sou · GYB342 · 2010-06-23 00:00:00 — Grundtanken i den nya fiskevårdslagen är att resursfördelningen klart ska framgå av fiskevårdslagen. Den grundläggande principen är att fritidsfiskare ska ha rätt att använda högst sex redskap på all- mänt vatten. För yrkesfisket krävs licens. Utredningens överväganden och förslag det får begränsa fisket. I den nya fiskevårdslagen saknas dock bemyndigande för myndigheterna att fördela fiskerättigheterna mellan de olika grupperna. De ansvariga myndigheterna saknar red- skap för att exempelvis gynna yrkesfisket på fritidsfiskets bekostnad eller vice versa. (En helt annan sak är dock att det även kommer finnas möjligheter för myndigheten att styra och fördela rättigheter inom yrkesfisket. Detta är bl.a. nödvändigt, eftersom EU kräver det. Vidare kan det finnas det regionalpolitiska för detta, jfr. Detta är en viktig princip i fiskevårdslagen. Skälen för detta är för det första att resursfördelningen är politisk fråga som ska lösas i lagstiftningen. Jag menar också att det ska bli lättare för fritidsfiskare att ta reda på vad som gäller. Ett problem är att det är mycket svårt att bilda sig en uppfattning om vad som gäller. En huvudregel om sex redskap, som bara kan inskränkas om fiske- vårdsskäl finns underlättar detta. Vidare gynnas tydligheten om bara den centrala myndigheten kan föreskriva om fiskevårdsbegränsningar. Genomgående upprätthålls denna princip i fiskevårdslagen. Den fråga som uppkommer är om det finns skäl att göra undantag för kräft- fisket i sjöarna. Av vad anfört följer att det inte längre finns skäl att förbehålla kräftfisket för yrkesfisket. Det har framförts att till- gången på kräftor är god. Det saknas därför anledning att förbehålla just detta fiske för yrkesfisket. Det kan dock självklart finnas andra skäl. Ett problem är förstås att det finns både allmänt vatten och enskilt vatten i de . Om kräftfiske på allmänt vatten blir mer tillgängligt ökar förstås risken för otillåtet kräftfiske på det en- skilda vattnen. Detta är dock förstås en tillsynsfråga som bäst löses genom ökad kontroll. Jag menar sammantaget att det saknas skäl för att ha kvar den befintliga regleringen om att förbehålla kräft- fiske på allmänt vatten för yrkesfisket. I stället måste gränsen mellan allmänt vatten och enskilt vatten kontrolleras. Om detta visar sig omöjligt får i så fall övervägas om sex kräftburar är en alltför generös redskapsbegränsning. I 5.6.2 har vi vidare redovisat två andra förslag om redskapsbegränsningar. Det ena är att ordet bottensatt läggs till före ordet långrev och att sammanlagt högst 100 krokar får använ- das. Om ordet bottensatt läggs till uppnår man att fritidsfiskare inte kan fiska med drivlinor. Det finns egentligen inte något traditio- nellt fritidsfiske med drivlinor, detta fiske bör därför vara förbehållet yrkesfiskarna. Vidare har den nuvarande bestämmelsen tolkats på det sättet att det är möjligt att använda sex långrevar med vardera Utredningens överväganden och förslag 100 krokar, alltså sammanlagt 600 krokar. Det bör förtydligas att det sammantaget ska vara fråga om 100 krokar. menar att även när det gäller långrevsfiske efter lax och öring framstår de för fritidsfiskare tillåtna redskapsmängderna som oproportionerligt stora i förhållande till vad yrkesfisket får använda. Slutligen föreslår att det i lagstiftningen anges att en håv inte får ha större diameter än . En större håv skulle kunna användas för ett mängdfångande fiske av sådan omfattning att det bör vara för- behållet det yrkesmässiga fisket. Sammantaget menar jag att den nuvarande redskapsanvändningen ska lagfästas som en maximigräns i en fiskevårdslag. Därutöver ska den förvaltande myndigheten ha möjligheter att begränsa denna användning om fiskevårdsskäl kräver det. De inskränkningar Fiskeri- verket föreslagit menar jag är sådana fiskevårdsåtgärder som lagstift- ningsmässigt bäst lämpar sig för föreskrifter om det finns fiskevårds- skäl för det. Utredningens förslag: Den som bedriver fisketurism ska medges undantag från redskapsbegränsningen av den förvaltande myn- digheten. Det finns ytterligare en kategori fiskare som är missnöjda med red- skapsbegränsningen, turistfiskarna. I våra direktiv anges