sou · GYB368 · 2010-10-25 00:00:00 — Den riktar sig i första hand till Justitiekanslern, domare, jurymän och nämndemän som ska döma över brott inom yttrandefrihetens område. Syftet är att hos dem inskärpa vikten av att de vid bedömningar av t.ex. ett åtalat yttrandefrihetsbrott ska ha yttrandefrihetens betydelse i åtanke. När det sägs att man ska se mer till syftet än till framställ- ningssättet är avsikten att framhålla vikten av att det är helhets- intrycket och avsikten med yttrandet som är avgörande när det ska bedömas. Störst betydelse i praktiken torde det sista ledet i bestämmelsen ha. I tveksamma fall ska yttrandet och den som har fällt det frias. Detta har gällt även tidigare och presumtionen för friande synes ha tillmätts stor praktisk vikt. 1 kap. 10 § Undantag för upphovsrätten (1 kap. 8 § TF, 1 kap. 12 § YGL) 10 § Om den rätt som tillkommer upphovsmän till litterära eller konstnärliga verk, om upphovsrätten närstående rättigheter och om förbud mot att återge ett verk på ett sätt som kränker den andliga odlingens intressen, gäller vad som stadgas i lag. Paragrafen innehåller en bestämmelse med innebörd att det som gäller om upphovsrätt och närstående rättigheter undantas från grundlagens tillämpningsområde. Det motsvarar i sak vad som gäller enligt TF och YGL men en anpassning har gjorts till föränd- ringar i lagen om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk (1960:729). 1 kap. 11 § Undantag för vissa direktsändningar (1 kap. 8 § YGL) 11 § I fråga om direktsändningar i massmedier av dagshändelser eller offentliga tillställningar som anordnas av någon annan än den som låter direktsända tillställningen tillämpas inte bestämmelserna i 6§ om meddelar- och anskaffarfrihet, 7§ om förbud mot ingripanden, 9 § om förhållningssättet vid tillämpning av denna grundlag, 3 kap. om rätten till anonymitet, 7-10 kap. om regleringen av yttrandefrihetsbrotten, ansvarighet, tillsyn, åtal och särskilda tvångsmedel, 12 kap. om rättegången i yttrandefrihetsmål samt 13 kap. om meddelar- och anskaffarfrihet för vissa publiceringar med internationell anknytning. De i paragrafen nämnda bestämmelserna i yttrandefrihetsgrund- lagen är inte tillämpliga vid sådana direktsändningar som anges i paragrafens inledning. Det motsvarar i allt väsentligt vad som gäller redan i dag.3 1 kap. 12 § Undantag för kommersiella annonser, kreditupplysningsverksamhet och sättet för anskaffande (1 kap. 9 § TF, 1 kap. 12 § YGL) 12 § Utan hinder av denna grundlag gäller vad som sägs i lag om 1.förbud mot kommersiell annons i den mån annonsen används vid marknadsföring av alkoholhaltiga drycker eller tobaksvaror; 2.förbud mot kommersiell annons som används vid marknadsföring av andra varor än tobaksvaror samt tjänster om det i annonsen förekommer ett varukännetecken som är i bruk för en tobaksvara eller enligt gällande bestämmelser om varumärken är registrerat eller inarbetat för en sådan vara; 3 I en eventuell slutlig version ska texten utvecklas. 3.förbud mot kommersiella annonser som har meddelats till skydd för hälsa eller miljö enligt förpliktelser som följer av anslutningen till Europeiska unionen; 4.förbud mot och villkor för annonser och andra reklamåtgärder av utpräglat kommersiell natur; 5.förbud mot offentliggörande i yrkesmässig kreditupplysningsverk- samhet av kreditupplysning som innebär ett otillbörligt intrång i enskildas personliga integritet eller som innehåller oriktiga eller miss- visande uppgifter, om ersättningsskyldighet för sådant offentlig- görande samt om rättelse av oriktiga eller missvisande uppgifter; 6.ansvar och ersättningsskyldighet som avser det sätt på vilket en uppgift eller underrättelse har anskaffats. Paragrafen innebär att det görs vissa undantag från grundlagens s.k. materiella tillämpningsområde. I stället tillämpas vad har föreskrivit i vanlig lag. Undantaget gäller i första hand förbud mot vissa kommersiella annonser (punkterna 1–4), varvid p. 4 är ny (se nedan). Undantag gäller vidare för