sou · GYB387 · 2010-12-07 00:00:00 — Allt oftare förekommer emellertid att anger olika åtgärder som svarandestaten ska genomföra för att uppfylla sina konventionsförpliktelser enligt domen och därigenom gott- göra den konstaterade kränkningen (jfr m.fl., s. 862 f.). Sådana åtgärder kan vara av både individuell och allmän karaktär och syftar till att så långt det är möjligt återskapa situationen som den var innan konventionsbrottet ägde rum (se bl.a. Assanidze mot , dom , § 198 med hänvisningar, jfr även vad som sagts ovan om principen restitutio in integrum). En uppmaning till svarandestaten om att vidta olika åtgärder görs med stöd av artikel 46 § 1 i konventionen. Enligt denna bestämmelse förbinder sig konventionsstaterna att rätta sig efter domstolens slutgiltiga dom i varje mål där de är parter. Som tidigare nämnts sköter övervakningen över att verkställighet sker i enlighet med domen (artikel 46 § 2). I samman- hanget hänvisas ofta även till konventionsstaternas allmänna skyl- dighet enligt artikel 1 att se till att deras rättssystem är förenliga med konventionen. Några exempel kan nämnas. Avgörandet i Broniowski mot var den första i raden av domar där tillämpade artikel 46 på detta sätt (dom ). Genom domen ålades att vidta rättsliga eller administrativa åtgärder för att se till att de som berövats egendom till följd av vissa territoriella förändringar vid slut fick sina anspråk på ersättning tillgodosedda. Domen är för övrigt ett exempel på en s.k. pilotdom med betydelse för ett stort antal personer som hade oreglerade krav på ersättningsmark i området i fråga. I Assanidze mot förklarade att det ålåg att skyndsamt frige klaganden (se även Ilascu m.fl. mot och , dom ). Rätten till ett effektivt rättsmedel - artikel 13 i I de ovan nämnda domarna mot (Scordino m.fl.) för- klarade att var skyldigt att se till att det fanns ett rättsmedel mot långsam rättskipning som var anpassat till praxis och som ledde till ett avgörande (se även , s. 53, jfr Lukenda mot , dom ). Även har ålagts att inrätta effektiva rättsmedel mot långsam handläggning (Rumpf mot , dom , domen är en s.k. pilotdom). I Scordino ålades dessutom att se till att det tillskapades en rätt till expropriationsersättning som stod i rimligt förhållande till värdet av exproprierad egendom. Vid allvarliga överträdelser av artikel 6 i brottmål – t.ex. när klaganden dömts till ett mångårigt fängelsestraff i sin utevaro utan att det på ett tydligt sätt har framgått att personen i fråga har avstått från sin rätt att närvara vid förhandlingen – har Europa- domstolen ibland funnit att kränkningen bör gottgöras genom resning eller ny rättegång som uppfyller kraven i artikel 6 (se t.ex. Sejdovic mot , dom och den tidigare nämnda domen mot , se även Ay mot , dom , som rörde en svensk medborgare). Även andra åtgärder kan komma i fråga vid kränkning av rätten till en rättvis rättgång enligt artikel 6, t.ex. en begäran om att ett livstidsstraff omvandlas till ett tidsbestämt straff (se Scoppola mot [No. 2], dom ). 3.7Rätten till effektivt rättsmedel i unionsrätten Avslutningsvis bör nämnas att rätten till effektivt rättsmedel även finns inom unionsrätten. EU:s stadga om de grundläggande rättig- heterna – som blev rättsligt bindande för svensk del när Lissabon- fördraget trädde i kraft – innehåller bl.a. en artikel om rätt till effektivt rättsmedel. Enligt artikel 47 (första stycket) föreskrivs således att var och en vars unionsrättsligt garanterade fri- och rättigheter har kränkts har rätt till ett effektivt rättsmedel inför domstol. I artikelns andra stycke återfinns också rätten till rättvis rättegång inom skälig tid inför en oberoende och opartisk domstol (jfr artikel 6 i ). I stadgan finns även flera andra av de rättigheter som omfattas av artiklarna i . Rätten till ett effektivt rättsmedel - artikel 13 i Liksom stadgan i övrigt riktar sig artikel 47 till medlemsstaterna endast när de tillämpar unionsrätten (artikel 51). Ingen av bestäm- melserna i stadgan får för övrigt tolkas så att den inskränker eller inkräktar på de mänskliga rättigheter och grundläggande friheter som – inom respektive tillämpningsområde – erkänns i bl.a. Europa- konventionen och medlemsstaternas författningar (artikel 53). 