sou · GXB375d2 · 2010-01-01 00:00:00 — Vissa av de tjänster som de tidigare postkontoren erbjöd utförs av dotterbolaget . Det borde därför rätteligen vara detta företag som regeringen skulle peka ut enligt 25 §. är det vanligaste att flyttningsanmälningar görs genom (SvAAB). Detta företag ägs av () och () och tjänsterna upphandlas av . Den enskilde som använder sig av SvAAB kan via telefon eller webb beställa en blankett för flyttningsanmälan och kan beställa en blankett för eftersändning av post. SvAAB svarar för adresskontrollen och skriver ut en blankett som är förifylld med person– och flyttningsuppgifter. Därefter skickas blanketten hem till den enskildes adress. Blanketten för flyttningsanmälan ska undertecknas och sedan skickas till . Den förtryckta blankett som tillhandahålls av SvAAB ska alltså inte skickas tillbaka till SvAAB utan direkt till . Det är först när flyttningsanmälan når som den anses inkommen till myndigheten och som en giltig anmälan. SvAAB är inte ett postbefordringsföretag och omfattas därmed inte av bestämmelsen i 25 § folkbokföringslagen. Det finns en möjlighet för olika myndigheter att samarbeta genom att ha gemensamma kontor i vilka en och samma tjänsteman kan utföra uppgifter för alla de myndigheter som ingår i samarbetet. Denna möjlighet regleras i lagen (2004:543) om samtjänst vid medborgarkontor. Vissa ändringar i lagen genomfördes . Dessa syftade till att förenkla hanteringen av samtjänstavtal och att underlätta samverkan enligt lagen. och har inlett ett samarbete där målet är att 82 servicekontor ska öppnas på olika platser i hela I vissa fall kommer man att dela lokaler med Arbetsförmedlingen. Tanken med dessa servicekontor är att medborgarna ska få bättre service, genom att de behöver besöka endast ett kontor för att få flera ärenden utförda. Genom att myndigheter samarbetar ges möjlighet att ha kontor på orter där underlaget annars skulle varit för litet. Samarbetet möjliggör också bättre öppettider. Det första servicekontoret öppnade i i . Där samverkar , och . De anställda vid servicekontoren har individuella förordnanden som anger vilka myndigheter de får företräda. Tanken är att alla anställda vid ett kontor ska kunna företräda samtliga myndigheter som deltar i samarbetet. Det innebär att om en anmälan på ett servicekontor lämnas till en person som är anställd av exempelvis anses anmälan ändå direkt inkommen till . Enligt nuvarande bestämmelser är huvudregeln att en anmälan ska göras skriftligen. Om det finns särskilda skäl får dock begära att en anmälan eller en uppgift ska lämnas vid ett personligt besök vid ett skattekontor. Möjligheten till personlig inställelse används framför allt i ärenden som rör invandring, för att kunna kontrollera passhandlingar och därigenom fastställa vem det är som flyttar in i landet. Även svenska medborgare som varit utomlands och därmed blivit avregistrerade och som vill invandra till måste regelmässigt inställa sig personligen, vilket vissa ibland har synpunkter på. I den tidigare gällande folkbokföringslagen fanns inte närmare föreskrivet vilka uppgifter som skulle ingå i en flyttningsanmälan, förutom uppgift om utresedag vid flyttning ut ur landet. I samband med folkbokföringslagens införande föreslogs att en påföljd skulle kunna ådömas den som under vissa förutsättningar lämnade oriktiga uppgifter vid fullgörandet av sin anmälningsskyldighet. Som ett led i detta ansåg man att det var nödvändigt att det var entydigt reglerat vilka uppgifter anmälningsskyldigheten omfattade och att detta var reglerat i lag.4 En anmälan om flyttning inom landet ska innehålla följande uppgifter (28 §). namn och personnummer, datum för ändring av bostads- eller postadress, ny bostads- och postadress samt beräknad giltighetstid, registerbeteckning för den fastighet som den nya bostadsadressen avser och, om fastigheten innehåller flera bostadslägenheter med samma belägenhetsadress, lägenhetsnummer som avses i lagen (2006:378) om lägenhetsregister, vem som upplåtit den