sou · GYB314 · 2010-03-09 00:00:00 — Omfattningen av den föreslagna bestämmelsen om kommunikations- plikt i skriftlig rättegång enligt RB är långt ifrån lika vidsträckt som den rätt för parten till insyn i målregistret och domstolsakten i ett mål eller ärende som vi tidigare föreslagit ska regleras i 6 kap. 1 § RB. Enligt vårt förslag handlar det, förenklat uttryckt, om kommunika- tionsplikt av processmaterial som kan antas ha betydelse för av- görandet. Handlingar med uppgifter som är ovidkommande i det Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol avseendet behöver inte kommuniceras även om de i och för sig om- fattas av partens rätt till insyn. Vad det handlar om när det gäller kommunikationsplikten är i första hand att skapa en uttrycklig rättssäkerhetsgaranti för att parten inte döms utan ha fått en möjlighet att ta del av och yttra sig över det processmaterial som kan komma att läggas till grund för en dom mot parten. Redan av förarbetena till RB och till följdändringar sekretesslag framgår att denna rätt är ovillkorlig i förhåll- ande till eventuell sekretess för processmaterial; och det alldeles oavsett styrkan i ett sekretessintresse. Som vi anfört ovan i av- snitt 5.10.1, är det en utgångspunkt i vårt arbete att inget i sam- hällsutvecklingen sedan RB infördes utgör bärande skäl till att nu tänka sig avsteg från denna centrala grundsats för processordningen vid allmän domstol. Detta menar vi bör gälla både i huvudförhand- lingsmål och i mål som avgörs på handlingarna. Vi föreslår därför inget undantag från domstolars kommunikationsplikt på grund av sekretess. Genom vårt förslag om en uttrycklig reglering i RB av kommu- nikationsplikten blir det tvärtom förtydligat att kollisionsregleringen – utöver parts rätt att ta del av processmaterialet i huvudförhand- lingsmål – också syftar på parts rätt att få del av processmaterialet i mål som avgörs på handlingarna. Hur detta närmare ska regleras avser vi att närmare behandla i avsnitt 7.3 i anslutning till våra över- väganden om den nuvarande kollisionsbestämmelsens framtida ut- formning. I kapitel 6 berör vi frågor om huruvida sekretess kan innebära begränsningar i formerna för hur kommunikationsplikten och insyns- rätten i skriftligt processmaterial m.m. ska utövas eller i fråga om parternas förfoganderätt till materialet. 6Partsinsyn och risken för obehörig spridning av kopior Vårt uppdrag enligt ursprungsdirektiven och våra båda tilläggsdirek- tiv (se bilaga 1–3) kan sammanfattningsvis sägas i allt väsentligt handla om huruvida och i så fall i vilken utsträckning uppgifter som finns hos en förundersökningsmyndighet i en förundersökning eller hos allmän domstol i ett mål eller ärende enligt RB ska kunna undan- hållas från en misstänkts eller en annan parts insyn på grund av något viktigt sekretessintresse. I huvudsak handlar frågorna när det gäller förundersökningsförfarandet om ett eventuellt hemlighållan- det av annat material än sådant som läggs till grund för åklagares beslut att väcka åtal, dvs. Beträf- fande domstolsförfarandet rör problemställningarna på motsvarande sätt främst insynsrätt till annat material än sådant som läggs till grund för en dom i ett tvistemål eller brottmål eller som annars utgör processmaterial i en mer vidsträckt mening. Det är nämligen främst beträffande förundersökningars sidomaterial och sådana andra hand- lingar i en domstols akt än processmaterial som det rått oklarheter och delade meningar om innebörden av gällande rätt. Dessa frågor har vi behandlat i kapitel 2, 3 och 5. I samband där- med har vi lämnat vissa förslag som något förenklat uttryckt syftar till att bl.a. klargöra dels omfattningen av misstänktas (slutdelgivnas eller åtalades) rätt till insyn i förundersökningens sidomaterial, dels omfattningen av parts rätt till insyn i handlingarna i domstolens akt i ett brottmål eller tvistemål även i delar som inte utgör process- material i målet. I anslutning till detta har vi också behandlat i vilken