kreditupplysningsverksamhet (p. 5) på så sätt att vissa begränsningar för sådan verksamhet får göras i vanlig lag.4 Slutligen görs undantag – på samma sätt som enligt TF och YGL – för tillvägagångssättet vid anskaffandet av uppgifter eller underrättelser. Bestämmelsen har sin motsvarighet i 1 kap. 9 § TF. Enligt en hänvisning i 1 kap. 12 § YGL gäller detsamma på YGL:s område.5 I paragrafen är p. 4 ny i förhållande till 1 kap. 9 § TF. Den återspeglar en viktig princip som har utvecklats i praxis vid tolkning av TF och YGL, nämligen att grundlagen inte omfattar annonser och andra reklamåtgärder av utpräglat kommersiell natur. Härmed förstås åtgärder som har vidtagits i kommersiell verksamhet och i kommersiellt syfte samt har rent kommersiella förhållanden till föremål (se bl.a. NJA 1999 s. 749 och 2003 s. 25). 4 I punkten hålls än så länge öppet för att den nya yttrandefrihetsgrundlagen kanske bör ge ett tydligare stöd för de genomförda ändringarna i kreditupplysningslagen (se prop. 2009/10:151). 5I den sistnämnda paragrafens andra stycke sägs vidare att bestämmelserna i inte hindrar att det i lag meddelas föreskrifter om förbud i övrigt mot kommersiell reklam i radioprogram eller om villkor för sådan reklam och förbud mot och villkor för annan annonsering och sändning av program, som helt eller delvis bekostas av annan än den som driver programverksamheten (s.k. sponsring). Kommittén har lämnat dessa undantag därhän. Det återstår alltså att diskutera om och hur de ska föras över till en eventuell ny yttrandefrihetsgrundlag. 1 kap. 13 § Undantag för barnpornografi (1 kap. 10 § TF, 1 kap. 13 § YGL) 13 § Grundlagen är inte tillämplig på skildringar av barn i pornogra- fiska bilder. Bestämmelsen motsvarar vad som än så länge gäller enligt 1 kap. 10 § TF och 1 kap. 13 § YGL. Den ska anpassas till en kommande ändring av bestämmelsen (se avsnitt 2.3.2). 3 kap. Om anonymitetsskydd 3 kap. 1 § Rätt till anonymitet (3 kap. 1 § TF, 2 kap. 1 § YGL) 1 § Upphovsmannen till innehållet i ett massmedium eller den som framträder däri är inte skyldig att röja sin identitet. Detsamma gäller den som har lämnat uppgifter för offentliggörande enligt 1 kap. 6 §. I paragrafen stadgas det grundläggande anonymitetsskyddet, som motsvarar vad som gäller enligt 3 kap. 1 § TF och 2 kap. 1 § YGL. Som upphovsman räknas alla som har bidragit till innehållet i ett massmedium. Det kan t.ex. vara den som har gjort efterforsk- ningsarbetet eller den som har skrivit en text. Men det kan också vara den som har fotograferat eller som har redigerat innehållet. Alla dessa personer har rätt att vara anonyma. Med den som framträder åsyftas personer som medvetet deltar i ett massmedium. I de flesta fall innebär naturligtvis ett sådant deltagande att anonymiteten faller bort, men bestämmelsen kan få betydelse för t.ex. en person som låter sig intervjuas anonymt eller vars åsikter eller uppgifter återges av någon annan i tal eller text. Denna rätt till anonymitet för den som framträder har tidigare enbart omfattat den som framträtt i ett radioprogram eller en teknisk upptagning, se 2 kap. 1 § YGL. Här vidgas skyddet till alla grundlagsskyddade massmedier, exempelvis till filmer och till databaser som förses med ansvarsuppgifter enligt 1 kap. 4 §. I andra meningen ges en rätt till anonymitet för den som har lämnat uppgifter för publicering till någon representant för ett grundlagsskyddat massmedium. Detta är självfallet mycket bety- delsefullt. Anonymitet för meddelare är en helt grundläggande del Och allra viktigast därvid är det skydd för källor som stadgas i 3 § (se nedan). Anonymitetsskyddet gäller även när det inte har skett något offentliggörande eller någon spridning till allmänheten. 