sou · GXB358d5 · 2010-01-01 00:00:00 — I 37 kap. 6 § sägs att får förelägga den som är eller kan antas vara uppgiftsskyldig enligt 15–35 kap. att lämna uppgift som behövs för kontrollen. Den som inte följer ett sådant föreläggande kan efterbeskattas med stöd av första stycket 1 c på grund av att begärd uppgift inte lämnats. Beskrivningar av varor och tjänster är uppgifter och om sådana uppgifter behövs för kontroll av deklarationsskyldigheten för punktskatt kan uppgifterna begäras in med stöd av 37 kap. 6 §. Det innebär att efterbeskattning kan ske om begärda uppgifter om varor eller tjänster inte lämnas, dvs. enligt första stycket 1 c. Ett varuprov är dock ingen uppgift och i 37 kap. 7 § föreskrivs därför att den som är eller kan antas vara skyldig att redovisa punktskatt även får föreläggas att lämna varuprov. För de fall ett sådant föreläggande inte följs kan efterbeskattning ske med stöd av första stycket 1 d. Den punkten ersätter alltså 21 kap. 11 § 4 SBL, som tillkom i samband med att punktskatterna infogades i skattekontosystemet (prop. 2001/02:127, s. 175, 176 och 178). I dagens bestämmelser sägs att efterbeskattning får ske om den skattskyldige lämnat en oriktig uppgift, inte lämnat deklaration eller låtit bli att lämna en begärd uppgift. Det förutsätter lik- ställighetsbestämmelser för att t.ex. den som har rätt till åter- betalning av ingående mervärdesskatt eller punktskatt efter ansökan ska omfattas. Vi har strävat efter att formulera lagtexten så att likställighetsbestämmelser inte ska behövas. För att begränsa behovet av likställighetsbestämmelser har vi undvikit att använda termen skattskyldig i paragrafer som även ska gälla andra än skattskyldiga. Här används därför termen uppgiftsskyldig i stället för skattskyldig. Eftersom ett beslut om återbetalning ska anses som ett beslut om punktskatt får uppgifterna i ansökan om återbetalning anses lämnade till ledning för egen beskattning (prop. 2001/02:127, s. 174 och 175). Det är tillräckligt för att efterbeskattning ska kunna ske. I 5 kap. finns bestämmelser om uppgiftsskyldiga företrädare (ombud för generalrepresentation, representant för enkelt bolag eller partrederi, huvudman för mervärdesskattegrupp och skatte- representant för utländsk försäkringsgivare). Dessa företrädare ska såväl redovisa som betala sin huvudmans skatt. Om en sådan företrädare lämnar en oriktig uppgift är det därmed företrädaren och inte huvudmannen som ska påföras skattetillägg. Eftersom företrädaren är betalningsskyldig får uppgiften anses lämnad till ledning för dennes egna beskattning. Se vidare kommentaren till 49 kap. 4 §. I bestämmelserna om skattetillägg finns en definition av oriktig uppgift. Definitionen finns i 5 kap. 1 § andra stycket TL och 15 kap. 1 § andra stycket SBL (prop. 2002/03:106, s. 234, 235 och 246). Här finns motsvarande definition i 49 kap. 5 §. Bestämmelsen om eftertaxering på grund av oriktig uppgift i taxeringslagen, 4 kap. 16 §, innehåller en hänvisning till defini- tionen av oriktig uppgift i 5 kap. 1 § andra stycket samma lag (prop. 2002/03:106, s. 233). Någon sådan hänvisning finns dock inte i skattebetalningslagens bestämmelse om efterbeskattning på grund av oriktig uppgift, 21 kap. 11 §. Att rekvisitet oriktig uppgift i förevarande bestämmelse är identiskt med det som finns i förutsättningarna för skattetillägg är självklart och här behövs därför ingen hänvisning till definitionen av oriktig uppgift i 49 kap. 5 § (jfr : Handledning för skattebetalning 2008, s. 669). Punkten 2 ersätter 4 kap. 17 § 1 och 21 kap. 12 § 1 SBL (prop. 1989/90:74, s. 313 och 407 samt prop. 1996/97:100, s. 633). I taxeringslagen används ordet misskrivning men i skattebetal- ningslagen har ordet felskrivning valts. Innan skattekonto- reformen användes ordet misskrivning även på uppbörds- området34 men ersattes utan kommentar med felskrivning i skattebetalningslagen. På mervärdesskatteområdet försvann ordet misskrivning när mervärdesskattelagen ersatte mervärdesskattelag.35 Inte heller den