mån sekretess i undantagsfall ska kunna innebära en begränsning av den rätt till insyn som en misstänkt eller annan part har eller före- slås ha i materialet. Partsinsyn och risken för obehörig spridning av kopior I detta kapitel behandlas en annan fråga, nämligen huruvida sek- retess för uppgifter som inte kan hemlighållas för en misstänkt eller någon annan part däremot kan ha någon inverkan på formerna för hur insynen ska förverkligas i det enskilda fallet. Är därvid en rätt till insyn synonymt med en rätt att få en egen kopia av material som finns dokumenterat i sådan form att det kan kopieras och lämnas ut till en misstänkt eller annan part? Finns det något sätt att hantera risken för att part, till stor skada för något viktigt sekretessintresse, sprider kopior med känsligt material utöver vad som eventuellt kan behövas för att utföra partens talan i målet? I våra ursprungliga direktiv (dir. 2007:120) anges att den miss- tänktes eller dennes försvarares rätt att så snart åtal beslutats och på begäran få kopia av det sammanställda protokollet från förunder- sökningen (23 kap. 21 § fjärde stycket RB) också anses omfatta en rätt att få kopia av material som åklagaren kan ha valt att inte redovisa i protokollet. Enligt direktiven kan det ifrågasättas om det verkligen är lämpligt att den tilltalade har rätt att få en kopia av sådant material i vissa situationer. Exempelvis kan kopior av video- förhör med barn eller upptagningar från telefonavlyssningar lätt spridas via Internet. Det bör därför, sägs det i direktiven, utredas hur långt den misstänktes rätt att få en kopia av material som hör till en förundersökning bör sträcka sig. Vidare fick vi i våra ursprungliga direktiv i uppdrag att överväga hur partsinsynen bör hanteras i fråga om ljud- och bildupptagningar av förhör som hållits i domstol enligt de nya bestämmelserna som trädde i kraft i den reform som kallas En moder- nare rättegång. Den delen av vårt uppdrag har vi behandlat i delbetän- kandet Partsinsyn och ny teknik i domstol, m.m. (SOU 2008:93). I våra senaste tilläggsdirektiv (dir. 2009:29) fick vi i uppdrag att – i samband med att vi överväger om rätten till partsinsyn bör reg- leras generellt i RB och om det bör vara möjligt att begränsa parts- insynen med stöd av OSL – ta ställning till om en parts möjligheter att förfoga över bilder på döda personer eller personer med allvarliga synliga fysiska skador, som ingår i ett förundersökningsprotokoll, bör begränsas. Utöver de i föregående tre styckena refererade skrivningarna i våra direktiv framgår inte något utryckligt generellt uppdrag som gäller formerna för hur rätten till partsinsyn enligt RB ska realiseras i praktiken; varken i fråga om parts rätt att närvara vid förhandling eller parts rätt att få tillgång till kopior respektive på annat sätt ta del av handlingar som finns i ett mål eller ärende. Partsinsyn och risken för obehörig spridning av kopior valt att behandla frågan i en något mer generell bemärkelse än vad som skulle följa av en snäv tolkning av direktiven. Framställningen i det följande är dock i allt väsentligt inriktad på brottmålsförfaran- det, eftersom det är i detta förfarande som vårt uppdrag i allt väsent- ligt har sin kärna. Nedan i avsnitt 6.2 redovisas relevant reglering rörande den miss- tänktes rätt till kopior av sådant förundersökningsmaterial som den misstänkte eller åtalade oavsett eventuell sekretess har rätt att ta del av samt vår bedömning av gällande rätt. I avsnitt 6.3 behandlas mot- svarande fråga när det gäller kopior av handlingar som finns i dom- stolens akt i ett mål eller ärende enligt RB. I avsnitt 6.4 behandlas kollisionsbestämmelsen i 10 kap. 3 § OSL och anknytande bestäm- melse om utlämnande med förbehåll i 10 kap. 4 § OSL. Några rele- vanta avgöranden och förarbeten redovisas i avsnitt 6.5. I avsnitt 6.6 behandlas den särskilda fråga som gäller utlämnande av kopior i elektronisk form av förundersökningsmaterial m.m. och aktuell reglering av behandling av personuppgifter som är tillämplig hos för- undersökningsmyndighet eller domstol. Avsnitt 6.7 innehåller våra överväganden. Det kan påpekas att särskilt avsnitten 6.2–6.5 till en inte obe- tydlig del är upprepningar eller referat av redogörelser i främst kapitel 2 och 5 samt kapitel 2 i vårt första delbetänkande Partsinsyn och ny teknik i domstol (SOU 2008:93). Vi har bedömt att tekniken med vissa upprepningar kan underlätta läsningen. 