sou · GYB381 · 2010-11-29 00:00:00 — De gäller villkor för tilldelning av behörigheter i datasystemen, dokumenta- tion och kontroll av åtkomst till uppgifter samt en rätt för patienten att få information om åtkomsten. har bemyndigats att efter samråd med Datainspektionen meddela föreskrifter i dessa frågor. Biobankernas behandling av personuppgifter Enligt utredningens mening är det av stor betydelse för provgivarnas integritet att det finns goda rutiner för tilldelning av behörigheter och kontroller av åtkomsten till uppgifter. Detta gäller alldeles särskilt när det nu tillskapas ett landsomfattande biobanksregister. Det är då viktigt att det inte uppkommer risker för obehörig tillgång till uppgifter utan att tillkomsten av registret i stället medför en samordning av ansträngningarna att undvika sådana risker, med förbättrad säkerhet som följd. Utredningen anser att en reglering efter förebild i patientdatalagen bör införas även för biobankerna, för att tydliggöra vilka krav som ska ställas. I förarbetena till patientdatalagen (prop. 2007/08:126 s. 148-51) lämnas en utförlig motivering till regleringen. De skäl som ligger bakom regleringen i den lagen gör sig gällande med samma styrka för biobankernas del. Regleringen kan utformas i mycket nära överensstämmelse med patientdatalagen, vilket underlättar tillämpningen. 13.3.8Rättelse, skadestånd och överklagande Utredningens bedömning: Biobankslagens nuvarande hänvisning till bestämmelserna i 28 och 48 §§ personuppgifts- lagen om rättelse och skadestånd när det gäller behandling av personuppgifter i biobankernas verksamhet ska finnas kvar. Bestämmelserna i 52 och 53 §§ personuppgiftslagen om överklagande gäller vid behandling av personuppgifter i bio- bankernas verksamhet utan särskild hänvisning i biobankslagen. Enligt 28 § personuppgiftslagen är den personuppgiftsansvarige skyldig att på begäran av den registrerade rätta, blockera eller utplåna sådana personuppgifter som inte har behandlats i enlighet med personuppgiftslagen eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. När en sådan åtgärd görs ska den personuppgiftsansvarige underrätta tredje man till vilken uppgifter har lämnats ut, om den registrerade begär det eller om mera betydande skada eller olägenhet för den registrerade därigenom kan undvikas. Sådan underrättelse behöver dock enligt bestämmelsen Biobankernas behandling av personuppgifter inte lämnas om det visar sig vara omöjligt eller skulle innebära en oproportionerligt stor arbetsinsats. Personuppgiftslagens bestämmelser om rättelse gäller endast uppgifter som inte har behandlats i enlighet med personuppgifts- lagen eller de föreskrifter som meddelats med stöd av den lagen. Uppgifter som har behandlats i strid med föreskrifter i särskilda registerförfattningar omfattas alltså inte om inte behandlingen också strider mot personuppgiftslagen eller mot föreskrifter som har meddelats med stöd av denna. Enligt utredningen bör dock den enskilde ha samma möjligheter till rättelse av uppgifter som behandlas med stöd av de nu föreslagna bestämmelserna eller enligt föreskrifter som meddelats i anslutning till dessa. Det bör i sammanhanget noteras att de grundläggande kraven på den personuppgiftsansvarige enligt 9 § första stycket person- uppgiftslagen om rättelse, blockering och utplåning av felaktiga och ofullständiga personuppgifter m.m. gäller även i förhållande till behandling av personuppgifter enligt de nu föreslagna bestämmelserna i biobankslagen. Enligt 48 § personuppgiftslagen ska den personuppgiftsansvarige ersätta den registrerade för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling av personuppgifter i strid med den lagen har orsakat. Ersättningsskyldigheten kan i den utsträckning det är skäligt jämkas, om den personuppgiftsansvarige visar att felet inte berodde på honom eller henne. Skadeståndsbestämmelsen i personuppgiftslagen gäller framför de allmänna bestämmelserna om skadestånd i skadeståndslagen (1972:207). I den mån en fråga inte är reglerad