sou · GXB316d2 · 2010-01-01 00:00:00 — Vid sidan om sina mer all- männa samordnande uppgifter förmedlar länsbildningsförbunden även vissa offentliga medel, däribland de kulturanslag som förmedlas av och som kan sökas för folkbildande ändamål av ideella föreningar som inte är med i något studieför- bund, studieförbunden administrerar däremot själva fördelningen av medel till sina egna medlemmar. På den kommunala nivån för- delas folkbildningsanslag av kommunerna. Detta sker i allmänhet via en kultur- och fritidsnämnd, eller motsvarande. Dessutom finns det lokala samordningsgrupper för studieförbunden i de flesta kommuner. Folkbildningen engagerar fortfarande stora mängder deltagare. En viss nedgång har emellertid börjat märkas, i synnerhet i fråga om antalet timmar nedlagda i studiecirklar. Studieförbunden har också en fortsatt stark ställning utanför de större städerna och i synnerhet i glesbygd. Antalet aktiviteter per innevånare är störst i och minst i (144 respektive 46 aktiviteter per 1 000 innevånare).51 Samtliga studieförbund är rikstäckande och flera av dem framhåller särskilt sin betydelse för kulturlivet på mindre orter. Även antalet deltagare per innevånare toppas av , med 3 738 deltagare per 1 000 innevånare, tätt följt av med 3 050 deltagare per 1 000 innevånare. Sist kommer återigen med 1 256 deltagare per 1 000 innevånare.52 Andelen kulturrelaterad folkbildning ökar däremot enligt de flesta mått. Exakt hur stor andel av den totala verksamheten som är att betrakta som kulturrelaterad beror givetvis på hur man räknar. Som framgår av diagrammen nedan visar statistiken att merparten av studieförbundens aktiviteter av dem själva uppfattas som kulturella. Detta belyses inte minst i senaste rapport om studieförbundens verksamhet, där man särskilt belyser 51Kulturrådet 2008:2, s. 35. 52Kulturrådet 2008:2, s. Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning mängden kulturverksamhet, inklusive såväl konst som humaniora (se diagrammet nedan).53 Figur 9.3 Antal deltagare i studieförbundens verksamhet , efter verksamhetsform och ämne. Här används ett brett kultur- begrepp där även humanistiska ämnen inkluderas54 Skillnaden mellan studiecirklar och kulturprogram är främst att de senare äger rum vid ett enda specifikt tillfälle medan studiecirklar följer en studieplan och träffas upprepade gånger. Med andra ord finns det studiecirklar inom kulturens område och kulturprogram som behandlar helt andra saker. Beroende på hur man räknar kan dock merparten av studieförbundens och folkhögskolornas verksamhet räknas som kulturrelaterade på ett eller annat sätt. Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning Tabell 9.3 De 10 vanligaste ämnena sorterade efter antalet studiecirklar Andel av samtliga cirklar (rock, jazz etc.) Sång och musik i grupp Teater och dramatik (för Annan utbildning i religion I synnerhet bland de yngre domineras verksamheten av kulturrela- terade aktiviteter, och då främst av sådana som inriktar sig på utövad kultur. Av alla studiecirkeldeltagare i åldrarna deltog 2007 i studiecirklar i improviserad musik (se tabellen nedan). Av de ungdomar i dessa åldrar som deltog i någon form av folkbildningsverksamhet deltog i verksamheter inom området humaniora och konst. Den gruppverksamhet som klassas som kulturinriktad hade en högre andel flickor i åldern under än den totala verksamheten, jämfört . Av samtliga deltagare i studiecirklar och annan folk- bildningsverksamhet var . Medan kvinnorna dominerar bland deltagarna i kulturorienterad folkbildande verksamhet i åldrarna är det männen som överväger i åldrarna 13–24 år.55 Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning Tabell 9.4 De 10 vanligaste ämnena sorterade efter antal deltagare i studiecirklar och annan folkbildningsverksamhet, åldrarna 13–, för (rock, jazz etc.) Annan utbildning i religion Sång och musik i grupp Livsåskådning, filosofi, Stora delar av studieförbundens verksamhet sker i samarbete med kulturorganisationer. Inte minst medverkar