6.2Regleringen rörande rätten till kopior av förundersökningsmaterial Vi har i kapitel 2 och 5 (främst avsnitt 2.3.4 och 5.3.3) relativt ut- förligt beskrivit den misstänktes och den åtalades generella rätt enligt RB att ta del av förundersökningsmaterial som finns hos förunder- sökningsmyndighet respektive som åklagare gett in till brottmåls- domstol i anledning av en prövning av ett straffprocessuellt tvångs- medel eller till stöd för ett väckt åtal. Beskrivningen omfattar även hur denna rätt förhåller sig till sekretess för uppgifter i materialet. Vi har även i korta drag beskrivit vad som gäller i fråga om utre- darnas skyldighet att dokumentera både vilket material som samlas in eller framställs och vilka åtgärder som vidtas under en förunder- sökning (avsnitt 2.3.2). Redogörelsen i det följande för relevanta Partsinsyn och risken för obehörig spridning av kopior rättsregler är således i huvudsak en sammanfattande upprepning av tidigare beskrivningar. Som vi redovisat i avsnitt 2.3.4 innebär 23 kap. 18 § RB att det efter slutdelgivningen inte går att med stöd av RB undanhålla den miss- tänkte information om något material i förundersökningen. Insyns- rätten efter slutdelgivningen omfattar således både uppgifter i det preliminära förundersökningsprotokollet och i sådant sidomaterial som finns i utredningen men som av en eller annan anledning sovrats bort från protokollet. Insynsrätten vid slutdelgivningen omfattar enligt vår uppfattning även elektroniskt primärmaterial som finns redovisat i protokollet endast i form av utskrifter och som inte kan anses utgöra bortsorterat och betydelselöst sidomaterial, t.ex. filmade förundersökningsförhör, inspelade samtal från hemliga telefonavlyss- ningar, brottsplatsundersökningar, brottsrekonstruktioner m.m. Det sagda kan gälla också beträffande uppgifter som finns i elek- troniska informationsbärare som tagits i s.k. bevisbeslag under för- undersökningen, t.ex. en inspelad film från övervakningskamera, en CD-romskiva m.m. När det gäller beslagtagna datorer eller hårddiskar utgör självklart framtaget material ur datorn eller i en spegelkopia av en hårddisk förundersökningsmaterial. Vad gäller material som däremot inte någon tagit fram och tittat på i förundersökningen eller kopierat är rättsläget mer oklart. I RättsPM 2008:4 anges att mycket talar för att sådant material inte ingår i för- undersökningsmaterialet. Vill den misstänkte att datorns innehåll ska undersökas närmare är det att anse som en begäran om en komplet- terande utredningsåtgärd enligt 23 kap. 18 § andra stycket RB (RättsPM 2008:4 s. 18 f.). I praktiken torde det dock spela mindre roll ur försvarets synvinkel. Såvitt vi erfarit händer det så gott som aldrig att en åklagare vägrar att på försvararens särskilda begäran ta fram ytterligare material ur t.ex. en hårddisk. Om åklagaren avslår en sådan begäran, kan den misstänkte emellertid begära brottmåls- domstolens prövning enligt 23 kap. 19 § RB; en möjlighet som inte finns för det fall materialet betraktas som förundersökningsmaterial. Bestämmelsen i 23 kap. 18 § RB ger alltså den misstänkte eller försvararen en rätt att själv ta del av förundersökningsmaterialet, t.ex. vid besök hos förundersökningsmyndigheten. Det är emeller- tid en allmänt vedertagen uppfattning att den misstänkte, eller för- Partsinsyn och risken för obehörig spridning av kopior svararen, i detta skede inte kan göra gällande någon rätt enligt RB till egna kopior av någon del av förundersökningsmaterialet. Det är förundersökningsledarens