ändringen kommenterades i förarbetena (prop. 1993/94:99, s. 47–49). I linje med tidigare ändringar används ordet felskrivning i punkten 2. Enligt punkten 3 får efterbeskattning även ske om kontrolluppgift som ska lämnas utan föreläggande saknats eller varit felaktig och den som uppgiften ska lämnas för inte varit skyldig att deklarera inkomst. Punkten ersätter 4 kap. 17 § 2 TL (prop. 1989/90:74, s. 313 och 407). En följdändring gjordes där i samband med att lagen om självdeklarationer och kontrolluppgifter infördes (prop. 2001/02:25). En nyhet i förhållande till är att bestämmelsen begränsas till fall där den som kontrolluppgiften ska lämnas för inte har varit skyldig att deklarera inkomst. Det beror på att bestämmelsen numer bara behöver tillämpas i sådana fall och det bör då framgå av lagtexten. Bakgrunden är följande. Dagens bestämmelse, som från början avsåg besvär i särskild ordning, är och infördes i samband med det blev möjligt för personer med enkla inkomstförhållanden att lämna en förenklad självdeklaration. Nyheten var att den deklarations- skyldige enbart skulle bekräfta att de kontrolluppgifter som han eller hon fått var korrekta. Inkomsterna behövde alltså inte 34 92 § uppbördslagen (1953:272) och 61 § lagen om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare. 35 38 § andra stycket mervärdesskattelagen (1968:430). redovisas i deklarationen, vilket innebar att skatteförvaltningen inte längre kunde stämma av redovisade inkomster mot inkomna kontrolluppgifter. Inkomsterna bestämdes helt enkelt med ledning av kontrolluppgifterna (prop. 1984/85:180, s. 110–113 och 137). förtrycktes inga kontrolluppgifter på deklarationsblanketterna. Den deklarationsskyldige kunde därför bara bekräfta att de kontrolluppgifter som han eller hon fått var korrekta. I fall där den deklarationsskyldige och skattemyndig- heten hade fått samma uppgifter var det inget problem. Problem kunde dock uppstå i fall där endast de kontrolluppgifter som skatteförvaltningen fått var felaktiga. Om den deklarationsskyldige i ett sådant fall bekräftade att erhållna uppgifter var korrekta lades normalt de felaktiga uppgifter som kommit in till skattemyndig- heten till grund för taxeringen. Den deklarationsskyldige gjorde dock inget fel eftersom de uppgifter han eller hon hade var korrekta och han eller hon kunde därför inte anses ha lämna någon oriktig uppgift (prop. 1984/85:180, s. 110–113 och 137). Det var för att möjliggöra rättelse i beskrivna fall som fick rätt att anföra besvär i särskild ordning om ett taxeringsbeslut blivit felaktigt på grund av en kontrolluppgift var felaktig eller saknades. Sedan 1990 års reform av skatteförfarandet sker rättelse genom eftertaxering (prop. 1989/90:74, s. 313 och 407). På de deklarationsblanketter som skickar ut förtrycks inkomna kontrolluppgifter och har så gjorts sedan 1995 års taxering (prop. 1992/93:86). Den som inte korrigerar en förtryckt uppgift som är felaktig eller låter bli att lägga till en uppgift som saknas anses ha lämnat en oriktig uppgift. Om den tvååriga omprövningsfristen har gått ut kan därför rättelse beslutas genom eftertaxering. Det kan alltså konstateras att den ursprungliga grunden för att ska kunna besluta om eftertaxering när en kontroll- uppgift är felaktig eller saknas försvann redan vid taxering. Frågan är dock om det av annan anledning finns skäl att behålla befogenheten. Den som inte har några andra inkomster än ränta eller utdelning för vilka kontrolluppgifter ska lämnas är inte skyldig att deklarera (30 kap. 2 §). är därför inte skyldigt att underrätta sådana skattskyldiga om de kontrolluppgifter och övriga uppgifter som kommit in (29 kap. 2 §). I nu aktuella får vidare besluta om slutlig skatt på grundval av kontrolluppgifterna utan att den skattskyldige underrättas om och ges tillfälle att yttra sig över kontrolluppgifterna (41 kap. 4 §). Motivet för denna ordning är att den enhetliga skattesatsen på ränta och utdelning på och systemet med skatteavdrag gör att rätt inkomstskatt betalas helt