i personuppgifts- lagen ska dock bestämmelserna i skadeståndslagen tillämpas. Det gäller exempelvis i fråga om beräkning av ersättningens storlek. Skadeståndsbestämmelserna i personuppgiftslagen gäller bara vid behandling av personuppgifter i strid mot bestämmelserna i den lagen. De är alltså inte tillämpliga vid behandling av person- uppgifter i strid mot andra författningar. Enligt utredningens mening bör ett skadeståndsansvar motsvarande det som gäller enligt personuppgiftslagen finnas även vid sådan behandling av personuppgifter som utförs i strid med de nu föreslagna bestämmelserna och vid sådan behandling som utförs i strid med Biobankernas behandling av personuppgifter bestämmelser på förordningsnivå och på myndighetsnivå i anslutning till bestämmelserna. Det är viktigt att skadestånds- ansvaret omfattar hela regleringen av behandling av person- uppgifter i biobankernas verksamhet. Sammanfattningsvis ska det även fortsättningsvis finnas en sådan hänvisning till 28 och 48 §§ personuppgiftslagen som finns i nuvarande 6 kap. 2 § tredje stycket biobankslagen. I 52 och 53 §§ personuppgiftslagen finns bestämmelser om över- klagande. Av 52 § personuppgiftslagen framgår att en myndighets beslut om information enligt 26 §, om rättelse och underrättelse till tredje man enligt 28 §, om information enligt 29 § andra stycket och om upplysningar enligt 42 § får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. I 53 § personuppgiftslagen anges att andra beslut enligt personuppgiftslagen än sådana som avses i 47, 51 och 52 §§ samma lag inte får överklagas samt att prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Med hänsyn till dessa bestämmelser i personuppgiftslagen anser utredningen att särskilda bestämmelser om överklagande inte behövs i biobankslagen när det gäller överklagande av myndighets beslut om personuppgiftsbehandling enligt lagen. Utredningens bedömning: Det bör inte införas någon särskild bestämmelse i biobankslagen om bevarande och gallring av uppgifterna. Bestämmelserna i arkivlagen (1990:782) och personuppgiftslagen ska gälla. När det gäller bevarande och gallring av allmänna handlingar gäller arkivlagens bestämmelser. Någon hänvisning till arkivlagens bestämmelser behöver inte göras. Av 8 § personuppgiftslagen följer nämligen att lagen inte hindrar att en myndighet bevarar allmänna handlingar eller att arkivmaterial tas om hand av en arkiv- myndighet. När det i stället gäller personuppgifter som inte är allmänna handlingar anges det i 9 § första stycket i) personuppgiftslagen att Biobankernas behandling av personuppgifter den personuppgiftsansvarige ska se till att personuppgifter inte bevaras än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålen med behandlingen. Utredningen bedömer att det inte finns anledning att föreslå någon bestämmelse som avviker från denna regel. Eftersom 9 § personuppgiftslagen gäller i detta avseende även då personuppgifter behandlas enligt de nu föreslagna bestämmelserna behövs det ingen uttrycklig bestämmelse om detta. 14.1Direktiven för utredningsuppdraget i denna del Det framhålls i utredningsdirektiven att biobankslagen inte innehåller några krav på kvalitetsstyrning och kvalitetskontroll, som patienten har ett intresse av att inte drabbas av eller riskera att drabbas av allvarlig skada när humanbiologiskt material används i den kliniska hälso- och sjukvården, t.ex. när blod och andra vävnader som samlats in i biobanksverksamhet används vid transfusioner eller transplantationer. I direktiven anges att utredningen ska lämna förslag till hur krav på kvalitetsstyrning och kvalitetskontroll m.m. ska uppfyllas av den som bedriver biobanksverksamhet (dir. 2008:71 s. 12–13). 