4Möjliga rättsmedel enligt svensk rätt I förra kapitlet gjordes en genomgång av krav på effektivt rättsmedel enligt artikel 13 och dess betydelse i förhållande till andra artiklar i konventionen. Särskild vikt lades vid förutsättningarna för att ett klagomål ska kunna prövas av Europa- domstolen enligt artiklarna 34 och 35 och domstolens möjligheter att döma ut skadestånd vid överträdelser av konventionen eller dess tilläggsprotokoll genom tillämpning av artikel 41. I korthet innebär kravet på effektivt rättsmedel att den som på rimliga grunder påstår sig ha blivit utsatt för ett konventionsbrott ska ha möjlighet att få sitt påstående prövat inför nationell myndig- het och att få rättelse eller gottgörelse för konstaterade kränk- ningar. Rättsmedlet ska vara tillgängligt och praktiskt möjligt för den berörda personen att använda samt erbjuda reella möjligheter till prövning av den aktuella frågan. Vidare ska rättsmedlet vara ägnat att leda till rättelse och ge rimliga utsikter till framgång, även om det inte måste leda till framgång för klaganden. Något krav på att prövningen måste ske av en domstol uppställs inte, men det prövande organets befogenheter och de garantier som gäller vid förfarandet ska vara tillräckliga. Slutligen måste prövningen leda till beslut i rimlig tid och domen eller beslutet måste kunna verkställas. I detta kapitel ska utrönas vilka möjliga rättsmedel som står till buds i svensk rätt. Avsikten är inte att göra någon närmare analys av i vilken utsträckning det svenska rättssystemet tillgodoser kon- ventionens krav på effektivt rättsmedel enligt artikel 13. Framställ- ningen syftar i stället till att ge några exempel på rättsmedel som skulle kunna uppfylla kraven på effektivitet m.m. i vissa fall. Tanken är att därigenom kunna ge underlag för en bredare och mer allmän diskussion om vilka möjligheter har att uppfylla sina Möjliga rättsmedel enligt svensk rätt förpliktelser när det gäller att tillhandahålla rättsmedel på nationell nivå. Även några andra frågor som har anknytning till den allmänna frågeställningen om hur konventionskränkningar kan förhindras och inträffade kränkningar kan gottgöras kommer att tas upp, t.ex. möjligheterna att få ny rättegång efter en fällande dom i Europa- domstolen. kan det dock vara av värde att peka på några svenska rättsmedel som har underkänts av . Som allmän förutsättning för att en administrativ myndighet ska uppfylla kraven i artikel 13 gäller bl.a. att den har befogenhet att fatta juridiskt bindande beslut. Av det skälet har den kontroll som och Justitiekanslern utövar genom sin respektive tillsynsverksamhet inte ansetts utgöra ett effektivt rätts- medel i den mening som avses i artikel 13 (se avsnitt 3.3.7 ovan med hänvisning till mot ; Justitiekanslerns möjlig- het att ersätta den enskilde inom ramen för statens frivilliga skade- reglering kan däremot utgöra ett effektivt rättsmedel, se avsnitt 4.4.4 nedan). I domen m.fl. mot konstaterades en kränkning av bl.a. artikel 8 i fråga om Säkerhetspolisens registrering och lagring av uppgifter om olika personer. fann att inte heller Datainspektionen eller den dåvarande uppfyllde kravet på effektivt rättsmedel och fällde för brott mot artikel 13. Huvudskälet var att dessa myndigheter inte kunde beordra förstöring eller gallring av uppgifterna (angående de rätts- medel som inrättades till följd av domen, se avsnitt 4.6 nedan). En talan i förutsätter inte heller att inhemska rättsmedel uttöms i form av klagomål till , Justitiekanslern och liknande instanser inom ramen för dessa myn- digheters tillsynsverksamhet (, s. 28, jfr vad som sagts om förhållandet mellan artiklarna 13 och 35 i avsnitt 3.3.6 ovan). 