automatiskt (prop. 1990/91:5 s. 112). Om den som är skyldig att lämna kontrolluppgift och göra skatteavdrag inte gör det finns det risk för att beslutar om för låg skatt. Detsamma gäller givetvis om kontrolluppgiften är felaktig. Den skattskyldige är som beskrivits ovan inte deklarations- skyldig och är inte heller skyldig att kontrollera att de uppgifter har fått är korrekta och fullständiga. Faktum är ju att den skattskyldige inte ens får se uppgifterna innan meddelar sitt beslut. Det innebär att det är först när den skattskyldige får slutskattebeskedet som han eller hon har möjlighet att konstatera att underlaget för beslutet om slutlig skatt är bristfälligt. Någon skyldighet att påpeka felet för har den skattskyldige dock inte. Den skattskyldige kan därför inte anses ha lämnat någon oriktig uppgift. Om upptäcker felet först efter att tvåårsfristen för omprövning till nackdel har gått ut kan rättelse bara beslutas genom efterbeskattning. Eftersom den skattskyldige inte har lämnat någon oriktig uppgift kan rättelse enbart beslutas på den grunden att en kontrolluppgift varit felaktig eller saknats. Denna grund för efterbeskattning behövs därför alltjämt. Det bör dock framgå av lagtexten att den bara avser fall där den som kontrolluppgift ska lämnas för inte är skyldig att deklarera inkomst. Ett sådant tillägg i förhållande till dagens bestämmelse görs därför. I punkten 4 anges att s.k. följdändringar får beslutas genom efterbeskattning. Det anges i 4 kap. 17 § 3 TL och 21 kap. 12 § 2–4 SBL (prop. 1989/90:74, s. 314 och 407 samt prop. 1996/97:100, s. 633). Med följdändringsbeslut förstås ett beslut som är en omedelbar konsekvens av ett annat beslut (prop. 1989/90:74, s. 405). Här handlar det om följdändringar som är till nackdel för den som beslutet gäller. Enligt punkten 4 a får efterbeskattning ske om det föranleds av ett beslut i ett ärende eller mål om skatt eller avgift som avses i 2 kap. 2 § för en annan redovisningsperiod, annat beskattningsår eller annan person. Punkten ersätter hänvisningen i 4 kap. 17 § 3 TL till 13 § 1 samma kapitel och 21 kap. 12 § 2 SBL (prop. 1989/90:74, s. 405–407 och prop. 1996797:100, s. 633). Där gjordes följdändringar i samband med att ersatte och de tio skattemyndigheterna (prop. 2002/03:99). Ordalydelsen beslut i ett ärende eller mål om skatt eller avgift som avses i 2 kap. 2 § omfattar dels beslut av , dels beslut av en allmän förvaltningsdomstol. Termen taxeringsbeslut, som används i taxeringslagen, försvinner och ersätts när det gäller grundläggande beslut om årlig taxering av beslut om slutlig skatt. I ett sådant beslut ska fastställa underlaget för avgifterna och skatterna och bestämma dess storlek. Även den i skattebetalningslagen använda termen grundläggande beslut om slutlig skatt försvinner alltså. Inte heller skattebetal- ningslagens samlingsbegrepp beskattningsbeslut förs över hit. Det nu sagda innebär att med beslut om skatt avses främst beslut om arbetsgivaravgifter, skatteavdrag, mervärdesskatt och punktskatt enligt 53 kap. och beslut om slutlig skatt enligt 56 kap. samt givetvis omprövningar av sådana beslut. Se även kommentarerna till dessa kapitel. I punkten 4 b sägs att efterbeskattning får ske om det föranleds av ett beslut i ett ärende eller mål om fastighetstaxering. Bestämmelsen ersätter hänvisningen i 4 kap. 17 § 3 TL till 13 § 2 och 3 samma kapitel. Punkterna i 4 kap. 13 TL har ändrats två gånger, nämligen dels när förfarandet för fastighetstaxering reformerades (prop. 1993/94:50, s. 364), dels när ersatte och de tio skattemyndig- heterna (prop. 2002/03:99). Med beslut i ett ärende eller mål om fastighetstaxering avses både beslut om fastighetstaxering enligt fastighets- taxeringslagen och allmän förvaltningsdomstols beslut om tillägg eller ändring i fastighetstaxering. Enligt punkten 4 c får efterbeskattning också ske om det föranleds av ett beslut om utländsk skatt eller om obligatoriska utländska socialförsäkringsavgifter. Att efterbeskattning får ske i sådana fall följer