14.2.1Regleringen i biobankslagen och i föreskrifter i anslutning till lagen Trots att det inte finns några bestämmelser om kvalitetsstyrning och kvalitetskontroll i den nuvarande biobankslagen finns det ändå några regler i lagen och i föreskrifter som meddelats med stöd av lagen som har betydelse för hur dessa frågor ska skötas av biobankerna. En grundläggande regel för förutsättningarna att hålla en god verksamhet i biobankerna är 2 kap. 1 § biobankslagen, där det bl.a. anges att huvudmannen för biobanken i samband med beslut om inrättande av biobanken också ska besluta om vem som ska vara ansvarig för den. Den biobanksansvariges namn, adress och telefonnummer ska inom en månad från beslutet anmälas till , enligt 2 kap. 5 § biobankslagen och 3 § förord- ningen (2002:746) om biobanker i hälso- och sjukvården m.m. Enligt förarbetena till biobankslagen är det den biobanks- ansvariges ansvar att se till att biobankens vävnadsprover förvaras så att de inte riskerar att ta skada och så att obehöriga inte får tillgång till dem samt att förstöra enskilda vävnadsprover som inte längre behövs för det ändamål som har beslutats (prop. 2001/02:44 s. 54). I 2 kap. 3 § föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 2002:11) om biobanker i hälso- och sjukvården m.m. anges närmare vad den biobanksansvarige ska göra. Av föreskriften framgår följande. Den biobanksansvarige ska fastställa ändamålsenliga rutiner och entydigt fördela ansvaret för verksamheten. Rutinerna och ansvarsfördelningen ska dokumenteras i en lokal instruktion. Den biobanksansvarige ska fortlöpande följa upp verksamheten och säkerställa att rutinerna och ansvarsfördelningen tillgodoser kvaliteten och säkerheten. Vid uppföljningen ska det särskilt kontrolleras att verksamheten bedrivs med respekt för den enskilda människans integritet. Avvikelser ska rapporteras till huvud- mannen. har dessutom, med stöd av ett särskilt bemyndigande i 6 kap. 8 § biobankslagen, beslutat om bevarande- tider för vävnadsprover som hör till biobanker. Av 5 kap. 5 § SOSFS 2002:11 framgår att bevarandetiden för vävnadsprover ska bestämmas utifrån provernas hållbarhet och användbarhet för det eller de ändamål som biobanken har inrättats för, om inte särskilda bestämmelser gäller, såsom för frysta befruktade ägg. Bevarande- tiden för de olika typer av vävnadsprover som förvaras i en biobank ska enligt föreskriften anges i den lokala instruktionen (se 2 kap. 3 § SOSFS 2002:11 som redogörs för ovan). Vidare finns det i 5 kap. 6 § SOSFS 2002:11 en föreskrift om gallring av provsamlingar. Där anges att ett vävnadsprov omedel- bart ska förstöras eller avidentifieras om provet är användbart, om samtycket till användning av provet har återkallats i sin helhet, eller om provet på grund av bestämmelser i lag inte längre får förvaras i en biobank. 14.2.2Kvalitet och patientsäkerhet i hälso- och sjukvården I 31 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763, HSL) finns det ett krav på att hälso- och sjukvården systematiskt och fortlöpande ska utveckla och säkra kvaliteten i verksamheten. Motsvarande gäller för tandvården enligt 16 § tandvårdslagen (1985:125). Vidare gäller enligt 28 § HSL att ledningen av hälso- och sjukvård ska vara organiserad så att den tillgodoser hög patientsäkerhet och god kvalitet av vården samt främjar kostnadseffektivitet. Inom hälso- och sjukvård ska det finnas en verksamhetschef, som svarar för verksamheten (29 § HSL). I patientsäkerhetslagen (2010:659) finns bestämmelser om att vårdgivare ska vara skyldiga att bedriva ett systematiskt patient- säkerhetsarbete. Enligt 3 kap. 1 § patientsäkerhetslagen ska vård- givaren planera, leda och kontrollera verksamheten på ett sätt som leder till att kravet på god vård i HSL respektive tandvårdslagen upprätthålls. Vårdgivaren ska, enligt 2 §, vidta de åtgärder som behövs för att förebygga att patienter drabbas av vårdskador. För åtgärder som inte kan vidtas ska en tidsplan upprättas. Med vårdskada menas enligt 1 kap. 5-6 §§ patientsäkerhetslagen lidande, kroppslig eller psykisk skada eller sjukdom samt dödsfall som hade kunnat undvikas om adekvata åtgärder hade vidtagits vid patientens kontakt med hälso- och sjukvården. Skyddet mot vårdskada kallas för patientsäkerhet. har meddelat föreskrifter om ledningssystem för kvalitet och