uttryck- ligen att vi ska utreda hur – inte om – möjligheten att införa licens för t.ex. fisketurism ska utformas. Regeringen anger också i sin skrivelse Vissa fiskeripolitiska frågor (2005/06:171) att det inom fiskeriförvaltningen och fiskevården i ökad utsträckning bör tas hänsyn till fisketurism, fisketuristiskt företagande och fritidsfiske. Av avsnitt 5.2 om regeringens landsbygdsstrategi följer också att just rekreation och turism är utvecklingsmöjligheter på landsbygden. Som vi analyserat i 4.2.5 har licenskravet för fisketurism sin grund i att vissa grupper kräver licens. Skälet är dock inte att man eftertraktar en licens i sig, utan man vill få möjlighet att fiska med fler redskap. För turistföretag gäller samma redskapsbegräns- ningar som för andra fritidsfiskare. För de turistföretag som erbjuder turistfiske med handredskap utgör redskapsbegränsningen inget pro- blem, eftersom alla deltagare har rätt att använda handredskapsfiske Utredningens överväganden och förslag på de platser där handredskapsfisket är fritt. Problem uppstår först för de turistföretag som erbjuder hummerfiske (och i viss män även kräftfiske). För turistfisket med hummer gäller redskapsbe- gränsningen om 14 hummertinor, vilket utgör hinder för att utveckla turistfiske med hummer. Från Fisketurismföretagare () har framförts följande: En fisketurismföretagare behöver inget särskilt tillstånd att bedriva krokfiske efter fiskarter med handredskap. För det är ju inte företagaren som fiskar utan gästen. Det som här saknas är liknande begränsningar i nätfiskeredskap, både fritidsfiskare och yrkesfiskare har inga sådana restriktioner vid använ- dande av nätredskap typ garn och ryssjor relaterade till art och område. Så generellt vid krokfiske behövs enligt samstämmig bedömning inom SeFF inte fler redskap än vad som är tillåtet . SeFF anser inte man ska bedriva turistfiske med mängdfångande red- skap typ garn och ryssjor. Däremot har det på och i insjöar byggts upp fisketurism kring burar för fångst av hummer och på all- mänt vatten i mjärdar för fångst av insjökräfta. För hummer är fritidsfisket begränsat till 14 burar, och yrkesfisket till 50 per fiskande. Vid fiske efter hummer ska redskapet som används vara märkt. Red- skapet är kopplat till ägaren genom att samma redskap som ägaren sätter ut måste dras av ägaren. (Fartygstillståndshavaren) Eftersom redskapet är kopplat till ägare blir i praktiken hummersafari begränsat till 14 burar, samma som fritidsfisket, detta eftersom hummersafarigästen ju inte har burar, bara är med vid fiske , och kan därför inte dra och sätta redskap . Och du kan av praktiska skäl inte begära att hummersafarigäster ska bedriva fiske med egna redskap. Varje tur är uppbyggd så att den tar cirka 3–, och det dras mellan 14–20 burar, antal och tid styrs i huvudsak av väderbetingelser. Kuling och regn kortare turer, solsken och stilla längre turer. Det är upplevelsen i samband med trivsel som är viktigt. Gällande krabba och havskräfta, som naturligtvis går lika bra att bygga upplevelser kring så omöjliggör antalsbegränsningen företagande. Det är 6 st. redskap per båt. Och det är därför bara ett enda företag erbjuder havskräftsafari. (Angående havskräfta krävs särskilt tillstånd även för yrkesfiskare med fartygstillstånd). Men det finns naturligtvis en potential att utveckla för fisketurism på dessa arter om lagstiftningen förändras för fisketurism- företagare. Vilket skulle glädja hela turistindustri. Enligt min uppfattning är det fel att fritidsbaserade redskapsbegräns- ningar ska gälla för denna kategori. Turistverksamhet är en sådan åt- gärd som främjar företagande, tillväxt och sysselsättning på lands- bygden och som stärker landsbygdens konkurrenskraft. På samma sätt som kustfisket kan turistfiske bidra till att kustsamhällen hålls levande. Jag ser därför egentligen ingen anledning till varför turist- Utredningens överväganden och förslag företag inte skulle kunna omfattas av samma fördelaktiga tillgång till fisket som yrkesfisket. Från företrädare från turistfisket har dock anförts att de inte efter- strävar samma omfattande tillgång till fisket som yrkesfisket. De ser sig inte som en del av yrkesfisket och vill inte konkurrera med