av hänvisningen i 4 kap. 17 § 3 TL till 13 § andra stycket 4 samma kapitel (prop. 1989/90:74, s. 307 och 405– 407). Två följdändringar har gjorts i 4 kap. 13 § andra stycket 4 (prop. 1999/2000:2, s. 733 och prop. 2004/05:19, s. 67 och 68). Under vissa förutsättningar kan skattskyldiga få avräkning för utländsk skatt enligt lagen (1986:468) om avräkning av utländsk skatt. Avräkning innebär att inkomstskatten sätts ned. I 62 kap. 6 § IL anges i vilka fall allmänt avdrag ska göras för obligatoriska utländska socialförsäkringsavgifter. Om den utländska skatten sätts ned eller om de obligatoriska utländska socialförsäkringsavgifterna ändras kan följdändring genom efterbeskattning ske enligt förevarande punkt. Det innebär att beslutet om slutlig skatt omprövas och att inkomstskattens storlek bestäms till ett högre belopp. I dagens bestämmelse används uttrycket obligatoriska avgifter som avses i 62 kap. 6 § inkomstskattelagen (1999:1229). Det uttrycket ersätts här med obligatoriska utländska socialförsäk- ringsavgifter, vilket är samma uttryck som används i nämnda lagrum i inkomstskattelagen. Därigenom framgår det redan här vad för slags avgifter som avses och hänvisningen till inkomstskatte- lagen kan då undvaras. Efterbeskattning får enligt punkten 4 d också göras när ändringen föranleds av ett beslut i ett ärende eller mål enligt lagen (2005:807) om ersättning för viss mervärdesskatt för kommuner och landsting. Dagens bestämmelse, som är , finns i 21 kap. 12 § 3 SBL (prop. 2001/02:112, s. 30–32 och 44). Där gjordes en följdändring 2006 när lagen (1995:1518) om mervärdes- skattekonton för kommuner och landsting ersattes av lag i samma ämne (prop. 2005/06:7, s. 30). Bestämmelsen är tänkt att tillämpas när en kommun får ersättning för mervärdesskatt som kommunen redan dragit av enligt mervärdesskattelagen. I sådana fall kan beslutet om mervärdesskatt ändras till kommunens nackdel med stöd av förevarande punkt (prop. 2001/02:112, s. 32). Det bör noteras att i likhet med är bestämmelsen tillämplig oavsett om det är eller en allmän förvaltningsdomstol som beslutar om ersättningen, vilket följer av ordalydelsen beslut i ett ärende eller mål. Enligt punkten 4 e får efterbeskattning ske om det föranleds av ett beslut om huruvida inkomstskattelagen eller lagen om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta är tillämplig. hänvisningen i 4 kap. 17 § 3 TL till 13 § andra stycket 5 i samma kapitel och av 21 kap. 12 § 4 SBL. Bestämmelsen, som är , ska enligt förarbetena tillämpas t.ex. i fall där eller en allmän förvaltnings- domstol, efter ordinarie omprövningstid, fattar ett beslut om att beskattning enligt lagen om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta ska undanröjas, eftersom den skattskyldige inte är begränsat skattskyldig. I ett sådant fall ska den aktuella tjänste- inkomsten beskattas enligt inkomstskattelagen och det kan då beslutas genom efterbeskattning (prop. 2004/05:19, s. 54, 55, 67 och 68). I skattebetalningslagen regleras det omvända fallet, dvs. att en person som beskattats som obegränsat skattskyldig enligt ett beslut i stället ska beskattas som begränsat skattskyldig. I sådana fall får alltså , efter att inkomsttaxeringen undanröjts, genom efterbeskattning besluta att tjänsteinkomsten ska beskattas enligt lagen om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta (prop. 2004/05:19, s. 67). I likhet med är bestämmelsen tillämplig oavsett om följd- ändringen föranleds av ett beslut av eller av en allmän förvaltningsdomstol. Skatt enligt SINK ska i fortsättningen tas ut enligt förevarande lag. Bestämmelser om beslut om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta finns i 54 kap. Se vidare kommentaren till det kapitlet. Enligt punkten 5 får efterbeskattning beslutas om en förening eller registrerat trossamfund inte har genomfört en investering inom den tid som har föreskrivits i ett sådant beslut som avses i 7 kap. 12 § IL eller inte har iakttagit något annat villkor i beslutet. Bestämmelsen infördes