sak att avgöra på vilket sätt den miss- tänktes eller försvararens insynsrätt ska tillgodoses. Det normala är dock att den misstänkte och försvararen får var sitt exemplar av ett preliminärt förundersökningsprotokoll. JO har uttalat som sin mening att om den misstänkte begär att få ett eget exemplar av ett preli- minärt förundersökningsprotokoll och det inte finns något bärande skäl däremot, t.ex. att materialet är mycket omfattande, bör begäran efterkommas. Någon avgift ska i ett sådant fall inte tas ut för kopi- orna, eftersom utlämnandet ingår som ett led i förundersöknings- myndighetens fullgörande av förpliktelser enligt 23 kap. 18 § RB (JO 1996/97 s. 72 f.). Regler om dokumentation i förundersökningsprotokoll finns i 23 kap. 21 § RB med utfyllande bestämmelser i 20–23 §§ förunder- sökningskungörelsen (1949:948). Protokollet ska få slutlig avfattning före det att åklagare fattar beslut i åtalsfrågan. När åtal har beslutats, har den misstänkte eller hans eller hennes försvarare enligt 23 kap. 21 § fjärde stycket RB rätt att på begäran få en avskrift av förundersökningsprotokollet, som ska innehålla det för den kommande domstolsprocessen relevanta materialet. Är offentlig försvarare förordnad, ska denne få förundersökningsproto- kollet utan särskild begäran. Det är alltså först i och med ett positivt åtalsbeslut som den misstänkte, numera åtalade och eventuell för- svarare, får en rätt enligt RB till egna kopior av förundersöknings- material (se även det i avsnitt 6.5 berörda rättsfallet NJA 2008 s. 650). 6.2.2Omfattar 23 kap. 21 § fjärde stycket RB också förundersökningens sidomaterial? Såvitt vi känner till finns inget vägledande avgörande beträffande frågan huruvida rätten till kopior enligt bestämmelsen i 23 kap. 21 § fjärde stycket RB också omfattar sådant förundersökningsmaterial som av olika skäl inte tagits med i det slutliga förundersöknings- protokollet. Som nämndes i avsnitt 6.1 anges emellertid i våra ur- sprungliga direktiv att den misstänktes eller försvararens rätt att få en kopia av det sammanställda protokollet från förundersökningen (23 kap. 21 § fjärde stycket RB) också anses (kursiverat här) omfatta en rätt att få kopia av material som åklagaren kan ha valt att inte redo- visa i protokollet. Frågan berör främst handlingar m.m. som utgör Partsinsyn och risken för obehörig spridning av kopior sidomaterial därför att förundersökningsledaren bedömt att materialet inte har betydelse för utredningen. Vi ställer oss emellertid tveksamma till påståendet att en rätt till kopior av sidomaterialet följer av bestämmelsen om den åtalades och försvararens rätt att få en kopia av förundersökningsprotokollet. Till en början kan konstateras att ordalydelsen i bestämmelsen inte ger något direkt stöd för att RB ger åtalade en rätt till egna kopior – och förundersökningsmyndigheten en motsvarande skyldighet att göra och lämna ut kopior – också av annat förundersöknings- material än sådant som finns intaget i förundersökningsprotokollet. JO har dock i beslutet avseende Fallet och med hänvisning till JO 1964 s. 212 angett att en rätt till kopior av sidomaterialet torde följa av den angivna bestämmelsen (JO 2007/08 s. 97; se även tidigare upplaga av Fitger, , supplement 39, dec. 2002 s. 23:74 c). I JO 1964 s. 212 var frågan huruvida förhör med målsäganden redovisats på ett korrekt sätt föremål för JO:s granskning. I den aktuella förundersökningen hade tre förhör hållits med målsägan- den. Uppgifterna från två av förhören redovisades i förundersök- ningsprotokollet endast i en kort sammanfattning medan ett av förhören var fullständigt återgivet. JO framhöll i beslutet bl.a. att en försvarare som är förordnad redan under förundersöknings- skedet är till följd av ordalagen i 23 kap. 18 § RB berättigad att få ta del av allt vad som förekommit vid undersökningen, oavsett om alla detaljer i detta material komma att inflyta i förundersökningsproto- kollet eller ej. Blir försvararen förordnad senare, bör han av