4.2Möjligheter till ändring av domar och beslut 4.2.1Allmänt om ändring av domar och beslut Som närmare kommer att utvecklas i övervägandekapitlet nedan talar flera starka skäl för att konventionskränkningar i så stor utsträckning som möjligt gottgörs eller rättas till inom ramen för den process som själva klagomålet rör. Därutöver gäller ett allmänt Möjliga rättsmedel enligt svensk rätt krav på att samtliga inhemska rättsmedel ska ha uttömts innan ett klagomål kan tas upp i (jfr artikel 35 i Europa- konventionen). Det innebär bl.a. att den fråga som klagomålet gäller måste ha prövats av samtliga inhemska överklagandeinstanser och ha åberopats på ett tydligt sätt inför nationella myndigheter och domstolar (, s. 28). Allmänt sett kan möjligheten att överklaga slutliga beslut och domar till högre instans och därmed få till stånd en ändring som avhjälper eller gottgör en konventionskränkning på vanlig väg sägas utgöra ett rättsmedel för den som på rimlig grund kan hävda att han eller hon har utsatts för konventionsbrott. Detsamma gäller i fråga om möjligheten att i vissa fall begära omprövning av beslut på förvaltningsområdet – i vart fall om en ny prövning inte enbart leder till att tidigare meddelade beslut upprepas – och domstolarnas möjlighet att undanröja överklagade domar och beslut på grund av rättegångsfel. Därutöver finns olika bestämmelser som ger en part möjlighet att begära prövning av frågor som har anknytning till Europakon- ventionen och att överklaga sådana beslut under pågående hand- läggning (dvs. utan att det finns en dom eller ett slutligt beslut). Om bestämmelserna möjliggör en prövning av ett påstående om konventionskränkning, kan de på samma sätt utgöra rättsmedel enligt . I ärenden eller mål som har avslutats genom dom eller beslut som har vunnit laga kraft kan ibland även framkomma nya omstän- digheter eller bevis som kan innebära att det tidigare avgörandet är felaktigt. Vidare kan förekomma att avgörandet är felaktigt till följd av att det grundas på lagstridig rättstillämpning. Om felaktigheten består i ett åsidosättande av någon av de materiella rättigheterna i konventionen eller att de processuella garantierna i artikel 6 inte har tillgodosetts, kan möjligheten att få ändring i domen eller beslutet i enlighet med konventionens krav också utgöra ett rättsmedel. Handläggningen i allmän domstol, dvs. , hov- rätterna och tingsrätterna, regleras i . Handläggningen av mål i de allmänna förvaltningsdomstolarna, dvs. Regeringsrätten, kammarrätterna och förvaltningsrätterna, regleras främst i förvaltnings- processlagen (1971:291). Andra domstolars verksamhet regleras i särskild lagstiftning. Vid förvaltningsmyndigheternas handläggning av ärenden och domstolarnas handläggning av förvaltningsärenden gäller förvaltningslagen (1986:223). Vissa ärenden i domstol hand- läggs enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden. Möjliga rättsmedel enligt svensk rätt tillämpas om en annan lag eller förordning inte innehåller någon avvikande bestämmelse. Vidare finns särskild lagstiftning på förvaltningsområdet och flera andra områden. handläggning av ärenden om utmätning vid verkställighet av domar och andra exekutions- titlar regleras exempelvis i utsökningsbalken. 4.2.2Undanröjande av domar vid rättegångsfel m.m. I finns bestämmelser som ger hovrätterna och möjlighet att undanröja domar på grund av rättegångsfel. Sådana bestämmelser finns för tvistemålens del i 50 kap. 26–29 §§ och för brottmål i 51 kap. 26– 29 §§ . Bestämmelserna är tillämpliga även i (55 kap. 15 § ). För förvaltningsdom- stolarnas del är frågan om undanröjande av domar på grund av rättegångsfel inte reglerad i lag. Regeringsrätten har uttalat att regler i förekommande fall kan tjäna till ledning vid bedömningen av när ett rättegångsfel bör föranleda att en dom undanröjs (jfr RÅ 1999 ref. 52 och RÅ 2008 ref. 10). Underrätternas domar kan undanröjas på grund av domvilla enligt 59 kap. 1 § första stycket 1–3 . Något sär- skilt yrkande krävs inte, utan omständigheter som kan utgöra dom- villa