fastighet eller bostadslägenhet som den nya bostadsadressen avser. Den som har flyttat eller ändrar postadress utan att flyttning har skett ska anmäla detta inom (25 §). Flyttning in från utlandet, med mera Enligt 26 § första stycket första meningen ska den som flyttat in från utlandet och den som är registrerad som obefintlig och ska folkbokföras anmäla det. Det finns i dagens lagstiftning inte någon uttrycklig begränsning till att anmälan om flyttning in från utlandet bara ska göras av dem som ska folkbokföras. En sådan begränsning finns däremot i 26 § första stycket andra meningen, som reglerar folkbokföring av den som är registrerad som obefintlig. Av folkbokföringskommittés överväganden framgår att förutsättningen för att man skulle vara skyldig att anmäla flyttning var att den ändrade bosättningen skulle medföra ändring av kyrkobokföringen.5 Den proposition som ligger till grund för bestämmelsen kommenterar inte den slutligen valda lydelsen.6 4SOU 1988:10 Rätt adress, s. 95. 5Se SOU 1988:10 s. 94. 1990/91:151 s. 138. En anmälan om inflyttning ska enligt 28 § folkbokföringslagen innehålla ett antal uppgifter om den inflyttande som räknas upp i bestämmelsen. Därutöver ska anmälan innehålla de uppgifter som får föras in i folkbokföringsdatabasen enligt lagen (2001:182) om behandling av personuppgifter i folkbokföringsverksamhet (databaslagen). I 2 kap. 3 och 4 §§ databaslagen samt i 4 § förordningen (2001:589) om behandling av personuppgifter i folkbokföringsverksamhet finns bestämmelser om vilka uppgifter som får behandlas i folkbokföringsdatabasen. Det finns ingen uttrycklig regel om inom vilken tid en anmälan om flyttning in från utlandet ska göras. Detsamma gäller en anmälan av den som är registrerad som obefintlig och ska folkbokföras. I praxis tillämpas dock samma frist som vid flyttning inom landet, det vill säga en vecka.7 En anmälan om flyttning till utlandet ska innehålla följande uppgifter (29 §). namn och personnummer, bostads- och postadress i , datum för utresan, adress i utlandet samt bostadstyp, avsikten med vistelsen och dess beräknade varaktighet, arbetsgivare under vistelsen i utlandet, fastighet eller bostad i som efter utresan fortfarande ägs eller förhyrs. Den som är folkbokförd och ska flytta till utlandet ska anmäla detta senast före utresan (27 §). Avsikten med denna bestämmelse är att möjliggöra för skattemyndigheten att före utresan kontakta den enskilde för eventuella kompletteringar.8 7Skatteverkets folkbokföringshandbok, avsnitt 18, s. 8. 8SOU 1988:10 Rätt adress, s. 180. 15.1.4Anmälan av barns födelse Ett barns födelse ska enligt 24 § folkbokföringslagen anmälas till om barnet föds inom landet eller om det föds utom landet av en kvinna som är folkbokförd här. Föds barnet på ett sjukhus eller enskilt sjukhem ska inrättningen göra anmälan. Om en barnmorska hjälper till vid födelsen i annat fall, ska han eller hon göra födelseanmälan. Anmälan ska göras . I andra fall ska barnets vårdnadshavare göra anmälan inom en månad från födelsen. Anmälan ska göras för en nyfödd, som efter födelsen andats eller visat något annat livstecken, samt dödfödd som avlidit efter utgången av tjugoandra havandeskapsveckan. Några bestämmelser om innehållet i anmälan finns inte i folkbokföringslagen. Anmälan av dödfödd ska göras om barnet avlidit efter utgången av tjugoandra havandeskapsveckan. gällde en gräns på tjugoåtta veckor.9 I avsnitt 9.4 i föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 1996:29) om vissa åtgärder inom hälso- och sjukvården vid dödsfall anges att dödsbevis ska utfärdas även för dödfödda barn. Ett dödsbevis ska enligt SOSFS 2005:29 innehålla bland annat barnets kön och eventuella namn samt moderns personnummer, namn och adress. Härutöver anges i dödsbeviset att barnet var dödfött, dödsdatum, typ av dödsplats och dödsort. 