uppen- bara skäl inte vara sämre ställd i detta hänseende, även om det då får anses ankomma på honom själv att ta erforderligt initiativ. Kärnfrågan i JO-ärendet rörde således inte frågor om rätt till egen kopia av sidomaterial utan frågan om rätt till insyn över huvud taget. Enligt vår uppfattning berättigar det nämnda JO- avgörandet inte till slutsatsen att rätten till kopia av förundersök- ningsprotokollet också omfattar en rätt till kopia av sidomaterialet. Vad JO-avgörandet närmast slår fast är att en försvarare som förord- nas först efter åtal inte ska ha en sämre insyn i hela förundersöknings- materialet än vad en försvarare under pågående förundersökning har vid slutdelgivningen enligt 23 kap. 18 § RB. Vi menar att den mest rimliga tolkning av vad JO-avgörandet syftar till att slå fast, är att en åtalads rätt att ta del av förundersökningsmaterialet ska vara lika vidsträckt som en misstänkts vid slutdelgivningen, i vart fall då han eller hon inte biträtts av försvarare under förundersökningen. Partsinsyn och risken för obehörig spridning av kopior menar alltså att JO-avgörandet inte handlar om formerna för den miss- tänktes/försvararens insynsrätt utan om insynsrättens omfattning efter åtal. Sammanfattningsvis är det vår uppfattning om gällande rätt att den åtalade, så länge åtalet inte slutligt prövats, har kvar sin grund- läggande rätt enligt 23 kap. 18 § RB att ta del av hela förundersök- ningsmaterialet rörande de åtalade gärningarna. I avsnitt 2.6 har vi föreslagit att detta ska förtydligas i 23 kap. RB. Till skillnad från den uppfattning som JO synes företräda, menar vi dock att gällande rätt inte innebär att denna insynsrätt genom det väckta åtalet och stadgandet i 23 kap. 21 § fjärde stycket RB också innefattar en ovill- korlig rätt till kopior av det sidomaterial som den numera åtalade fortfarande har rätt att ta del av. I detta avseende är således, enligt vår uppfattning, rätten att få en egen kopia av förundersöknings- materialet inte lika vidsträckt som rätten att ta del av materialet, t.ex. vid besök hos den polismyndighet som förvarar sidomaterialet. Det sagda hindrar givetvis inte att kopior från sidomaterialet ändå lämnas ut till en åtalad eller dennes försvarare. Så måste ju vara både smidigt för förundersökningsmyndigheten och den ord- ning som bäst tillgodoser den åtalades intressen. Man kan här jämföra med slutdelgivningen där det inte finns någon rätt enligt RB till en kopia av det preliminära förundersökningsprotokollet men där ett utlämnande av en sådan kopia i normalfallet är den från den miss- tänktes rättssäkerhetssynpunkt lämpligaste och i praxis den vanligaste metoden att slutdelge den misstänkte. Enligt vår uppfattning innebär det sagda att det varken direkt eller indirekt följer av RB att den misstänktes eller dennes försvarares rätt till insyn i sidomaterialet vid slutdelgivningen eller efter åtal alltid och oavsett förhållandena i det enskilda fallet måste förverkligas genom att de förses med egna exemplar av sidomaterialet. Någon ovillkorlig rätt enligt RB att få en kopia av en ljudupptagning från t.ex. en hemlig teleavlyssning som skett i förundersökningen – och som av förundersökningsledaren sorterats till det sidomaterial som i och för sig omfattas av den misstänktes insynsrätt i förundersök- ningen – finns alltså inte menar vi. Anser förundersökningsledaren att det på grund av sekretess eller något annat integritetsintresse är olämpligt att lämna ut en kopia av inspelningen, strider det således, enligt vår uppfattning, inte mot RB att låta försvararen eller den misstänkte komma till polisen och lyssna på upptagningen där. (Här bortses från att sidomaterialet kan innehålla uppgifter som omfattas av sekretess även gentemot den åtalade.) Partsinsyn och risken för obehörig spridning av kopior nyss sagda bör dock, menar vi, utgångspunkten vara även när det gäller sidomaterialet att en försvarare ska kunna få kopior av materialet för att i lugn och ro och i sin egen