ska självmant beaktas av rätten (ex officio). Om talan om jäv förs mot domare i underrätten enligt 4 kap. och den högre instansen anser att jäv har förelegat, ska domen också undanröjas. Om domen undanröjs ska den högre instansen sam- tidigt återförvisa målet till underinstansen för fortsatt behandling. Bestämmelserna om jäv i 4 kap. är tillämpliga även i förvaltningsdomstol (41 § förvaltningsprocesslagen). Vid tillämpning av bestämmelserna om rättegångsfel kan pröv- ningen innefatta påståenden om kränkning av rätten till rättvis rätte- gång inför en oberoende (oavhängig) och opartisk domstol eller någon annan av rättssäkerhetsgarantierna i artikel 6 i Europa- konventionen. Rätten till rättvis rättegång i artikel 6 omfattar både en rätt till prövning inför en oberoende och opartisk domstol och krav på att de nationella domstolarna tillräckligt klart måste upp- lysa om grunderna för sina avgöranden (se , s. 180 f. och s. 257 f.). Möjliga rättsmedel enligt svensk rätt Domvilla föreligger vid grova rättegångsfel, t.ex. om domen givits mot någon som inte varit rätteligen stämd och inte heller fört talan i målet eller om en dom är så oklar eller ofullständig att det inte framgår av den hur rätten har dömt i saken (59 kap. 1 § första stycket 2–3 ). När det gäller jäv föreskrivs i 4 kap. 13 § bl.a. att en domare är jävig att handlägga mål om han eller hon har fattat beslut som rör saken eller om det föreligger någon annan särskild omständighet som är ägnad att rubba förtroendet till domarens opartiskhet. Undanröjande av en dom och återförvisning till den lägre instansen kan även komma i fråga på grund av andra grova rättegångsfel enligt 59 kap. 1 § 4 och vid rättegångsfel som inte utgör domvilla eller jäv. Rättegångsfel bestående i att en process- föreskrift har blivit åsidosatt eller felaktigt tillämpad regleras i 50 kap. 28 § respektive 51 kap. 28 § . Som allmän förutsättning gäller att felet har påverkat målets utgång och inte utan väsentlig olägenhet kan avhjälpas i överinstansen. Även sådana rättegångsfel ska självmant beaktas av rätten. I dessa situationer kan också komma i fråga att undanröja en dom till följd av att kraven på rättvis rättegång enligt artikel 6 inte har uppfyllts. Som exempel kan nämnas situationen där en hovrätt dömt en tidigare frikänd person till ett långt fängelsestraff i hans utevaro (se NJA 2009 s. 836, jfr 51 kap. 21 och 23 §§ rättegångs- balken och artikel 6 § 3 c) i konventionen). En inte ovanlig typ av rättegångsfel består i att en tingsrätt eller hovrätt har avgjort ett mål utan huvudförhandling (jfr t.ex. 42 kap. 18 § och 50 kap. 13 § ). I NJA 2003 s. 407 fann att rätten till muntlig förhandling enligt artikel 6 inte hade tillgodosetts i mål om äktenskapsskillnad. Målet åter- förvisades till hovrätten för ny prövning. I förvaltningsmål före- kommer också att mål återförvisas till underinstanserna på grund av att muntlig förhandling inte har hållits (se t.ex. RÅ 2002 ref. 23 angående tillämpningen av bestämmelsen om muntlig förhandling i 9 § förvaltningsprocesslagen). Därutöver finns olika bestämmelser som ger en part möjlighet att begära prövning av frågor som har bäring på Europakonven- tionen och att överklaga sådana beslut under pågående handlägg- ning. Bestämmelserna om jäv i 4 kap. 13–15 §§ utgör exempel på detta. Invändning om jäv ska göras första gången parten för talan i målet eller när parten får kännedom om den om- ständighet som påståendet om jäv grundar sig på. Så snart det kan Möjliga rättsmedel enligt svensk rätt ske ska rätten därefter ge ett särskilt beslut i frågan. Om invänd- ningen ogillas ska den part som vill överklaga beslutet anmäla missnöje . Om en part gör det, ska rätten med hänsyn till omständigheterna bestämma om beslutet ska få överklagas särskilt (49 kap. 4 § ). I förvaltningsmål får talan föras särskilt om rätten har ogillat en invändning om jäv (34 § för- valtningsprocesslagen). Som exempel på hur bestämmelserna om jäv har tillämpats kan nämnas RÅ 