänna serviceskyldighet som alla myndigheter har blir dock denna service mer ingående reglerad. Den information som ska lämnas kommer också att vara mer individuellt anpassad än annan information som lämnas tillsammans med domen eller strafföreläggandet men syftet är detsamma, dvs. att ge den skadeståndsskyldige kunskap och information om hur han eller hon kan agera i ett visst avseende. I grunden kan detta mycket väl liknas vid den service fysiska målsägande som tilldömts skadestånd får . Ett särskilt system för frivillig betalning av brottsskadestånd Vidare har det under utredningens gång diskuterats om det kan finnas en risk för att den skadeståndsskyldige misstolkar ett inbetalningskort och tror att det föreligger en absolut skyldighet att genast betala skadeståndet oavsett ett eventuellt överklagande. Utredningens uppfattning är dock att ett inbetalningskort tillsammans med domen eller strafföreläggandet utgör det tydligaste, snabbaste och effektivaste sättet att förmedla specifika betalningsuppgifter till en skadeståndsskyldig. Ett inbetalningskort och de uppgifter som brukar förekomma på sådana är något som de allra flesta har viss vana att ta till sig och hantera. Skillnaderna mellan att skicka ut ett inbetalningskort eller någon annan form av mer beskrivande betalningsanvisning är inte särskilt stora och med hänsyn till den tydlighet som ett inbetalningskort i många avseenden kan förmedla talar övervägande skäl för att ett sådant bör skickas ut. Risken för missförstånd kan begränsas genom att inbetalningskortet kompletteras med tydlig och lättfattlig information om systemet för frivillig betalning. och har när utredningen varit i kontakt med myndigheterna också uppgett att man vid utskick av inbetalningskort tillsammans med domen eller strafföreläggandet befarar att många kommer att vända sig till domstolarna och åklagarkamrarna med frågor kring betalningen av brottsskadeståndet. Enligt utredningens mening är dock även det ett problem som till stor del bör kunna begränsas genom att den information som bifogas är tydligt utformad också i detta avseende. Utredningen anser således att den bästa lösningen är det förslag som innebär att det skickas ut ett inbetalningskort och information till den skadeståndsskyldige tillsammans med domen eller straffföreläggandet. Då får den skadeståndsskyldige uppgifterna i ett tidigt skede och den som vill göra rätt för sig har genast den information som behövs för att göra det. För att det inte ska kunna ifrågasättas vem som är berättigad till en viss betalning och för att den skadeståndsskyldige ska kunna välja att betala ett av flera utdömda brottsskadestånd bör det skickas ut ett inbetalningskort för varje skadeståndsförordnande. Ett särskilt system för frivillig betalning av brottsskadestånd 5.2.2Betalning sker till ett betalningsförmedlande organ Förslag: Betalningarna ska anvisas till ett betalningsförmedlande organ vars huvuduppgift ska vara att förmedla inkomna betalningar till rätt målsägande. För den skadeståndsskyldige spelar det knappast någon avgörande roll om betalning sker direkt till ett konto tillhörande målsäganden eller till ett organ med uppgift att förmedla betalningen till målsäganden. Fördelarna med att låta betalningen gå direkt till målsäganden är att målsäganden då får tillgång till pengarna utan någon fördröjning och att betalningen kan genomföras utan att något betalningsförmedlande organ behöver agera mellanhand. För att betalning ska kunna ske direkt till målsäganden krävs dock i princip att den skadeståndsskyldige under förundersökningen eller domstolsprocessen får ett konto anvisat av målsäganden till vilket eventuellt skadestånd kan betalas. Enligt utredningen är det dock inte realistiskt att utgå från att det inom ramen för en rimlig arbetsinsats skulle vara möjligt att få fram kontonummer till samtliga målsägande med skadeståndsanspråk. Dessutom kommer det alltid att finnas målsägande som inte har något bankkonto eller som inte vill lämna ut några kontouppgifter. Det kan av vissa fysiska målsägande upplevas som obehagligt att lämna ut kontouppgifter till den skadeståndsskyldige. Beträffande solidariska skadestånd finns det andra problem med betalning direkt till målsäganden. Vid solidariska skadestånd är flera individer skadeståndsskyldiga gentemot målsäganden beträffande samma belopp. Den skadeståndsskyldige som frivilligt vill betala ett solidariskt skadestånd måste, för att erhålla befriande verkan gentemot målsäganden, betala hela det utdömda skadeståndet. Därmed skulle det kunna inträffa att flera