takt kunna studera detta. Nedan i avsnitt 6.6 kommer vi att ytterligare behandla frågor som rör förutsättningarna för utlämnande av elektroniska kopior av förundersökningsmaterial; t.ex. ett elektroniskt förundersöknings- protokoll eller digitala ljud- och bildupptagningar. Först ska emeller- tid redogöras för några relevanta bestämmelser rörande brottmålspro- cessen i domstol som kan leda till att en tilltalad, eller försvararen, tillställs annat material från förundersökningen än sådant som finns intaget i förundersökningsprotokollet. I 45 kap. 7 § RB anges att åklagaren i samband med att åtal väcks ska till rätten ge in inte bara en avskrift av förundersökningsproto- kollet utan dessutom de skriftliga handlingar och föremål som åkla- garen vill åberopa som bevis. Åklagarens skriftliga bevisning torde dock i flertalet fall finnas med som kopior eller utskrifter redan i förundersökningsprotokollet och ges sällan in till rätten i sin original- form eller annars i särskild ordning i samband med åtalets väckande. Som framgår av RB:s lagkommentar hör det till ovanligheterna att åklagaren ger in föremål som åberopas genom bevismedlet syn (Fitger, , s. 45:23 f.). Det normala är i stället att åklagaren tar med föremålet till huvudförhandlingen för att förevisas vid denna. När det gäller nya skriftliga bevis som blir tillgängliga och åberopas först efter åtals väckande bör dessa, i linje med vad som anges i 45 kap. 7 § RB, så snart det kan ske ges in till rätten. Det finns dock ingen uttrycklig bestämmelse om detta. Enligt 45 kap. 9 § RB ska den tilltalade tillsammans med stäm- ning delges stämningsansökan och de till denna fogade handlingarna. Någon motsvarande uttrycklig bestämmelse om att handlingarna ska delges finns inte beträffande sådana handlingar som åklagaren åberopar som bevisning men gett in till domstolen först efter det att stämning utfärdats. Har den nya bevisningen tillkommit efter komplettering av förundersökningen och tagits in i ett tilläggsproto- koll torde det följa av 23 kap. 21 § fjärde stycket RB jämfört med 23 kap. 23 § RB att den tilltalade och försvararen får del av materialet genom åklagarens försorg. Om så inte är fallet, är det vedertagen domstolspraxis att rätten tillser att den tilltalade eller försvararen Partsinsyn och risken för obehörig spridning av kopior möjligt får en kopia av den åberopade skriftliga bevisningen (se även JO 1993/94 s. 82). I 33 kap. 2 § RB anges att om rätten ska underrätta någon om innehållet i en handling, får det ske genom delgivning. Delgivning måste användas om det är särskilt föreskrivet såsom exempelvis i 45 kap. 9 § RB eller om det med hänsyn till syftet med en bestäm- melse om underrättelse framgår att delgivning bör ske. Delgivning av en handling innebär enligt huvudregeln i 6 § första stycket del- givningslagen (1970:428) att handlingen i original eller kopia ska överbringas till den som ska delges. Från huvudregeln görs i andra stycket undantag för handling som är av vidlyftig beskaffenhet eller om det av annan anledning inte är lämpligt att handlingen mångfaldi- gas. Då får rätten besluta att handlingen i stället ska hållas tillgänglig hos rätten eller på en plats som rätten bestämmer. Av förarbetena till bestämmelsen framgår att undantagsbestämmelsen är motiverad av praktiska skäl; inte på grund av känsligheten i handlingens inne- håll etc. (NJA II 1971 s. 23 f.). Undantaget gäller inte stämnings- ansökan eller annan handling varigenom talan anhängiggörs. Undan- taget får dock tillämpas beträffande bilaga till sådan handling. När det gäller sådana föremål som åklagaren åberopar syn på och som enligt vad som stadgas i 45 kap. 7 § RB ska ges in till rätten i samband med åtal finns det ingen motsvarande bestämmelse som den i 45 kap. 9 § om att den tilltalade ska delges skriftlig bevisning. Det säger sig självt att föremål (t.ex. en blodig sten, en revolver eller liknande) oftast inte kan kopieras och lämnas ut i kopia för delgiv- ning av en part.