15.1.5Anmälan av vissa andra barn I 26 § andra stycket folkbokföringslagen finns bestämmelser om att en anmälan ska göras när ett barn ska folkbokföras här i landet enligt 3 § andra stycket. I 3 § andra stycket anges att ett barn som har vistats i landet sedan födelsen utan att vara folkbokfört ska folkbokföras om det har en anknytning till landet som motsvarar den som krävs vid inflyttning till landet. Vilka uppgifter som en anmälan ska innehålla framgår av 28 § folkbokföringslagen. Av 30 § folkbokföringslagen följer att anmälan ska göras av barnets vårdnadshavare. En anmälan av dessa barn ska enligt 28 § folkbokföringslagen innehålla samma uppgifter som om en person som flyttar in till landet. 9 Se prop. 2007/08:58 s. 8. Dödsfall i landet ska registreras även beträffande en person som inte är eller har varit folkbokförd. Denna registrering sker genom försorg, 1 § andra och tredje stycket. Bestämmelser om dödsbevis och intyg om dödsorsaken finns i 4 kap. begravningslagen (1990:1144). En hänvisning till dessa bestämmelser finns i 33 § folkbokföringslagen. Av bestämmelserna i begravningslagen framgår bland annat följande. Vid dödsfall i ska bevis om dödsfallet (dödsbevis) och intyg om dödsorsaken utan dröjsmål utfärdas av läkare. Dödsbeviset ska, med ett undantag, se nedan, utan dröjsmål lämnas till . När stoftet eller askan efter en person som har avlidit utomlands har förts in till , ska den som ordnar med gravsättningen anmäla detta till . Anslutande bestämmelser finns i begravningsförordningen (1990:1147). Dödsbeviset ska innehålla den avlidnes namn och personnummer samt uppgift om tid och plats för dödsfallet. 15.2.1Endast ska kunna ta emot anmälningar Förslag: Endast ska kunna ta emot anmälningar i folkbokföringsärenden. Sedan infördes som behörig mottagare av anmälningar för räkning har kassans roll som behörig mottagare inte fått den betydelse som kanske var avsedd. , när de ovan nämnda servicekontoren har inrättats, har betydelse som behörig mottagare minskat ytterligare. Bestämmelsen i folkbokföringslagen om att anmälningar kan lämnas till behövs inte för att göra personalen vid servicekontoren behöriga att ta emot handlingar som lämnas in, detta regleras i lagen om samtjänst vid medborgarkontor. Vi menar därför att det inte längre finns skäl att ha som behörig mottagare av anmälningar. Likaså när det gäller namnärenden kan en anmälan göras även till Försäkringskassan.10 Om inte längre ska vara behörig mottagare även i detta sammanhang ligger dock utanför vårt uppdrag. Reglerna bör dock ses över i detta avseende. Omstrukturering av har medfört försämrade möjligheter för allmänheten att göra anmälan om flyttning med stöd av 1 § folkbokföringsförordningen. är det endast vid Företagscenter som flyttningsanmälningar kan lämnas in. Andelen flyttningsanmälningar som lämnas in "på postkontor" har successivt minskat. I praktiken fungerar det dåligt att lämna anmälningar till Posten, eftersom det inte finns några postkontor, utan bara företagscenter. Dessa är avsedda för företagskunder och det uppfattas därför av privatpersoner inte som naturligt att vända sig dit. Mot bakgrund härav finns det enligt vår mening inte längre skäl att ha kvar som mottagare av flyttningsanmälningar. Inte heller kan det anses finnas något annat postbefordringsföretag som i stället kan ta emot anmälningar. Möjligheten att lämna en anmälan till det postbefordringsföretag som regeringen bestämmer ska därför tas bort. Fråga är om möjligheten att lämna flyttningsanmälan till ett postbefordringsföretag bör ersättas med någon annan mottagare. Som ovan nämnts kan en enskild som använder sig av SvAAB via telefon eller webb beställa en blankett för flyttningsanmälan och kan beställa en blankett för eftersändning av post. Det kan förekomma att den enskilde uppfattar det som att när beställning av blankett för flyttningsanmälan gjorts till SvAAB har en giltig anmälan om flyttning gjorts. Vilket datum en flyttningsanmälan kommer in till påverkar från vilken dag den nya folkbokföringen gäller. Om anmälan görs inom gäller den från flyttningsdagen, annars från den dag anmälan kom in. Detta kan i vissa fall ha betydelse för den enskilde. Det skulle därför vara en fördel om en flyttningsanmälan kunde göras direkt till SvAAB. Det torde dock enligt vår mening inte vara möjligt för lagstiftaren att peka ut ett enskilt företag som mottagare av flyttningsanmälningar. En sådan tjänst torde vara av sådant slag att den måste upphandlas i konkurrens. I och för sig skulle behörigheten att ta emot flyttningsanmälningar kunna kopplas till den postoperatör som enligt postlagstiftningen är skyldig att utföra den samhällsomfattande posttjänsten. 