flera av amatörkultur- organisationerna i Kulturens bildningsverksamhet. Därtill driver studieförbunden också i betydande omfattning kulturaktiviteter även inom ramarna för sin egen verksamhet. Inte minst bidrar de till svensk amatörkultur genom att tillhandahålla lokaler. Det kan emellertid ifrågasättas hur väl avpassade folkbildningens syfte och regler är för att stödja amatörkulturutövande, något som vi kommer att återkomma till i analysen. Folkbildningen är också en betydande uppdragsgivare för kul- turutövarna: 2007 rapporterades 253 000 kulturprogram. Totalt rapporterades 15 miljoner deltagare och 1,1 miljoner medverkande i dessa. I av kulturprogrammen medverkade en professionell kulturutövare. Medan kulturprogram i de flesta fall arrangeras i samarbete med en annan part arrangerades emellertid endast 13 000, dvs. , av dessa i samarbete med en kulturinstitution (se diagrammet nedan). Program arrangerade i samarbete med teatrar är de som i högst grad engagerar professionella kulturutövare. Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning arrangemang som samarrangerats med museer har mer än halverats . Även om samarbetet med både de fria kulturutövarna och amatörkulturens organisationer är väl utbyggt så förblir kulturinstitutionerna således relativt isolerade från folkbild- ningen.56 Figur 9.4 Antal evenemang som sker med olika typer av medverkande Flera företrädare för folkbildningen som vi har varit i kontakt med upplever ett ointresse för samarbete från kulturinstitutionernas sida. finns det, som nämnts i avsnitt 9.3.2 flera exempel 56 Kulturrådet:2 2008. Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning på sådana samarbeten som varit framgångsrika. Kulturinstitutio- nernas samarbete med folkbildningen och med det övriga civilsam- hället är emellertid i tydligt behov av att förbättras. finns emellertid inte särskilt avsatta medel eller andra incitament för att utveckla samarbetet mellan kulturinstitutionerna och folkbildningen eller det övriga civilsamhället. Inte heller finns det inom studieförbunden några särskilda resurser tillgängliga för verksamheter med högre kvalitet. Till exempel saknas inom folk- bildningen särskilda medel för att engagera professionella kulturutövare t.ex. som cirkelledare. När det gäller amatörkulturen – oavsett organisations- och finansieringsform – har utredningen uppfattat att de bristande resurserna för högkvalitativ verksamhet är ett problem för kulturlivet. Detta problem är inte minst viktigt för de amatörer som rör sig mot mer kvalificerad verksamhet, eller som önskar samarbeta med det professionella kulturlivet. Det är oklart hur stor del av folkbildningsverksamheten som utgörs av kulturutövande. Olika mätmetoder kan användas med varierande resultat. Vi menar dock att står klart att det rör sig om merparten av studieförbundens verksamhet samt att en betydande del av folkhögskolornas verksamhet är att betrakta som antingen kulturutövande eller kulturutbildning, eller båda delarna. Redan denna kunskapsbrist utgör ett problem både i beskrivningen av landets kulturliv och i utvärderingen av politikens framgång. Folkbildningen rymmer också flera svårigheter som kan anses typiska för korporativt organiserad verksamhet. Detta framgår inte minst av granskning 2004. påtalade det faktum att studieförbunden saknar incitament att välkomna nya bidragsberättigade studieförbund.57 har totalt tre organisationer fört diskussioner med och om möjligheten att bilda nya bidragsberättigade studieförbund: det muslimska studieförbundet (drivet av muslimska riksorganisationer), Kulturens Bildningsverksamhet (drivet av amatörkulturorganisationer) samt (Sverok). Första gången, sedan grundande, som ett nytt studieförbund erkändes som bidragsberättigat var 2008 då Ibn Rushd fick status som sådant. Kulturens bildningsverksamhet fortsätter att bedriva verksamhet i samarbete med studieförbundet i syfte att 57 Statskontoret 2003:15, myndighetsroll – Ett vägval, 2004:15. Offentlig förvaltning i