dem. De behöver inte heller den stora tillgång till fisken som yrkes- fisket. Däremot behöver de en någon utökad tillgång till fisk jämfört med traditionella fritidsfiskare. Det grundläggande problemet är att antalet redskap inte beräknas per deltagare. Vid en organiserad turist- tur med hummerfiske får t.ex. som framgått bara totalt 14 hummer- tinor användas, oavsett hur många turister som deltager. Till detta ska tilläggas att fisketurism i den nya kontrollförord- ningen tycks definieras som en del av fritidsfisket. Fritidsfiske är enligt kontrollförordningen icke kommersiell fiskeverksamhet som nyttjar levande akvatiska resurser för rekreation, turism eller idrott. I sambandet kan noteras att det oklart vad som avses med icke kommersiell. Genomgående tycks det dock vara så att yrkes- fiske är fångst och försäljning av fisk. För att bidra till klarhet i den nationella lagstiftningen har jag i förslaget till ny fiskevårdslag defi- nierat yrkesmässigt fiske som fiske som bedrivs i näringsverksam- het med syfte att fånga och sälja fisk. Det som inte är yrkesmässigt fiske är fritidsfiske, se vidare lagkommentaren till 5 §. Med dessa utgångspunkter anser jag att även turistfiskeföretag även fortsättningsvis definitionsmässigt ska vara en del av fritidsfisket, men att särskilda generösa redskapsbegränsningar ska gälla. Kravet är dock precis som för yrkesfisket att den som bedriver turismfiske ska bedriva näringsverksamhet med en F-skattesedel samt att erforderliga tillstånd finns för att ta ombord och transportera passagerare. Därutöver måste det gälla en särskild rapporterings- skyldighet om fångad fisk. Detta bör dock lämpligen framgå av den förvaltande myndighetens föreskrifter, bemyndigande om fiskevård kan utgöra grund för detta. Däremot menar jag med hänsyn till att turistfisket definitionsmässigt är en del av fritidsfisket att det saknas skäl att ställa särskilda miljökrav på turistfisket. Det finns enligt min mening inte heller anledning att utforma ett särskilt licenssystem för denna mindre grupp. Lagtekniskt kan denna grupp få tillgång till nödvändiga redskap genom att regeringen eller den förvaltande myndigheten medger undantag från redskapsbegränsningen. En sär- skild konsekvens av att definiera fisketurism som en del av fritids- fisket blir dock att den som bedriver fisketurism inte får sälja fisk från havet, eftersom kontrollförordningens krav innebär detta, jfr. Utredningens överväganden och förslag vidare avsnitt 3.1.2. En fråga är då om detta skulle innebära pro- blem för den som bedriver turistfiske med exempelvis hummer. Från har i denna del uppgetts att det är inte köp om den som följer med på en hummerfisketur själv vittjar en tina. Han kan sägas ha fritidsfiskat fångsten om bestämmelsen utformas som ett undantag från normala redskapshanteringsregler för den som fritids- fiskar inom ramen för den särskilda verksamheten. I det fall deltagaren köper en helhetsupplevelse där hummer serveras vid en avslutande måltid eller att han får ta med sig hummer hem efter avslutat fiske är väl knappast heller att betrakta som en försäljning. Den som deltar i en tur betalar på förhand ett helhetspris för turen oavsett om man lyckas fånga hummer eller inte. Därmed utgör försäljningsförbudet enligt min bedömning inte ett hinder för att bedriva fisketurism. Där- emot är det förstås självklart att den som bedriver fisketurism inte kan sälja exempelvis hummer på marknaden. 9.1.8Vad ska gälla för fiske med enskild rätt? Utredningens förslag: I haven och de ska Fiskeri- verket precis som tidigare ha ansvaret för fiskevården. Det ska finnas långtgående bemyndiganden för en bra fiskevård. I de andra vatten ska lagen om fiskevårdsområden utgöra grunden för en bra fiskevård. I den mån fiskevårdsområden saknas får fastighets- ägaren bära det grundläggande ansvaret för fiskevården. Fiskeri- verket ska dock alltid kunna förbjuda eller begränsa fisket för att skydda hotade arter eller stammar av nationellt intresse. Den s.k. vanhävdsparagrafen upphävs. Det införs inga redskapsbegränsningar för fiske med enskild rätt. Den som bedriver yrkesmässigt fiske med fartyg i haven på enskilt vatten måste ha fiskelicens, eftersom det utgör ett tving- ande