3 kap. 2 § Frågeförbud rörande meddelare m.m. (3 kap. 2 § TF, 2 kap. 2 § YGL) 2 § I mål som rör yttrandefrihetsbrott är det inte tillåtet att fråga vem som är upphovsman till innehållet i ett massmedium eller vem som har framträtt däri eller vem som har lämnat uppgifter enligt 1 kap. 6 §. Om någon har angetts som upphovsman eller den som har framträtt, är det tillåtet att pröva om han eller hon är ansvarig. Detsamma gäller om någon i målet uppger sig vara upphovsman eller den som har framträtt. Första stycket hindrar inte att det i en och samma rättegång handläggs både mål om yttrandefrihetsbrott och mål som avses i [TF 7 kap. 3 § och YGL 5 kap. 3 §]. Bestämmelsen reglerar vad som gäller för anonymitetsskyddet i mål som rör yttrandefrihetsbrott. Det motsvarar i allt väsentligt vad som gäller enligt TF och YGL. 3 kap. 3 § Tystnadsplikt avseende källor (3 kap. 3 § TF, 2 kap. 3 § YGL) 3 § Den som har medverkat vid tillkomsten av innehållet i ett massmedium eller på annat sätt varit delaktig i dess framställning eller spridning får inte lämna uppgifter som kan röja vem som är upphovsman eller har framträtt eller lämnat uppgifter enligt 1 kap. 6 §. Bestämmelsen omfattar alla som har medverkat vid tillkomsten av innehållet i ett massmedium. Det gäller oavsett position, funktion eller grad av medverkan och oavsett var i processen personen har medverkat. Tystnadsplikten innebär också att en uppgiftslämnares identitet inte får spridas inom t.ex. en redaktion eller ett mass- medieföretag. Om inte meddelaren har lämnat sitt medgivande gäller tystnadsplikten till och med gentemot utgivaren. Tystnadsplikten i förhållande till en meddelare gäller även i de fall där uppgifterna inte offentliggörs eller ligger till grund för publicering, allt under förutsättning att syftet vid överlämnandet var att uppgifterna skulle nå offentligheten. 3 kap. 4 § Undantag från tystnadsplikten (3 kap. 3 § TF, 2 kap. 3 § YGL) 4 § Tystnadsplikten enligt 3 § gäller inte 1.om den som tystnadsplikten ska skydda har samtyckt till att hans eller hennes identitet röjs, 2.om fråga om identiteten får väckas enligt 2 § andra stycket, 3.om det rör sig om brott som anges i 7 kap. 3 § första stycket 1, 4.i den mån domstol, när det är fråga om brott enligt 7 kap. 2 § eller 3 § första stycket 2 eller 3, finner det nödvändigt att uppgift lämnas vid en förhandling om huruvida den som är tilltalad eller skäligen misstänkt för den brottsliga gärningen har lämnat meddelandet eller medverkat till framställningen, eller 5.i den mån domstol i något annat fall finner det vara av synnerlig vikt av hänsyn till ett allmänt eller enskilt intresse att uppgift om identiteten lämnas vid vittnesförhör eller förhör med en part under sanningsförsäkran. Vid förhör som avses i andra stycket 4 eller 5 ska rätten noga vaka över att frågor inte ställs som kan inkräkta på tystnadsplikten utöver vad som i varje särskilt fall är medgivet. Paragrafen motsvarar vad som gäller enligt TF och YGL. 3 kap. 5 § Efterforskningsförbud (3 kap. 4 § TF, 2 kap. 4 § YGL) 5 § Myndigheter och andra allmänna organ får inte efterforska någon som har rätt till anonymitet enligt 1 §. Förbudet i första stycket hindrar inte efterforskning i fall då denna grundlag medger åtal eller annat ingripande. I sådana fall ska den i 3 § angivna tystnadsplikten beaktas. I paragrafen regleras det s.k. efterforskningsförbudet till skydd för meddelare. Bestämmelsen är något förenklad jämfört med TF och YGL genom att den kopplar direkt till 1 § om rätten till anony- mitet. I sak är dock ingen förändring avsedd. 3 kap. 6 § Repressalieförbud (1 kap. 3 § och 3 kap. 4 § TF, 1 kap. 4 § och 2 kap. 4 § YGL) 6 § Myndigheter och andra allmänna organ får inte ingripa mot någon för att han eller hon har utnyttjat sin yttrandefrihet i ett massmedium eller medverkat till ett sådant bruk. Bestämmelsen innehåller det s.k. repressalieförbudet till skydd för meddelaren. Innehållet motsvarar vad som i prop. 2009/10:81 före- slås gälla enligt 3 kap. 4 § andra stycket TF. Här hänvisas till vad som sägs i författningskommentaren till den bestämmelsen (s. 63). 