10 36 § andra stycket 1 namnlagen (1982:670). AB är en sådan operatör och även postens dotterbolag omfattas av det tillstånd som meddelat. Det kan dock uppfattas som ett sätt att kringgå reglerna om upphandling och, även om det endast finns SvAAB som tillhandahåller en tjänst för adressändring, som konkurrensbegränsande om andra aktörer skulle vilja starta motsvarande verksamhet som SvAAB. Det är också tveksamt vilket behov det finns av en sådan tjänst . Den som flyttar kan numera utnyttja en funktion för e- flyttning på webbplats. För att använda e-tjänsten krävs en giltig e-legitimation. Antalet flyttningsanmälningar via e- flyttning har successivt ökat sedan tjänsten introducerades . Anmälan kan även tas emot vid expeditioner och servicekontor runt om i landet eller skickas direkt till inläsningscentralen. Vi menar dock att alltjämt ska kunna avtala med någon, exempelvis SvAAB, om att utföra tjänsten som består i att tillhandahålla förifyllda blanketter för flyttning, som den enskilde kan underteckna och skicka till . Vi vill också framhålla att det är väsentligt att samarbetet mellan , och utvecklas så att den enskilde lätt kan anmäla ändrad adress och eftersändning av post. Ett sådant samarbete har stor betydelse för att kvaliteten på adresserna i folkbokföringsdatabasen blir fortsatt hög. Bedömning: Bestämmelsen ska vara kvar oförändrad. Det har framförts synpunkten att en flyttningsanmälan alltid borde göras vid en personlig inställelse med identitetskontroll, för att undvika att falska anmälningar görs. En sådan ordning skulle dock innebära en olägenhet för den enskilde som ska flytta och en mycket ökad arbetsbelastning för . Vi ser därför inte detta som en proportionerlig åtgärd i förhållande till problemet med falska flyttningsanmälningar. De rutiner som har att när en flyttningsanmälan är gjord skicka ut ett brev till personens folkbokföringsadress och informera om att en flyttningsanmälan har mottagits får anses tillräckliga. Syftet med detta brev är att undvika falska flyttningsanmälningar. Bestämmelsen kan således vara kvar oförändrad. Förslag: En anmälan om flyttning in i landet ska, utöver uppgifter enligt nuvarande bestämmelser, innehålla uppgift om eventuellt samordningsnummer eller personbeteckning som personen har tilldelats i ett annat nordiskt land. Endast den som ska folkbokföras ska vara skyldig att anmäla inflyttning, vilket ska ske senast efter inflyttningen. Bedömning: Bestämmelserna om anmälan om flyttning inom landet och om flyttning till utlandet ska vara kvar oförändrade. Det har inte framkommit några skäl att ändra nuvarande regler. Flyttning in i landet Dagens bestämmelse är utformad på så sätt att alla som flyttar till landet ska anmäla inflyttning. Det är i praktiken endast personer som ska folkbokföras som behöver anmäla inflyttning. Det bör uttryckligen framgå av bestämmelsen. Det finns vidare inte någon frist för anmälan av inflyttning . Det har dock inte orsakat några problem för handläggning. Rörlighetsdirektivets bestämmelser anger emellertid uttryckligen att fristen för registrering inte får understiga . Kommissionen skriver i sin rapport om rörlighetsdirektivet, i fråga om rättsäkerhetsgarantier, att även om bestämmelserna i direktivet i praktiken uppfylls av medlemsstaterna är det viktigt att bestämmelserna genomförs uttryckligen i den inhemska lagstiftningen. Skälet till det är att det ger unionsmedborgarna en tydlig och begriplig beskrivning av deras rättigheter.11 Mot denna