EU-krav. Inledningsvis ska det noteras att när det gäller fiske på enskilt vatten finns det två olika kategorier rättighetshavare. I grunden är det fastighetsägaren som har rätt till fiske på sitt fiskevatten. Som anförts på en mängd olika ställen i detta betänkandet är dock kopp- lingen fastighetsägare och rätten till fiskevatten inte längre alldeles klar. Det skulle i grunden vara rätt att fiskerätten är bunden till Utredningens överväganden och förslag fastigheter, men eftersom skiftet av fastigheter historiskt utförts på olika sätt finns det fastigheter som ligger vid vatten utan att ha en fiskerätt och tvärtom. Från min sida menar jag dock att det är en fastighetsrättslig fråga som måste lösas i ett annat sammanhang. Den andra rättighetshavaren till fiske på enskilt vatten är svenska medborgare som har en långtgående rätt enligt bilagan till fiske- lagen att fiska med främst rörliga redskap på kusterna och i de enligt detaljerade geografiska bestämmelser. Denna rätt inne- bär en rätt till såväl yrkesfiske som fritidsfiske. Rätten benämns frifiskerätt. I denna rätt ingår det även en rätt till handredskapsfiske för såväl svenska som utländska medborgare. I detta avsnitt kom- mer jag bara ta ställning till fastighetsägarens eller fiskerättsägarens rätt. Handredskapsfisket behandlas under 9.1.9 och den övriga fri- fiskerätten under 9.1.10. Det handlar om flera frågor, som har ett samband. Den mer över- gripande frågan är vem som ska ha ansvaret för det enskilda vattnet ur ett fiskevårdsperspektiv. Två följdfrågor av stor betydelse är vilka regler som ska gälla för dem som fiskar med enskild rätt. Ska de som yrkesfiskar ha tillstånd ? Ska redskapsbegränsningar gälla för dem som fritidsfiskar med enskild rätt ? Vem ska ha ansvaret? Jag har i 4.2.6 redogjort för de bemyndiganden som gäller för fiske- vård. Innebörden är som framgår där att regeringen eller den myn- dighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter för fiskevården och fiskets bedrivande som förbjuder eller begränsar: 1.fisket med avseende på vilken fisk som får fångas, 2.användningen av fiskefartyg, fiskemetoder eller fiskeredskap, 3.fiske inom vissa områden eller för vissa ändamål, 4.användningen av redskap, agn, båtar eller annat som kan sprida kräftpest eller någon annan sjukdom. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får också meddela föreskrifter för fiskevården som avser förbud mot att be- hålla fisk som fångats, bearbeta fisk ombord, förvara fisk i sump eller att omlasta, föra i land, föra in i landet eller saluhålla fisk. Av 2 kap. 7 § fiskeförordningen framgår sedan att regeringen fört vidare bemyndigandet om fiskevård till . Förutsättning- arna för är samma som för regeringen med två skill- Utredningens överväganden och förslag Det första är att inte får förbjuda eller begränsa fisket i andra vatten än havet och vattnen längs kusterna och , , och samt i till första definitiva vandringshindret utom för att skydda särskilt hotade arter eller stammar av nationellt intresse. Syftet med den begränsningar är att ansvaret för fiskevårdande åtgärder i allt inlandsvatten utom de ska vila på fiskerättsägarna. Som tidigare framgått är allt detta inlandsvatten enskilt. Undantag ska gälla för skydd av särskilt hotade arter eller stammar av nationellt intresse. Därutöver gäller att regeringen utöver att föra över sitt bemyndigande till lagt till att får föreskriva att yrkesmäs- sigt fiske inom ett område med användande av en viss fiskemetod får bedrivas endast efter tillstånd av verket. Därutöver har regeringen i 2 kap. 5 § fiskeförordningen bestämt att det är förbjudet att fiska mal, flodpärlmussla och även sådana arter av fisk, vattenlevande kräftdjur och vattenlevande blöt- djur som i bilaga 1 till artskyddsförordningen (2007:845) har marke- rats med N. Vidare har regeringen även i 2 kap. 6 § fiskeförordningen beslutat att fiske inte får bedrivas med gift, sprängämnen eller andra bedövan- de eller dödande ämnen, elektrisk ström, skjutvapen eller sådana redskap som fisken kan spetsas med. Fiske med ålsax, vars tänder är högst , är dock tillåtet. Huggkrok får användas för att bärga fisk som har fångats med andra redskap. Slutligen anges det i 2 