3 kap. 7 § Straff (3 kap. 5 § TF, 2 kap. 5 § YGL) 7 § Till böter eller fängelse i högst ska den dömas som 1.uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot sin tystnadsplikt enligt 3 §, eller 2.uppsåtligen eller av oaktsamhet lämnar felaktiga uppgifter om vem som är framställningens upphovsman eller har tillhandahållit den för offentliggörande, vem som framträder i den eller vem som har lämnat uppgifter enligt 1 kap. 6 §, eller 3.uppsåtligen efterforskar en meddelare i strid med 5 §, eller 4.uppsåtligen ingriper i strid med 6 §, om åtgärden utgör avske- dande, uppsägning, utdelande av disciplinpåföljd eller liknande åtgärd. Allmänt åtal för brott som avses i första stycket 1 och 2 får väckas endast om målsäganden har anmält brottet till åtal. Staffbestämmelsen motsvarar vad som gäller enligt TF och YGL. Punkt 4 har dock modifierats för att överensstämma med förslaget i prop. 2009/10:81 (3 kap. 5 § tredje stycket). Författningskom- mentaren till bestämmelsen i fråga finns på s. 64 i propositionen. 4 kap. Om utgivningsbevis och utgivare Här bör sägas att lagtexten i detta kapitel inte är färdigbearbetad. Kommittén har inte tagit ställning till det materiella innehållet i alla delar och det finns därför inte anledning att nu granska detta i detalj. Snarare bör bestämmelserna ses som en redovisning av vilka slags regler som detta kapitel ska innehålla och vilka överväganden som aktualiseras. 4 kap. 1 § Vad utgivningsbevis kan avse (1 kap. 5 § TF, 1 kap. 9 § och 4 kap. 1 § YGL) 1 § Utgivningsbevis får beviljas för utgivning av massmedier. Beviset kan avse utgivning eller regelbunden utgivning under ett gemensamt namn. Utgivningsbevis får beviljas för alla slags massmedier, dvs. för medier som är avsedda att sprida yttranden till allmänheten. Vad som avses med massmedier framgår av 1 kap. 3 §. I paragrafen finns regler om vad ett utgivningsbevis kan avse. Utgivningsbevis får beviljas för alla slags massmedier, dvs. medier som är avsedda att sprida yttranden till allmänheten. Det kan röra sig om t.ex. dagstidningar, nättidningar, tidskrifter och böcker i alla former, radio- och tevekanaler, bloggar, andra webb- sidor, filmer, cd-skivor med innehåll, andra digitala och analoga lagringsmedier med innehåll, flygblad, affischer och klistermärken. Det grundläggande kravet är att det ska röra sig om ett mass- medium, ett begrepp som inte är alldeles klart i konturerna men som sannolikt i praktiken kommer att skapa relativt begränsade problem. En svårighet med begreppet massmedium är dock i detta sammanhang att det är ett begrepp på flera nivåer. avser det en immateriell företeelse, t.ex. filmen , radio- programmet Medierna eller tidningen , och ibland ett eller flera föremål, t.ex. en bok eller en cd-skiva. Före- målet inrymmer inte sällan den immateriella företeelsen. Begrep- pet kan också avse ett fenomen på ännu högre nivå, såsom radio och teve, tidningar, film och e-böcker. Denna betydelse torde dock inte aktualiseras när frågan om utgivnings- bevis ska bedömas; det är sålunda inte tänkbart att någon skulle kunna få utgivningsbevis för radio. Däremot kan ett utgivnings- bevis avse t.ex. radio på frekvens 100,0 i . Utgivningsbeviset kan, utan att det sägs uttryckligen i paragrafen, knytas antingen till något immateriellt, såsom nät- tidningen eller NN:s blogg , till fysiska föremål, som importerade exemplar av den peruanske författaren Y:s bok i på dvd utgivna exemplar av filmen . Det kan också avse en massmedieverksamhet, som tevekanalen tv22 eller bokförlaget . Verksamheten måste vara tydligt avgränsad och ha ett individualiserande namn för att den ska kunna särskiljas från andra massmedieverksamheter. Ingen kan därför få utgivningsbevis för t.ex. radio eller tidningar. Närmare bestäm- melser vad gäller namn finns i 3 §. Det finns inte något hinder mot att flera utgivare utses för olika delar av en verksamhet eller olika medier. Det enda krav som ställs enligt bestämmelsen är att utgivningen ska avse massmedier. Enligt paragrafen får ett utgivningsbevis avse utgivning , regelbunden utgivning av massmedier med ett gemensamt namn eller verksamhet