i taxeringslagen i samband med att inkomstskattelagen beslutades och finns i 4 kap. 17 § 4 TL. fanns det en hänvisning i lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt till bestämmelserna om eftertaxering i taxeringslagen (prop. 1999/2000:2, s. 733 och 732). Som förutsättning för att en ideell förening ska vara delvis skattebefriad gäller bl.a. ett s.k. fullföljdskrav, som innebär att föreningen, sett av , ska bedriva en ideell verksamhet som skäligen motsvarar avkastningen av föreningens tillgångar. får medge undantag från kravet om föreningen avser att investera i en fastighet eller annan anläggning som är avsedd för den ideella verksamheten. Ett undantag får avse högst fem beskattningsår i följd. Om föreningen inte inom föreskriven tid har genomfört investeringen eller brutit mot något annat villkor för undantaget, är föreningen enligt 7 kap. 12 § IL skattskyldig som om undantaget inte hade medgetts. I sådana fall kan alltså efterbeskattning ske med stöd av förevarande punkt. I punkten 6 anges att efterbeskattning får ske om det föranleds av en uppgift om skalbolag enligt 31 kap. 11 §. Denna grund för efterbeskattning infördes och finns i 4 kap. 17 § 5 TL (prop. 2001/02:165, s. 74). Bestämmelsen tar sikte på s.k. återköp. Med återköp avses, något förenklat, att den som sålt en andel i ett bolag som inte är ett skalbolag köper tillbaka inkråm m.m., dvs. i praktiken allt utom de likvida tillgångarna. Vid återköp ska skalbolags- beskattning ske det år då andelarna avyttrades. Med skalbolags- beskattning avses att andelsavyttringen ska tas upp som överskott av passiv näringsverksamhet. Den som gör ett s.k. återköp ska enligt 31 kap. 11 § deklarera uppgift om detta. Av 33 kap. 4 § första stycket 4 följer att bl.a. handelsbolag ska lämna uppgift om återköp till ledning för delägares beskattning. Bestämmelsen i 33 kap. 4 § andra stycket 4 hänvisar till 31 kap. 11 §, som i sin tur hänvisar till bestämmelserna om återköp i inkomstskattelagen. Här är det därför tillräckligt att ange att efterbeskattning får ske om det föranleds av en uppgift om skalbolag enligt 31 kap. 11 §. Bestämmelsen är alltså tillämplig oavsett om det är den skattskyldige som lämnar uppgiften eller om t.ex. ett handelsbolag lämnar uppgiften enligt 33 kap. 4 andra stycket 4. Bestämmelsen i 4 kap. 17 § 6 TL ges i övergångsbestämmelserna Följdändring genom efterbeskattning får även ske när ändringen föranleds av en uppgift som har lämnats eller skulle ha lämnats enligt 3 kap. 21 a § LSK. Bestämmelsen är och beslutades i samband med att beslutade om sänkt kapital- vinstbeskattning för fåmansföretagare åren 2007–2009 (prop. 2007/08:19). Det rör sig om tillfälliga ändringar i reglerna om hur avyttringar av kvalificerade andelar i fåmansföretag ska beskattas, de s.k. 3.12-reglerna. Ändringen innebär att hälftendelningen i inkomstslagen tjänst och kapital av en kapitalvinst som överstiger utdelningsutrymmet återinfördes övergångsvis. För att motverka skatteplanering gäller med vissa undantag inte hälftendelning vid interna andelsförsäljningar och liknande förfaranden (prop. 2007/08:19, s. 16–26). Den som under den temporära skattesänkningen avyttrar kvalificerade andelar ska därför enligt 3 kap. 21 a § LSK lämna uppgift om innehav, förvärv och inflytande. Det kan t.ex. handla om att säljaren av kvalificerade andelar, året efter avyttringen, förvärvar andelar i det företag som köpte de kvalificerade andelarna. I ett sådant fall ska ett beslut om hälftendelning ändras (prop. 2007/08:19, s. 33 och 34). Om tvåårs- fristen för ordinär omprövning till nackdel gått ut kan ändringen beslutas genom efterbeskattning med stöd av 4 kap. 17 § 6 TL. Behovet av att kunna besluta om efterbeskattning på nu aktuell grund är temporärt. Det beror givetvis på att skattesänkningen bara gäller övergångsvis och på sexårsfristen för efterbeskattning. Bestämmelsen i 4 kap. 17 § 6 TL förs därför inte över hit utan ges i stället i övergångsbestämmelserna till skatteförfarandelagen. När efterbeskattning