bakgrund bör det införas bestämmelser om när en inflyttning senast ska anmälas. Vi anser att det saknas skäl att införa två olika tidsfrister för anmälan av inflyttning, en för personer som omfattas av rörlighets- 11 Se Report from the Commission to Parliament and application of Directive 2004/38/EC on the right of citizens of the Union and their family members to move and reside freely within the territory of the Member States, COM(2008) 840/3. direktivet och en för övriga personer. Bestämmelsen om tidsfrist för anmälan om inflyttning måste då anpassas efter rörlighetsdirektivets bestämmelser och alltså innebära att anmälan om inflyttning ska göras . Regeringens uttalanden i samband med att rörlighetsdirektivet genomfördes, se avsnitt 3.3.1, måste förstås så att en ny period med en rätt att vistas i landet som regleras i artikel 6 i rörlighetsdirektivet börjar löpa varje gång en unionsmedborgare eller familjemedlem reser in i landet även om den tidigare vistelsen utanför varit mycket kortvarig. Bestämmelserna i rörlighetsdirektivet innebär således att en person utan avbrott måste ha vistats i den mottagande medlemsstaten för att han eller hon ska kunna åläggas att registrera sig eller ansöka om uppehållskort. Tremånadersfristens beräkning torde få konsekvenser för möjligheterna att ålägga personer som omfattas av rörlighetsdirektivet en skyldighet att anmäla inflyttning. Det normala torde vara att den som flyttar till landet vistas här utan avbrott innan han eller hon på nytt lämnar landet. I de flesta fall bör det därför inte finnas något rättsligt hinder mot att ålägga de unionsmedborgare med familjemedlemmar som avser att bosätta sig i landet en skyldighet att anmäla inflyttning. Det finns emellertid inte några egentliga möjligheter för att kontrollera att alla som flyttar till landet verkligen anmäler inflyttning. kan inte i något ärende visa att en person har vistats utan avbrott i landet eftersom in- och utresor inte registreras på något sätt, i vart fall inte inom Schengenområdet. Det kommer emellertid i praktiken sannolikt inte att innebära några problem eftersom de flesta anser att det är en fördel att vara folkbokförd och därmed frivilligt kommer att anmäla inflyttning. Det strider inte heller mot rörlighetsdirektivet att personer som omfattas av direktivet frivilligt anmäler inflyttning innan de har vistats i landet . Tremånadersfristen bör beräknas på samma sätt som fristen om beräknas , det vill säga från inflyttningsdagen. Eftersom det inte strider mot rörlighetsdirektivet att låta enskilda frivilligt anmäla inflyttning innan tremånadersfristen löpt ut gäller det oberoende av om personen lämnar landet . Endast i de fall finner skäl att inleda ett ärende utan anmälan från den enskilde och den enskilde motsätter sig folkbokföring eftersom han eller hon inte vistats utan avbrott i landet finns det anledning att beräkna tremånadersfristen enligt rörlighetsdirektivets bestämmelser. Det är emellertid viktigt att den information lämnar om skyldigheten att anmäla inflyttning är förenlig med rörlighetsdirektivets bestämmelser. Vi anser vidare att det saknas skäl att i bestämmelsen precisera tremånadersfristens beräkning i förhållande till personer som omfattas av rörlighetsdirektivet. En annan fråga är om de uppgifter som ska lämnas är tillräckliga för att tillgodose folkbokföringens behov. I dagens bestämmelse anges att den enskilde ska uppge personnummer vid anmälan om inflyttning. Det kan dock förekomma att en person som flyttar till landet tidigare vistats här och då tilldelats ett samordningsnummer. Om personen har tilldelats ett samordningsnummer bör det numret också anges i anmälan för att en koppling enkelt ska kunna göras till det numret. Det kan även finnas behov av att få kännedom om en person i sitt hemland har tilldelats en personbeteckning. Det har fördelar vid utbyte av information med andra länder. Det har betydelse vid tillämpning av den särskilda nordiska överenskommelsen om folkbokföring. Även en