privat regi – statsbidrag till idrottsrörelsen och till folkbildningen Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning kvalificera sig för egna bidrag. Sverok är medlemsorganisa- tion i Studiefrämjandet. När vi talat med företrädare för muslimska organisationer, Sverok och ax (där de organisationer som har tagit initiativet Kulturens bildningsverksamhet är medlemmar) har de framfört att de inte uppfattade de utbildningar som erbjöds av de existerande studieförbunden som tillräckligt relevanta för deras egen verksam- het. Detta har angetts som ett av skälen till att de påbörjat upp- byggnaden av en egen studieförbundsverksamhet. Ibn Rushd fyller nu dessa uppgifter för de muslimska studieförbunden. Företrädare för Sverok har beskrivit hur organisationen efter mångårigt samarbete med Studiefrämjandet har kunnat uppnå en situation där detta erhållit den kompetens som efterfrågas. Alla de tre här nämnda organisationerna är inriktade på folk- bildning som kan uppfattas som kulturell. Amatörkulturens sam- rådsgrupp (ax) söker medel för bildningsverksamhet inom de konstarter som medlemmarna utövar. Sverok arrangerar bl.a. historiskt orienterad bildningsverksamhet med inriktning på medeltida liv och klädedräkt, men även teaterorienterad utbildning. Ibn Rushds verksamhet är dels religiöst inriktad, men gäller även den muslimska världens kulturer. I en rapport som ax överlämnat till pekar de på vad de uppfattar som en snäv syn på studier och på studiecirklar i förordningen och tolkning av denna. Ett exempel på detta är att studiecirklar ofta rekommenderas ha högst tolv deltagare, vilket ofta står i motsättning till den pedagogik som amatörkulturen kräver. Regelverket kan därmed sägas gynna de kulturformer som bäst passar in i en traditionell cirkelform, t.ex. rock- och popgrupper. Ett annat exempel är regelverkets krav på anordnarskap, där ett villkor för bidrag är att kulturföreningarnas grupper övergår till att ha ett studieförbund som ensam anordnare.58 Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning Studieförbundens kulturverksamheter sker således i organisatoriska former som inte av alla anses anpassade för detta. Kulturprogrammen premierar sammankomster i större grupper för att delta i ett evenemang (t.ex. en föreläsning) och studiecirkeln premierar sammankomster i små grupper för diskussion och kun- skapsutbyte. Detta kan enligt vår mening ses som ett resultat av att studieförbundens verksamhetsformer utvecklats i första hand med hänsyn till andra delar av den egna verksamheten än de som är kulturellt inriktade. Vårt uppdrag innefattar inte att lägga förslag till förändringar inom folkbildningens organisation. Däremot kan vi mot bakgrund av ovanstående analys konstatera att det finns behov av att förbättra samspelet mellan folkbildningen och kulturområdets professionella och ideella verksamheter. Anslaget till folkbildningen innefattar merparten av statens stöd till amatörkulturen. Studieförbunden hör också till de största civil- samhälleliga aktörerna på kulturområdet. Det är därför viktigt att studieförbunden är representerade i den framtida dialog och i eventuella överenskommelser mellan staten, civilsamhällets organi- sationer och kommuner och landsting som vi ovan före- slagit att regeringen ska ta initiativ till. Det är inte minst i ett sådant sammanhang som åtgärder för att förstärka sambandet mellan folkbildningen och kulturområdet bör diskuteras. Tydliga uppdrag till kulturinstitutioner att samarbeta med det civila samhället, som vi har föreslagit, skulle även kunna stärka kopplingen till folkbildningen. På det lokala planet skulle denna koppling kunna gynnas av förstärkta regionala stöd- och mäklarinstanser. finns ett organisatoriskt samband i form av bidrag till till folk- bildande verksamhet i föreningar som inte är medlemmar i studie- förbund. Om detta samband överfördes till regionerna som en del av den regionala portföljen (se även kapitel 12) skulle det kunna bilda grunden för en ny koppling mellan regionerna och länsbild- ningsförbunden, ett samarbete som dock skulle behöva utvecklas betydligt mer för att bli betydelsefullt. Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning Regionernas bidrag till folkbildningen är ytterligare en aspekt som bör ges betydelse i förhandlingar mellan stat och region inom ramarna för portföljmodellen. Det är väsentligt att företrädare för folkbildningen och andra relevanta verksamheter i det civila sam- hället bereds möjlighet att delta i den dialog som föregår sådana regionala överenskommelser. På det nationella planet skulle ett nytt Kulturråd (se kapitel 18) kunna bidra med utvärdering och uppföljning av hur kulturinstitu- tioner och regioner arbetar med att utveckla sitt samarbete med folkbildningen, och med det civila samhället i övrigt, men också med att stödja kunskapsutbytet mellan myndigheter och olika verksamheter på dessa områden. Denna kunskapsinhämtning skulle även kunna vara till nytta för folkbildningsområdet. Därmed skulle det också bli möjligt för kulturområdet att bättre utnyttja den resurs som denna del av det civila samhället utgör. – samspelet med andra samhällsområden I vårt uppdrag ingår att bedöma om vissa angivna frågor har uppmärk- sammats tillräckligt i kulturpolitiken och om det finns ett tillräckligt väl utvecklat samspel med de verksamheter inom vilka frågorna sort- erar. Frågorna gäller bl.a. sambanden mellan kultur och skola, högre utbildning respektive forskning, kulturens betydelse för ett kreativt näringsliv, regional tillväxt, sambanden mellan kultur och hälsa samt den kulturella dimensionen inom miljöpolitiken. Vi har även i uppdrag att, med beaktande av de mål och priori- teringar som gäller inom respektive politikområde, lämna förslag till insatser för att utveckla kulturpolitikens samspel med andra poli- tikområden och med det civila samhället och ideella insatser. I vår grundanalys har vi visat att en sida av framväxten av dagens kulturpolitik har varit att politikområdet, efterhand som utveckling löpt vidare, avgränsats allt tydligare från annan politik och även inne- hållsligt kommit att definieras allt snävare. Kulturpolitiken kan därför ses som ett ganska sent exempel på den politiska planeringsstrategi som var särskilt dominerade och vars baksida utgörs av sektoriseringen. Genom avgränsningen har kulturpoli- tiken måhända stärkts genom en egen tydlig identitet, men säkert också tappat kraft genom att dess ändamål och verksamheter inte kunnat dra full nytta av de utvecklingsmöjligheter som mer långt- gående integration och samspel med företrädare för andra samhälls- områden erbjuder. Här är dock den kulturpolitiska sektoriella strategin alls inte ensamt ansvarig. Svensk politik och förvaltning kämpar generellt med att bemästra de problem som sektori- seringen skapar.1 1 Vilket uppmärksammats av t.ex. (SOU 2007:10). Kulturpolitiken som aspektpolitik – samspelet med andra samhällsområden I takt med att sektoriseringsproblemen gör sig allt mer gällande så ökar naturligtvis behovet av insatser för att bemästra dem. I vår analys av kulturpolitikens utveckling kunde vi också se hur de politiska initiativen över politikområdets gränser kontinuerligt ökar och efterhand ges ett allt större utrymme. De områden där det kulturpolitiska samspelet med andra poli- tikområden uppfattats som angeläget, såsom t.ex. regional utveckling, kulturmiljöfrågor och vissa utbildningsfrågor, har efterhand kompletterats med flera initiativ. Samspel mellan politikom- råden förutsätter ömsesidig nytta. Det ömsesidiga utbytet är just det som karaktäriserar ett samspel. Vår bedömning är att ett sådant sam- spel också ryms inom gällande mål för andra politikområden. Trots flera goda initiativ i motsatt riktning har vi i vår grund- läggande analys av kulturpolitiken gjort den samlade bedömningen att kulturpolitiken fortfarande i allt för hög grad är inriktad på poli- tikområdets egna, inre angelägenheter. Insatserna för samspel med andra politikområden har inte varit