inte får beslutas Här inskränks befogenhet att besluta om efter- beskattning. Enligt första stycket 1 får inte besluta om efterbeskattning om verket tidigare beslutat om efterbeskattning avseende samma fråga. Det sägs i 4 kap. 18 § andra stycket TL och i 21 kap. 13 § andra stycket SBL. Dessa stycken ändrades i samband med att ersatte och de tio skattemyndigheterna (prop. 2002/03:99). Bestämmelsen tillkom i samband med dagens omprövnings- förfarande, dvs. års reform av skatteförfarandet var det länsrätten som på ansökan beslutade om eftertaxering som första instans. Om länsrätten beslutat om eftertaxering kunde inte skattemyndigheten genom en ny ansökan få samma fråga prövad på nytt eftersom den var rättskraftigt avgjord av länsrätten. Det omprövningsförfarande som infördes genom reform innebar att skattemyndigheten fick befogenhet att ompröva till nackdel och alltså skulle besluta om eftertaxering som första instans. Så länge en fråga inte avgjorts av en allmän förvaltnings- domstol finns det i princip inga hinder mot att en myndighet omprövar betungande beslut . För att de skattskyldiga inte skulle hamna i ett sämre läge i det nya förfarandet infördes bestämmelsen om att eftertaxering inte får beslutas avseende samma fråga. Däremot är det inget som hindrar att omprövar ett eftertaxeringsbeslut till den skatt- skyldiges fördel enligt 17 § (prop. 1989/90:74, s. 408 och 444 samt prop. 1990/91:46, s. 64 och 71). Enligt första stycket 2 får inte efterbeskattning beslutas om det är uppenbart oskäligt. Det sägs i 4 kap. 18 § andra stycket TL och 21 kap. § 13 andra stycket SBL. Bestämmelsen i taxeringslagen avsåg från början bara följd- ändringar av taxeringsbeslut avseende en annan skattskyldig (prop. 1989/90:74, s. 314 och 407). På mervärdes- och punktskatte- området gällde dock som förutsättning för efterbeskattning att beslutet inte fick framstå som uppenbart oskäligt. på uppbördsområdet innehöll överhuvud- taget inga bestämmelser om att ett beslut om efterprövning inte fick framstå som uppenbart oskäligt. gäller dock generellt att eftertaxering eller efter- beskattning inte får beslutas om det är uppenbart oskäligt (prop. 1991/92:43, s. 89–92, 109, 118 och 121). I förarbetena finns en utförlig redogörelse för när det kan anses som uppenbart oskäligt att besluta om efterbeskattning. Någon saklig ändring har inte gjorts efter 1991 utan bestämmelserna på uppbörds- och mervärdesskatteområdet fördes helt enkelt över utan ändringar till 21 kap. 13 § andra stycket i samband med skattekontoreformen (prop. 1996/97:100, s. 633 och 634). När punktskatterna infogades i skattekontosystemet kom bestämmelsen även att gälla efterbeskattning av punktskatt (prop. 2001/02:127). sägs att beslutet med hänsyn till omständigheterna skulle framstå som uppenbart oskäligt. Att omständigheterna i ärendet ska ligga till grund för bedömningen om det är uppenbart oskäligt att besluta om efterbeskattning är självklart och ordalydelsen med hänsyn till omständigheterna finns därför inte med här. Andra stycket ersätter 4 kap. 18 § första stycket TL och 21 kap. 13 § första stycket SBL, som innebär att eftertaxering respektive efterbeskattning endast får ske om den avser belopp av någon betydelse. Bestämmelserna har aldrig ändrats i sak (prop. 1989/90:74, s. 314, 407 och 408, prop. 1996797:100, s. 633 och 634, prop. 1999/200:2, s. 734 och prop. 2002/03:99). Kravet att en efterbeskattning ska avse belopp av någon betyd- else gäller bara vid efterbeskattning på grund av oriktig uppgift och när efterbeskattning föranleds av felräkning, felskrivning eller annat uppenbart förbiseende eller av att kontrolluppgift saknats eller varit felaktig. Det tillämpningsområdet behålls, vilket framgår av att förevarande paragraf bara omfattar efterbeskattning enligt 25 § 1–3. Av förarbetena till taxeringslagen framgår att med belopp av någon betydelse avses underlaget för att ta ut skatt. Där sägs också att en höjning av underlaget med cirka 5 000 kronornormalt inte är obetydligt (prop.