som innebär att yttranden överförs genom utsändningar till allmänheten. Självfallet kan det även avse t.ex. överföringar i form av att användaren aktiverar sändningen, så kallad streaming, eller själv laddar ned en datafil medöverföringen. I 2 § finns bestämmelser om vad en ansökan om utgivningsbevis ska innehålla och vad som krävs för att ett bevis ska utfärdas. Detaljerade bestämmelser om hur utgivningsbevis ska utformas m.m. anges i lag. 4 kap. 2 § Ansökan m.m. (5 kap. 1–4 §§ TF) 2 § Ansökan om utgivningsbevis enligt 1 § görs av ägaren eller den som annars driver verksamheten. För att utgivningsbevis ska utfärdas krävs att –verksamheten avser ett eller flera massmedier enligt 1 kap. 3 §, –en behörig utgivare har utsetts och åtagit sig uppdraget, –massmediet eller verksamheten har ett namn eller en beteckning som inte lätt kan förväxlas med namnet eller beteckningen på ett massmedium eller en verksamhet som ges ut eller drivs av någon annan och där ett utgivningsbevis redan finns. Ansökan om utgivningsbevis görs hos en myndighet som anges i lag. Paragrafen anger vad som krävs för att någon ska få utgivningsbevis och därmed grundlagsskydd för ett massmedium. Den innehåller föreskrifter, dels om vem som är behörig att göra ansökan, dels om vad som fordras för att utgivningsbevis ska utfärdas, dels slutligen om var ansökan ska göras. Förutsättningarna för grundlagsskydd liknar de som gäller för det frivilliga skyddet för databaser enligt 1 kap. 9 § andra stycket YGL. Den bestämmelsen har i sin tur utformats med utgångspunkt i vad som gäller i fråga om utgivningsbevis för periodiska skrifter (prop. 2001/02:74 s. 99). Ansökan om utgivningsbevis görs enligt första stycket av ägaren eller den som annars driver verksamheten. Att detta kan vara såväl fysiska som juridiska personer säger sig självt. Den som prövar ansökan har att ta ställning till om den har gjorts av någon som är behörig. I regel finns knappast någon anledning att ifrågasätta de uppgifter som lämnas om detta. Men skulle det framgå att sökanden inte är behörig ska ansökan avvisas. Frågor som rör hur bolag och andra organisationer fattar beslut i ärenden rörande utgivningsbevis och utgivare får, liksom , behandlas enligt de associationsrättsliga bestämmelser som är aktuella i det enskilda fallet. Detsamma gäller frågan om vem som har rätt att företräda sökanden i registreringsärendet. Med den som driver verksamheten brukar avses den som gör innehållet tillgängligt för allmänheten (se bl.a. Mediegrundlags- utredningen i SOU 2001:28 s. 482). Enligt andra stycket får utgivningsbevis meddelas endast om tre i bestämmelsen angivna förutsättningar är uppfyllda. Den första är att det ska vara fråga om ett eller flera massmedier enligt den definition som finns i 1 kap. 3 §. Denna prövning torde normalt inte erbjuda några svårigheter, men i enstaka fall kan tvekan natur- ligtvis uppkomma och komplettering av ansökan fordras. Att myndigheten ska pröva om massmediekriteriet är uppfyllt innebär att ett utgivningsbevis, sedan det väl har utfärdats, får anses garantera att det rör sig om en grundlagsskyddad verksamhet. Någon tvekan ska sålunda inte därefter råda om detta. Den andra förutsättningen för utgivningsbevis är att en behörig utgivare har anmälts och åtagit sig uppdraget. Systemet med utgivningsbevis bygger på att det alltid finns en person som är beredd att ta ansvar för innehållet i massmediet. Den som har ansökt om utgivningsbevis får anses ha åtagit sig att se till att det alltid finns en utgivare. Behörighetskraven för utgivare behandlas i 5 §. I andra stycket anges vidare att utgivningsbevis fordrar att massmediet har ett namn eller en beteckning som inte lätt kan förväxlas med andra massmedier för vilka utgivningsbevis gäller. Tanken är att massmediet ska kunna identifieras och härledas till ett visst utgivningsbevis. När det finns anledning att ingripa mot ett yttrande kan det därmed normalt snabbt klarläggas om ett utgivningsbevis finns. Ett