patientsäkerhet i hälso- och sjukvården (SOSFS 2005:12). Vårdgivarna ska enligt föreskrifterna inrätta ett ledningssystem för kvalitet och patientsäkerhet. Det systematiska kvalitetsarbetet ska syfta till att förebygga vårdskador. Arbetet ska utgå från syftet med verksamheten, identifierade och prioriterade vårdbehov samt vårdprocesserna. Det ska också vara anpassat till verksamhetens inriktning, storlek och omfattning. Vidare ska kvalitetsarbetet utgå ifrån mätbara mål, dokumenteras och kontinuerligt följas upp. Slutligen ska arbetet vara väl förankrat bland alla medarbetare i organisationen (2 kap. 4 § nämnda föreskrifter). I 3 kap. SOSFS 2005:12 finns bestämmelser som fördelar ansvaret för kvalitetsarbetet mellan vårdgivaren, verksamhetschefen och hälso- och sjukvårdspersonalen. I 4 kap. i föreskrifterna anges de områden som omfattas av ledningssystemet för kvalitet och patientsäkerhet. Det handlar om bemötande av patienter, metoder för diagnostik, vård och behandling, kompetens, samverkan och samarbete, riskhantering, avvikelsehantering, försörjning av tjänster, produkter och teknik samt spårbarhet. Slutligen innehåller föreskrifterna en bestämmelse om egenkontroll, uppföljning och erfarenhetsåterföring. Det kan konstateras att biobankernas verksamhet inom hälso- och sjukvården i flera avseenden berörs av de nämnda föreskrifterna. När det gäller blod och blodkomponenter respektive vävnader och celler från människor som hanteras för användning på människor finns det en utförlig reglering om kvalitetsstyrning och kvalitets- kontroll. Regleringens beskrivs allmänt i kapitel 12. Enligt art. 11.1 i bloddirektivet ska medlemsstaterna sörja för att alla blodcentraler inför och upprätthåller ett kvalitetssystem för blodcentralens verksamhet som är grundat på principerna för goda rutiner. Bestämmelserna har införts genom myndighetsföreskrifter. Enligt art. 12 i bloddirektivet ska blodcentraler upprätta dokumentation om arbetsrutiner, riktlinjer, utbildnings- och referenshandböcker samt rapporteringsformulär. Bestämmelsen har genomförts i myndighetsföreskrifter. I art. 3 i kommissionens direktiv /61/EG av om genomförande av och rådets direktiv /98/EG i fråga om krav på spårbarhet och rapportering av allvarliga biverkningar och avvikande händelser anges att medlemsstaterna ska se till att de blodcentraler eller sjukhusblodbanker som lämnar ut helblodsenheter eller blod- komponenter för transfusion har rutiner för att kontrollera att varje enhet som har lämnats ut har transfunderats till avsedd mottagare eller för att kontrollera vad som har hänt med enheten om den inte har transfunderats. I denna del har EU-direktiven genomförts dels genom lagregler, dels genom myndighetsföreskrifter. I 16 och 16 a § lagen (2006:496) om blodsäkerhet (blodsäkerhetslagen) finns bestämmelser om registrering och uppgiftslämnande. Enligt art. 15.1 i bloddirektivet ska medlemsstaterna se till att alla allvarliga avvikande händelser i samband med insamling, kontroll, framställning, förvaring och distribution av blod och blodkomponenter, som kan påverka deras kvalitet och säkerhet, liksom alla allvarliga iakttagna biverkningar vid och efter transfusion som kan hänföras till kvaliteten på och säkerheten i fråga om blod och blodkomponenter, anmäls till den behöriga myndigheten. Enligt art. 15.2 ska allvarliga avvikande händelser och biverkningar anmälas i enlighet med ett visst angivet förfarande. Art. 29 anger tekniska krav och anpassning på visst sätt av dem till den tekniska och vetenskapliga utvecklingen. Utöver bestämmelsen i 3 kap. 5 § patientsäkerhetslagen om vårdgivarens skyldighet att till anmäla händelser som har medfört eller hade kunnat medföra en allvarlig vårdskada () finns det också en regel som anger anmälnings- skyldigheten i 15 § blodsäkerhetslagen. I art. 5.1 i direktiv /61/EG anges att medlemsstaterna ska se till att de inrättningar där transfusioner äger rum har rutiner för att dokumentera uppgifter om blodtransfusionerna och för att meddela blodcentralerna