2005 ref. 1. Målet rörde rättsprövning av ett beslut där regeringen hade avslagit ett bolags ansökan om speltillstånd. Huvud- frågan var om den svenska lotterilagstiftningen överensstämde med unionsrätten. En av Regeringsrättens ledamöter hade tidigare varit expeditions- och rättschef i när en likartad fråga behandlades i en proposition om ändring av en bestämmelse i lotterilagen (1994:1000). Frågan var således om den omständig- heten att ledamoten i ett annat sammanhang tagit ställning till en rättsfråga som hade anknytning till själva rättsprövningsmålet ut- gjorde jäv. Regeringsrätten prövade tillämpliga bestämmelser i lju- set av avgöranden rörande rätten till opartisk domstol i artikel 6 i konventionen (se även RÅ 2009 ref. 8). I NJA 2002 s. 88 var inte fråga om en direkt tillämpning av jävs- reglerna, utan om skadeståndstalan mot staten till följd av att hovrätten hade undanröjt en tingsrättsdom i brottmål på grund av att en nämndeman varit jävig (se avsnitt 2.5.3 ovan). Vid bedöm- ningen beaktades praxis angående kraven på opartisk domstol enligt artikel 6. Vid förvaltningsmyndigheternas handläggning av ärenden och dom- stolarnas handläggning av förvaltningsärenden gäller förvaltnings- lagen, såvida inte annan lag eller förordning innehåller någon avvikande bestämmelse. Enligt 27 § förvaltningslagen har myndig- heterna en möjlighet att ompröva beslut som de har meddelat som första instans. Som allmän förutsättning gäller att beslutet är uppen- bart oriktigt på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning. Vidare måste ändringen kunna ske snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild part. Skyldig- heten gäller även om beslutet överklagas, såvida inte klaganden begär att beslutet tills vidare inte ska gälla (s.k. inhibition). Möjliga rättsmedel enligt svensk rätt bara så länge inte handlingarna i ärendet har överlämnats till högre instans (i betänkandet En ny förvaltningslag, SOU 2010:29, före- slås vissa förändringar i dessa bestämmelser, se lagens 30–33 §§). En liknande bestämmelse återfinns i den ovan nämnda lagen om domstolsärenden (34 §). Lagen är tillämplig vid handläggning i domstol av olika typer av rättsvårdsärenden, inklusive ärenden som rör överklagande av beslut om utmätning enligt utsökningsbalken. Därutöver finns särskilda bestämmelser om omprövning av beslut i andra delar av förvaltningslagstiftningen. Som exempel kan nämnas skattskyldigas möjlighet att få beslut om påförande av skattetillägg omprövade enligt 4 kap. taxerings- lagen (1990:324)och 21 kap. skattebetalningslagen (1997:483). Om den skattskyldige har överklagat ett beslut ska ompröva beslutet (6 kap. 6 § taxeringslagen och 22 kap. 6 § skatte- betalningslagen). En rätt till omprövning för den enskilde finns även i ärenden om sjukpenning, föräldrapenning, aktivitetsersättning och liknande ärenden som beslutas av . En sådan bestämmelse finns i 20 kap. 10 § lagen (1962:381) om allmän för- säkring (se även 13 kap. 7–9 §§ socialförsäkringsbalken [2010:110], som träder i kraft ). 4.2.4Prövning av domar och beslut som har vunnit laga kraft Resning m.m. enligt och förvaltningsprocesslagen Om ett beslut eller en dom har vunnit laga kraft kan ändring inte ske på vanlig väg. I stället måste extraordinära rättsmedel tas i anspråk, t.ex. resning. Sådana rättsmedel har i allmänhet inte ansetts erbjuda en effektiv möjlighet till rättelse och behöver därför som regel inte uttömmas för att klaganden ska kunna få ett klagomål prövat av (, s. 28 och Pellonpää, s. 141– 142, jfr avsnitt 3.3.6 ovan). Som tidigare framgått kan möjligheten att få en ny rättegång till följd av en fällande dom i vara ett rättsmedel som avhjälper en konstaterad kränkning (jfr avsnitt 3.6 ovan angående tillämpning av artikel 46 i konventionen). Det gäller särskilt i fall där en person har dömts till ett långt fängelse- straff utan att den inhemska brottmålsprocessen har uppfyllt de grund- läggande kraven på rättvis rättegång i artikel 6. I sammanhanget