personbeteckning som personen har tilldelats i ett annat nordiskt land bör anges i anmälan. När det gäller personbeteckningar som en person kan ha tilldelats i ett annat land är behovet att få in uppgiften begränsad eftersom det inte förekommer att andra länder använder sig av en enhetlig identitetsbeteckning motsvarande personnummer. En person kan i stället ha flera olika nummer. Det finns därför inte enligt vår mening skäl att kräva att andra än de som tilldelats ett personnummer i ett annat nordiskt land ska lämna uppgift om personbeteckning som tilldelats i annat land. Som framgår av avsnitt 4.4.4 föreslår vi att en person som omfattas av bestämmelserna om uppehållsrätt ska ha en sådan rätt eller – om personen saknar uppehållsrätt och personen är skyldig att ha uppehållstillstånd – ett uppehållstillstånd för att kunna folkbokföras. Frågan är om ytterligare uppgifter behöver lämnas av EES-medborgare och deras familjemedlemmar vid inflyttning. ska i ett elektroniskt informationsutbyte lämna uppgiften om uppehållsrätt till . I de fall en person är registrerad hos eller har ett uppehållskort saknas därför skäl att ålägga den enskilde någon skyldighet att styrka sin uppehållsrätt hos . Det kan dock som tidigare nämnts förekomma att en person vänder sig direkt till utan att först ha registrerat sig eller ansökt om uppehållskort hos . I ett sådant fall anser vi att det inte kan anses lämpligt att först hänvisar personen att först registrera uppehållsrätten eller ansöka om uppehållskort hos . Om personen inte registrerat uppehållsrätten eller ansökt om uppehållskort hos anser vi att ska få hämta in ett yttrande från i frågan om personen har uppehållsrätt, se avsnitt 4.4.4. Om uppehållsrätten inte är registrerad hos eller om personen inte har ett uppehållskort måste den enskilde lämna det underlag som behövs för bedömningen av uppehållsrätten till . Vi föreslår därför att sådana bestämmelser införs. Bestämmelserna bör motsvara 3 a kap. 8–9 §§ utlänningsförordningen (2006:97). Det finns inte några bestämmelser i rörlighetsdirektivet om administrativa förfaranden i samband med utresa från och avslutat uppehåll i landet. Frågan är då om det är tillåtet att ålägga unionsmedborgarna och deras familjemedlemmar några formaliteter i samband med utresan. Ett syfte med rörlighetsdirektivet, som anges i övervägande 7 i direktivet, är att tydligt fastställa de formaliteter som är förenade med unionsmedborgarnas fria rörlighet. Eftersom direktivet inte uttryckligen medger några formaliteter i samband med utflyttning talar det mot att sådana formaliteter är tillåtna. Några ytterligare krav än de som anges i rörlighetsdirektivet eller i andra EG-rättsliga bestämmelser får nämligen inte ställas vid utnyttjandet av den fria rörligheten. Möjligen kan dock ett administrativt krav vara förenligt med EG-fördraget, även om det inte anges i rörlighetsdirektivet. har funnit att medlemsstaterna är behöriga att vidta åtgärder som gör det möjligt för de nationella myndigheterna att skaffa sig exakta uppgifter om befolkningens rörelser inom deras territorium, se avsnitt 3.2.2. Om möjligheterna att skaffa sig exakta kunskaper om hur befolkningen rör sig inom det egna territoriet omfattar personer som reser in i ett land bör möjligheterna rimligen också avse personer som reser ut ur ett land. I annat fall kan en medlemsstat inte konstatera vilka personer som vistas i landet. För denna slutsats talar också den omständigheten att medlemsstaterna i EU åläggs att ta fram statistik över det antal personer som utvandrar från ett land, se avsnitt 3.2.7. Det skulle inte vara möjligt att ta fram någon statistik av god kvalitet om det inte var möjligt att införa en skyldighet att anmäla utresa. EU:s statistikförordning innehåller inte några bestämmelser om hur uppgifterna som ska redovisas får samlas in. Vi bedömer mot denna bakgrund att det måste anses vara tillåtet att ålägga personer som omfattas av rörlighetsdirektivet en skyldighet att anmäla sin utflyttning från landet.