om alla allvarliga biverkningar som har observerats hos mottagaren under eller efter en transfusion och som kan hänföras till kvaliteten eller säkerheten på blodet och blodkomponenterna. Medlemsstaterna ska vidare, enligt art. 5.2, se till att uppgiftslämnare har rutiner för att möjligt rapportera all relevant information om misstänkta allvarliga biverkningar till den behöriga myndigheten. Med uppgiftslämnare avses i art. 1 b) i direktiv /61/EG den blodcentral, sjukhusblodbank eller inrättning där transfusion utförs, som rapporterar allvarliga bi- verkningar eller avvikande händelser till den behöriga myndigheten. Bestämmelsen är genomförd genom den nyssnämnda regeln i 3 kap. 5 § patientsäkerhetslagen (se prop. 2007/08:2 s. 25) och genom en ny bestämmelse i 18 a § blodsäkerhetslagen om information från till blodcentraler. Art. 21 i bloddirektivet föreskriver att blodcentraler ska sörja för att varje givning av blod och blodkomponenter kontrolleras enligt vissa angivna krav. Bestämmelserna i artikeln har införts genom myndighetsföreskrifter. I art. 23 i bloddirektivet anges att blodcentraler ska ansvara för att kvalitets- och säkerhetskrav för blod och blodkomponenter håller viss angiven nivå. Direktivets regler i denna del har genom- förts i myndighetsföreskrifter. I art. 11 i vävnadsdirektivet och i genomförandedirektiv finns bestämmelser om anmälan m.m. av allvarliga komplikationer och biverkningar. Bestämmelserna har genomförts bl.a. genom regler i 20, 20 a och 20 b §§ lagen (2008:286) om kvalitets- och säkerhets- normer vid hantering av mänskliga vävnader och celler (vävnads- lagen). I 20 § vävnadslagen anges att verksamhetschefen ska se till att misstänkta eller konstaterade allvarliga biverkningar och allvarliga avvikande händelser anmäls till tillsynsmyndigheten utan dröjsmål. Enligt 20 a § vävnadslagen ska en organisation för tillvara- tagande till den vävnadsinrättning som har tagit emot vävnaderna eller cellerna utan dröjsmål anmäla varje misstänkt eller konstaterad a)allvarlig biverkning hos levande givare som kan påverka vävnadernas eller cellernas kvalitet och säkerhet, och b)allvarlig avvikande händelse under tillvaratagandet som kan påverka de mänskliga vävnadernas eller cellernas kvalitet och säkerhet. I 20 b § i lagen anges att en organisation med ansvar för användning på människa ska till den vävnadsinrättning som har distribuerat vävnaderna eller cellerna utan dröjsmål anmäla varje misstänkt eller konstaterad a)allvarlig biverkning som iakttagits under eller efter den kliniska användningen och som kan hänföras till vävnadernas eller cellernas kvalitet och säkerhet, och b)allvarlig avvikande händelse som kan påverka vävnadernas eller cellernas kvalitet och säkerhet. I förarbetena till vävnadslagen gjordes den bedömningen att huvudsakligen uppfyller de krav på kvalitetsstyrning som anges i art. 16 i vävnadsdirektivet och att de eventuella kompletteringar som kan behövas bör genomföras genom myndighetsföreskrifter (prop. 2007/08:96 s. 91). Kraven i regleringen av blod- och vävnadssäkerhet är högt ställda. Syftet med dessa krav är att garantera säkerheten för mottagaren av blod eller annan vävnad. Det syftet finns inte för merparten av de vävnadsprover som hör till biobanker, eftersom dessa vävnads- prover inte är avsedda att användas för transfusions- eller transplantationsändamål och samma höga krav bör därför inte ställas på övriga biobanker. Biobankslagen i sin nuvarande utformning tar egentligen inte ställning till vilka kvalitetskrav som bör ställas på verksamheten med biobanker. Å ena sidan är det en självklarhet att en verksamhet av det nu aktuella slaget måste bedrivas med högt ställda kvalitetsmål, inte minst för patientsäkerheten och av respekt för provgivarna. Å andra sidan är det kanske inte möjligt eller ens lämpligt att formulera allmänt gällande kvalitetskrav för en typ av verksamhet som är så disparat som biobankernas. Vävnadsprover kan ju samlas och bevaras för många olika tillåtna ändamål och