ska även nämnas något om extraordinära rättsmedel. Möjliga rättsmedel enligt svensk rätt Såvitt avser lagakraftvunna domar i tvistemål och brottmål finns bestämmelser om resning i 58 kap. . Sedan en dom i brottmål har vunnit laga kraft får resning beviljas till förmån för den tilltalade i de situationer som anges i 58 kap. 2 § rättegångs- balken. Det gäller bl.a. om någon omständighet eller något bevis som inte har framförts åberopas och det sannolikt skulle ha lett till att den tilltalade frikänts eller till att brottet hänförts under en mildare straffbestämmelse eller om det finns synnerliga skäl att på nytt pröva frågan om den tilltalade har förövat det brott för vilket han dömts (4 p). I praxis har resning beviljats med stöd av bestäm- melsen i fall där en lagakraftvunnen brottmålsdom konstaterats strida mot rätten till en rättvis rättegång i artikel 6 (se t.ex. NJA 2009 s. 475 I). Resning får även beviljas om den rättstillämpning som ligger till grund för domen uppenbart strider mot lag (5 p). Någon särskild tidsfrist uppställs inte för en resningsansökan till förmån för en tilltalad person. För tvistemålens del finns en liknande reglering i 58 kap. 1 § . Särskilda tidsfrister gäller för den som ska ansöka om resning i tvistemål (58 kap. 4 §). Resning på grund av uppen- bart lagstridig rättstillämpning ska exempelvis sökas från det att domen vann laga kraft. Frågan om resning kan beviljas på grund av fällande dom mot i har inte prövats i svensk rättspraxis. Det är således osäkert hur bestämmelserna skulle tolkas och vilken resningsgrund som skulle kunna komma att tillämpas. Det skulle kunna argumenteras att en fällande dom innebär att den rätts- tillämpning som ligger till grund för den svenska domen uppen- bart strider mot lag eller att dom utgör en ny omständighet (jfr Karnov med hänvisning till bl.a. Welamson, Rättegång VI, s. 221 f.). Kravet på att rättstillämpningen ska vara uppenbart lagstridig innebär emellertid att tolkningsutrymmet till viss del är begränsat. Till det kommer de nämnda begräns- ningarna i fråga om tidsfrister. Det är inte uteslutet att frågan om resning till följd av en fällande dom i skulle kunna aktualiseras även beträffande mål som handläggs av förvaltningsdomstolarna. Som exempel kan nämnas fall där skulle finna att beslut om tvångsomhändertagande av barn enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga innebär ett åsido- Möjliga rättsmedel enligt svensk rätt sättande av klagandens rätt till privat- och familjeliv enligt artikel 8 i . När det gäller förvaltningsärenden och förvaltningsmål finns en bestämmelse om resning i 37 § b förvaltningsprocesslagen. Enligt bestämmelsen får resning beviljas i mål eller ärende om det på grund av något särskilt förhållande finns synnerliga skäl att pröva saken på nytt. Resning har i praxis beviljats till följd av både formella och materiella fel, t.ex. på grund av att nya omständigheter och bevis har tillkommit, vid rättstillämpning som saknat stöd i lag, vid fel i ärendets handläggning och i fråga om uppseendeväckande materiella fel (, Förvaltningsprocesslagen m.m.: en kommentar). Någon särskild tidsfrist är inte föreskriven och har inte heller utbildats i praxis på annat sätt än att bedömningen blir mer restriktiv ju längre någon dröjer med att ansöka om resning. Precis som när det gäller tvistemål och brottmål finns i rätts- praxis inget exempel på bestämmelsens tillämpning på grund av en fällande dom i . Det är således inte klart hur den skulle tolkas i ett enskilt fall. Flera skäl talar för att det är något lättare att få resning i förvaltningsmål än i mål som handläggs enligt , trots kravet på synnerliga skäl. Förutom att det inte finns några särskilda tidsfrister, finns vid oriktig rättstillämp- ning inte heller något uttryckligt krav på att denna ska ha varit uppenbart oriktig (jfr dock nedan). När resning beviljas på denna grund används ofta uttrycket att tillämpningen saknade stöd i lag eller att laglig grund saknades.