solidariskt ansvariga var och en för sig betalade hela skadeståndsbeloppet för att vara säkra på att inte få en ansökan om verkställighet riktad mot sig. Om betalning då skedde direkt till målsäganden skulle denne bli tvungen att betala tillbaka en del av pengarna till någon eller några av de skadeståndsskyldiga. Utredningen anser det inte lämpligt att föreslå ett system som riskerar att försätta målsäganden i en sådan situation. Även om det skapas ett system som möjliggör betalning direkt till ett av målsäganden anvisat konto måste således systemet kom- Ett särskilt system för frivillig betalning av brottsskadestånd pletteras med en möjlighet att i vissa fall betala till ett betalningsförmedlande organ. Utredningens förslag går, som tidigare angetts, ut på att domstolarna och ska skicka ut inbetalningskort till den skadeståndsskyldige. Om betalning som huvudregel skulle ske direkt till målsäganden skulle unika kontouppgifter behöva hanteras för i stort sett varje inbetalningskort. För att de nya arbetsuppgifterna inte ska innebära en stor börda för landets redan arbetstyngda domstolar och är det enligt utredningen bra om arbetet kan underlättas i lämplig utsträckning. En begränsning av antalet unika uppgifter som måste hanteras i anslutning till varje skadeståndsförordnande skulle bidra till detta. En sådan begränsning skulle vidare minska risken för att det skickas ut felaktiga uppgifter. Dessa förhållanden sammantagna har lett utredningen till slutsatsen att samtliga betalningar inom ramen för det system som föreslås bör ske till ett betalningsförmedlande organ med huvuduppgift att utan onödig fördröjning förmedla inkomna betalningar till rätt målsägande. Det betalningsförmedlande organet agerar därmed i första hand som ställföreträdare för målsäganden. I avsnitt 5.4.1 utvecklar utredningen närmare vilken verkan som en betalning till det betalningsförmedlande organet bör ha. Utredningens utgångspunkt är att det betalningsförmedlande organets uppgifter ska skötas av en statlig myndighet med allt vad det innebär i fråga om krav på medborgarinsyn, korrekt hantering och förutsebarhet. Med detta följer också skyldigheter angående diarieföring, ärendehantering och arkivering m.m. Enligt utredningen bör dessa uppgifter i huvudsak kunna fullgöras genom elektronisk hantering och elektroniska arkiv bör kunna upprättas. Utgångspunkten måste vara att en betalning som kommer in till det betalningsförmedlande organet är det som leder till att ett ärende inleds hos myndigheten. Ett särskilt system för frivillig betalning av brottsskadestånd 5.2.3Skadeståndsbelopp inklusive ränta ska anges Förslag: Den skadeståndsskyldige ska få information om det belopp som han eller hon ska betala för att fullgöra sin skadeståndsskyldighet. Beloppet ska beräknas inklusive upplupen eventuell ränta fram till en angiven sista dag för betalning. Det betalningsförmedlande organet ska aldrig förmedla ett större belopp än vad som motsvarar full betalning av skadeståndet per den dag som betalningen kom in till det betalningsförmedlande organet. Uppkomna restposter överstigande ska återbetalas. Belopp som inte återbetalas ska tillfalla brottsofferfonden. Majoriteten av alla brottsskadestånd löper med ränta enligt räntelagen för brottet och fram till dess betalning sker. Vilket belopp räntan uppgår till vid dagen för domen framgår inte av domstolarnas domslut. Inte heller framgår det hur den upplupna räntan per en viss dag kan räknas fram. Den som vill betala ett skadestånd måste således själv ta reda på hur mycket ränta han eller hon ska betala. För att ett system för frivillig betalning ska få så stort genomslag som möjligt är det utredningens uppfattning att den skadeståndsskyldige bör få information om vilket belopp som måste betalas för att hela skadeståndsskyldigheten ska vara fullgjord. Frågan är dock hur beloppet ska beräknas när det på förhand är omöjligt att veta vilken dag den skadeståndsskyldige kommer att betala. En lösning är att räkna med ränta fram till en viss dag vilken anges som sista betalningsdag enligt inbetalningskortet. Det skulle innebära att målsäganden inte gick miste om någon ränta och att den skadeståndsskyldige själv kunde välja hur nära sista betalningsdag han eller hon ville betala. För att målsäganden inte ska bli överkompenserad och den skadeståndsskyldige som huvudregel inte ska behöva betala för mycket bör det betalningsförmedlande organet dock inte förmedla ett större belopp än att målsäganden får ränta fram till den dag som betalningen kom in till det betalningsförmedlande organet.