de kvalitetskrav som ställs av viss högspecialiserad forskning kan och bör inte ställas på den dagliga verksamheten i hälso- och sjukvården. För sådan verksamhet bör det ställas andra krav. De särskilda bestämmelser som finns i HSL, tandvårdslagen, patientsäkerhetslagen och SOSFS 2005:12 medför att det finns en reglering av ramarna för kvalitetsarbetet för den verksamhet som bedrivs i anslutning till de biobanker som innehar de flesta vävnadsproverna. En grundläggande tanke i de nämnda föreskrifterna från är att det ska finnas ett gemensamt ledningssystem som gäller för alla tillämpliga kvalitetsrutiner. Genom att kvalitets- rutinerna på detta sätt sammankopplas får vårdgivaren förutsättningar att ha kontroll över hela verksamheten. Ett kvalitetskrav gäller dock för all verksamhet enligt biobankslagen, nämligen kravet att följa biobankslagens reglering. Det är ett kvalitetskrav att den biobanksansvarige ska kunna svara på huruvida verksamheten bedrivs i enlighet med biobankslagen eller inte och – om så inte är fallet – kunna korrigera missförhållandet. Detta gäller bl.a. för att ge bättre möjligheter att genomföra den tillsyn som ska göras enligt lagen. Det bör därför införas vissa kompletterande regler om styrning och kontroll som ger den biobanksansvarige ett system för arbetet med att säkra biobankens efterlevnad av lagen. Kvalitet i hälso- och sjukvården och i forskningen I hälso- och sjukvården är det viktigaste syftet med kvalitetsarbetet att förhindra att det uppkommer vårdskador. Detta måste också vara det främsta syftet med kvalitetsarbetet i hälso- och sjuk- vårdens biobanker. Insatserna för att öka patientsäkerheten kommer att vara av olika slag i olika verksamheter beroende bl.a. på vilka risker som finns. När det i stället gäller forskningen är kvaliteten i större utsträckning att se som ett ändamål i sig. En hög kvalitet i forskningens biobanker kan leda till bättre och säkrare forsknings- resultat. Forskningen bedrivs i internationell konkurrens och enbart den forskning som håller högsta kvalitet har möjlighet att få internationellt genomslag. Kvalitetsarbetet i forskningens bio- banker måste syfta till att svensk forskning ska hålla världsklass (se prop. 2008/09:50 s. 21). Det kan inte enkelt definieras vad som ska anses utgöra kvalitet i forskning utan frågan måste ständigt vara öppen för utveckling och diskussion. Detta handlar ytterst om forskningens frihet. En biobank kan dock användas såväl för forskning som för hälso- och sjukvårdens verksamhet och har då även ett patientsäkerhetskrav att uppfylla. Också hälso- och sjukvårdens biobanker har betydelse för forskningen och har därmed att i rimlig utsträckning ta hänsyn till de kvalitetsbehov som finns från forskningens sida. Inom forskningen kan kvalitetsarbetet alltså skilja sig åt mellan olika verksamheter. Avgörande faktorer är vilka risker och behov som finns och vilken typ av forskning som bedrivs. Utredningens förslag: Huvudmannen för biobanken ska vara skyldig att se till att det finns förutsättningar för att biobanks- lagens krav ska kunna uppfyllas i verksamheten. Den biobanksansvarige ska vara skyldig att leda verksam- heten i enlighet med lagens krav och att se till att det finns en fortlöpande kontroll av att lagen följs. Vid biobankerna bedrivs ett kvalitetsarbete som har som sitt främsta syfte att främja patientsäkerheten eller forsknings- resultaten. Dessutom bör biobankerna också bedriva ett kvalitets- arbete som gäller att säkerställa att biobankslagens regelverk följs i biobankens verksamhet. Det handlar då främst om att trygga provgivarnas intresse av skydd för sin integritet. Det gäller säkerheten att vävnadsprover inte kommer i orätta händer, tryggheten att vävnadsprover inte används för andra ändamål än de som provgivarna fått ta ställning till och inte heller för andra ändamål än de som är tillåtna enligt lagen samt garantin för att provgivarna har möjlighet att ange en ny inställning till fortsatt bevarande och användning av vävnadsprover.