tillräckligt prioriterade. Att kulturpolitiken förhoppningsvis än mera kan komma att präglas av inte bara samspel med, utan också av nedtonade gränser mot, andra politik- och samhällsområden anser vi vara en fråga av största betyd- else för dess förnyelse och samtidsanpassning. Den bedömningen hänger nära samman med den kultursyn och uppfattning om kulturpolitikens uppgifter som vår utredning utgår från. Om kulturen i grunden är de mönster för kommunikation och gemenskaper som skapar samhället så innehåller all politik också fråg- or om kultur. Kulturpolitikens uppgift bör vara att svara för de kultur- yttringar som är av särskild betydelse för diskussionen och förstå- elsen i samhället om den kultur vi utvecklar. Det samtalet bör pågå inom alla samhällsområden. I vårt förslag till förnyelseprogram för politiken har vi därför också pekat ut samspelet med andra politik- eller samhällsområden som en viktig strategisk fråga. Vi uppfattar kulturfrågorna som en aspekt som finns inom alla politikområden. Kulturpolitiken bör därför vara vad vi beskriver som en aspektpolitik. Vi lägger stor vikt vid en diskussion om hur de första stegen mot att utveckla kulturpolitiken i denna riktning kan tas. I vårt förslag till kulturpolitiska mål har vi velat markera betyd- elsen av att kulturpolitiken har en samhällsövergripande inriktning genom att framhäva betydelsen av att kulturell kompetens och krea- tivitet används för att främja en socialt, miljömässigt och näringslivs- mässigt hållbar utveckling. Kulturpolitiken som aspektpolitik – samspelet med andra samhällsområden I kapitlet behandlas inledningsvis samverkan mellan kulturpoli- tiken och utbildningsområdet. Därefter behandlas samverkan med olika aspekter av närings- och regionaliseringsfrågor. Slutligen presen- teras våra överväganden när det gäller samspelet mellan kultur och hälsofrågor respektive miljöfrågor i var sitt avsnitt. Sammanfattningsvis visar dessa genomgångar att kulturfrågor, även när dessa uppfattats i en ganska smal mening, finns med, disku- teras och på olika sätt behandlas inom vart och ett av de områden som vi analyserat. Genomgångarna visar, som vi ser det, på ett mycket rikt spektrum av frågor som behöver lösas, utvecklingsmöjligheter som bör tas till vara och initiativ som behöver följas upp och få upp- märksamhet. Genomgångarna visar också generellt att kulturpolitikens för- valtningsorganisation i sin helhet inte är lämpligt utformad för en politik som i högre grad än den nuvarande sätter samhällsövergrip- ande uppgifter i centrum. De enskilda myndigheterna och institution- erna kan var och en för sig ta goda initiativ och göra goda insatser, men helhetsperspektiven saknas. Insatserna blir enskildheter och leder inte till fortsatt utveckling så som hade varit önskvärt. För omvärlden verkar det många gångar vara slumpmässigt med vilken eller vilka kulturmyndigheter man etablerat kontakt med. Vårt förslag till förvaltningsreform inom kulturområdet hämtar därför näring bl.a. ur erfarenheterna av kulturområdets sektorisering. Det behövs en organisation som gör det enklare och mer naturligt för kulturområdets aktörer att vända sig utåt. Det har gjorts mycket få utredningar med särskild inriktning på möjligheterna och förutsättningarna för kulturpolitikens sam- verkan med och betydelse för andra samhällsområden. De analyser som här presenteras kan därför förhoppningsvis få efterföljare där frågorna kan utvecklas och fördjupas mer än vad vi haft möjlighet att göra inom ramen för vårt samlade uppdrag. Vår bedömning: Skolan har ett ansvar för att barn och unga får tillfälle till eget skapande, möjlighet till bildning samt tillgång till sitt eget och andras kulturarv. Detta ansvar bör även fortsatt uttryckas i läroplanerna. Estetisk verksamhet bör även fortsatt vara ett obligatoriskt inslag i . Kulturpolitiken som aspektpolitik – samspelet med andra samhällsområden En mer samordnad bibliotekspolitik kan bidra till att förbättra skolbibliotekens förutsättningar. Lärarutbildningen