utgivningsbevis kan som framgår av andra stycket också avse den verksamhet vari massmediet utges. Beviset kan alltså meddelas för exempelvis ett tidningsföretags eller ett bokförlags hela verksamhet. Därvid blir det aktuellt med ett internt fördelat ansvar, se 7 §. Det avgörande är att det preciseras vilket medium eller vilken verksamhet som avses med utgivningsbeviset, för att det därmed ska framgå klart vem som är ansvarig för de yttranden som förekommer. Den myndighet som delar ut utgivningsbevis behöver inte precisera bevisets omfattning noggrannare än så. Som framgått ska myndigheten undersöka om verksamheten eller mediet uppfyller massmediekravet i 1 kap. 3 §. Däremot behöver myndigheten inte pröva om utgivaren dessutom har möj- lighet att kontrollera ändringar i innehållet i mediet eller inte. Det beror på att detta inte påverkar grundlagens tillämplighet (se 1 kap. 4 § andra stycket). Självfallet ska det inte heller göras någon prövning av innehåll e.d. i mediet. Det är klart i strid med såväl bestämmelserna om utgivningsbevis som censurförbudet att exempelvis avslå en ansö- kan om utgivningsbevis på den grunden att det kan förväntas att yttrandefrihetsbrott kommer att begås i verksamheten. Ägaren eller den som annars driver en verksamhet har självfallet rätt att få utgivningsbevis för flera olika medier. Det gäller även om namnen eller beteckningarna är snarlika. Undantaget är till för att möjliggöra registrering och därmed grundlagsskydd när publicering sker genom olika massmedier, t.ex. både i pappersform, i tv och på en webbplats. I dessa fall kan skillnaden i namn ofta bestå endast i t.ex. en punkt och ett tillägg. Ett exempel är att utgivningsbevis kan beviljas för tidningen och var för sig. Ansökan om utgivningsbevis ska som framgår av tredje stycket göras hos den myndighet som anges i en särskild lag. 4 kap. 3 § Giltighet, förnyelse och återkallelse av utgivningsbevis (5 kap. 5 § TF, 1 kap. 9 § YGL) 3 § Ett utgivningsbevis gäller från utfärdandet. Utgivningsbevis får förnyas i perioder om förutsättningar att utfärda bevis finns. Förnyas inte beviset upphör det att gälla. Om verksamheten är kortvarig eller om utgivningsbevis annars begärs för , får utgivningsbeviset beslutas gälla eller förnyas för än . Utgivningsbevis får återkallas endast –om förutsättningar att utfärda ett sådant bevis inte längre finns, –om verksamheten inte har påbörjats från den dag då utgivningsbeviset utfärdades, –om den som innehar utgivningsbeviset har anmält att verksam- heten har upphört, eller –om namnet eller beteckningen på ett massmedium utformas så att förväxling lätt kan ske med ett annat massmedium för vilket utgiv- ningsbevis gäller och rättelse inte omgående sker. Närmare bestämmelser om utfärdande, förfall, förnyelse och åter- kallelse av utgivningsbevis meddelas i lag. Paragrafen motsvarar väsentligen vad som gäller enligt TF och YGL. De bestämmelser som avses i sista stycket finns enligt den nuvarande regleringen i lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden (tillämpningslagen). Beviljade utgivningsbevis är normalt avsedda att gälla . Det motsvarar den tidsperiod som gäller . I andra stycket har dock gjorts ett tillägg om att utgivningsbeviset i vissa fall kan gälla . Även förnyelse kan i sådana fall ske för än . 4 kap. 4 § Skyndsam behandling av ärenden om utgivningsbevis (saknar motsvarighet i TF och YGL) 4 § Ärenden om utgivningsbevis ska behandlas skyndsamt. Paragrafen riktar sig till den myndighet som ska handlägga ärenden om utgivningsbevis. Kravet på skyndsamhet ska ses i ljuset av de principiella invändningar som kan riktas mot ett system som inne- bär att den som vill ha grundlagskydd genom utgivningsbevis först måste ansöka om det hos en myndighet. Det har framförts farhågor att ett sådant system öppnar för att myndigheten skulle kunna förhindra eller försinka utgivningen av ett grundlagsskyddat mass- medium på grund av dess innehåll. Bestämmelsen är avsedd att förhindra detta.