bör utformas så att den ger goda förut- sättningar för konstens och kulturens integration i skolans under- visning. Goda möjligheter bör finnas för både lärare och verk- samma på kulturområdet att vidareutbilda sig på relevanta områden. bör inom ramen för ett nytt uppdrag ges ansvar för att utvärdera kulturområdets institutioners och myndigheters arbete med kultur i skolan, och för att skapa samspel i dessas arbete med att tillgängliggöra nya arbetsmetoder och goda exempel. På regional nivå bör kulturområdets samverkan med skolan organiseras inom ramarna för den s.k. portföljmodellen. Stöd och mäklarfunktioner är av stor betydelse i detta sammanhang. Tidigt i livet spelar förskolan och skolan en central roll bland annat som kulturförmedlare tillsammans med sitt kunskapsuppdrag. Skolan är den enda institution där det är möjligt att nå en hel genera- tion, oberoende av bakgrund och ekonomiska resurser. I undervis- ningen i estetiska ämnen i grund- och gymnasieskolan investeras runt . Det är inte för intet som skolan har kallats den största kulturinstitutionen av alla. Kulturen har (som framgår av följande utdrag) en mycket stark ställning i den gällande läroplanen för det obligatoriska skolväsendet, förskoleklassen och fritidshemmet:2 Skolan ansvarar för att varje elev efter genomgången grundskola [] behärskar det svenska språket och kan lyssna och läsa aktivt och uttrycka idéer och tankar i tal och skrift, [] har utvecklat sin förmåga till kreativt skapande och fått ett ökat intres- se för att ta del av samhällets kulturutbud, [] har en förtrogenhet med centrala delar av vårt svenska och nordiska och västerländska kulturarv [] har kunskaper om de nationella minoriteternas kultur, språk, religion och historia, [] 2 Uppdrag till Myndigheten för skolutveckling om insatser under temaåret Ungkultur U2006/6210/S, Dnr 2007:022. Kulturpolitiken som aspektpolitik – samspelet med andra samhällsområden kan utveckla och använda kunskaper och erfarenheter i så många olika uttrycksformer som möjligt som språk, bild, musik, drama och dans, [] har utvecklat förståelse för andra kulturer, [] kan kommunicera i tal och skrift på engelska, [] har kunskaper om medier och deras roll [] (Läroplanen, Lpo 94). I takt med att samhället förändras omgestaltas också skolan. Skolan har ett ansvar för att bidra till att utveckla barns och ungas kultur- ella kompetens. Både i eget skapande och i mötet med kulturarvet och med professionella kulturskapare bör barns och ungas möjlighet till kreativitet stå i centrum. Detta ansvar måste ses i ljuset av de omfattande förändringar som vi har beskrivit i kapitel 2, som digitali- seringen, samhällets tilltagande kulturella mångfald och erkännande av de nationella minoriteternas rättigheter och minori- tetsspråken. finns såväl konstarterna som arbetet med kulturarv närvarande i ett stort antal skolämnen; svenska, bild, musik, idrott och hälsa, slöjd och historia är bara några av de mest uppenbara. Många har därtill pekat på konstarternas potentiellt sett stora peda- gogiska möjligheter genom användningen av estetiska lärprocesser inom samtliga ämnen.3 har också undertecknat och ratifi- cerat FN:s konvention om barnets rättigheter. Konventions- staterna förbinder sig där att respektera och främja barnets rätt att till fullo delta i det kulturella och konstnärliga livet4. I 5 § biblio- tekslagen (1996:1596) slås fast att [i]nom och gymnasieskolan skall det finnas lämpligt för- delade skolbibliotek för att stimulera skolelevernas intresse för läsning och litteratur samt för att tillgodose deras behov av material för utbild- ningen. Det har ofta hävdats – främst av företrädare för kulturpolitiken, kulturlivet och kulturforskningen – att skolan och kulturlivet före- träder olika kultur- och kunskapsbegrepp. Den forskargrupp vid som står bakom begreppet radikal estetik menar t.ex. att sådan estetik kan bidra till att öppna skolans begränsade och begränsande uppfattningar om kunskap genom att genomsyra hela undervisningen.