kap. 8 § att om det behövs får föreskriva att kräftfiske på allmänt vatten i , , och i får bedrivas endast efter tillstånd av verket eller av . Tillstånd ska i första hand lämnas den som ägnar sig åt yrkesmässigt fiske. Från har följande framförts: Nuvarande ordning där första vandringshinder utgör geografisk gräns utom i fall av riksintresse är otydlig, svårtillämpad och i visst avseende inadekvat och bör därför utvärderas. Exempelvis utgör en kraftverks- damm hinder för laxartad fisk, men ej nödvändigtvis för ål och kräfta. Genom lagen om fiskevårdsområden kommer även länsstyrelsernas tillsynsansvar in. Länsstyrelserna beslutar bl.a. om bildande av fiske- vårdsområden, prövar stadgar och kan besluta att ett fiskevårdsområde ska upphöra. Vidare har länsstyrelserna även enligt fiskelagen be- fogenheter. Enligt 29 § gäller att kan förelägga den som har fiskerätt i enskilt vatten och som i strid med allmänna intressen Utredningens överväganden och förslag vansköter fisket genom att fiska i alltför stor omfattning eller genom att låta bli att fiska, att bedriva fisket på ett sätt som behövs för att avhjälpa vanskötseln. Enligt uppgift från används inte paragrafen. Av propositionen (prop. 1992/93:232, specialmotiveringen) fram- går följande om den s.k. vanhävdsparagrafen: Fiskevatten kan vanskötas genom att det fiskas i alltför stor omfattning eller genom att fisket inte utnyttjas. Om så sker får före- lägga den som har fiskerätt i enskilt vatten att bedriva fisket på ett sätt som behövs för att avhjälpa vanskötseln. För att ett ingripande skall kunna göras krävs dock att vanskötseln strider mot allmänna intressen. Paragrafen motsvarar 30 § fiskerättslagen med den skillnaden att det för ett ingripande inte längre krävs att vanskötseln skall vara uppenbar. Bestämmelsen har sin grund i att fiskevattnen anses vara, inte bara en viktig tillgång för sina ägare, utan också en nationell rikedom av stor betydelse för folkförsörjningen. Det anses därför angeläget att i lag slå fast att fiskevattenägarna har ett ansvar mot samhället för att fisket och fiskevården drivs på ett ändamålsenligt sätt. Bestämmelsen kan förväntas få ökad betydelse i och med att normgivningen rörande enskilt vatten begränsas och en större del av ansvaret för fiske- vården i stället förs över på fiskerättshavarna. har framfört följande: Vanhävdsparagrafen har också den bristen att den inte är kompatibel med den försiktighetsprincip och den ekosystemansats som gäller på miljörättens område. Vetenskapliga undersökningar visar en- tydigt på att förvaltningen av fiskbestånden påverkar hela ekosystemet. Exempelvis anser en utfiskning av toppredatorer kunna leda till en etro- fiering av vattendrag och vattenområden. Eu har börjat utveckla krav på förvaltningsåtgärder även i inlandsområden. Ett exempel är återhämt- ningsplan för ål. Som framgått var det vid den nu gällande fiskelagens tillkomst av- sikten att 29 § skulle användas. Syftet var att den paragrafen skulle ställa krav på enskilda fiskevattenägare att sköta sina fiskevatten till gagn för allmänheten. Paragrafen fick dock bara användas om van- skötseln stred mot allmänna intressen. Vad som avses med allmänna intressen framgår inte av motiveringen till den paragrafen. Termen förekommer inte heller i övrigt i fiskelagen. Det framstår därmed som oklart när den skulle kunna användas. Utredningens överväganden och förslag I praktiken används inte heller paragrafen. Ett skäl är att den anses vara omodern, ett annat skulle tillämpningssvårigheter kunna vara. Paragrafen framstår också som oerhört långtgående mot fiske- rättsägaren. Det framstår som märkligt att en myndighet skulle kunna förelägga en enskild att fiska. är det också svårare att före- ställa sig vanskötsel på grund av uteblivet fiske, betydligt aktuellare är överdrivet fiske. Från har också anförts att paragrafen har den bristen att ett ingripande från myndigheten kan ske först när fiskevattnet är vanskött och inte vilket skulle vara bättre för att förebygga van- skötsel. Utredningens utgångspunkt är som angetts att ansvaret för det enskilda fiskevatten i första hand liksom tidigare ska vila på fiske- rättsägaren. Den lagstiftning som ger möjlighet till en bra fiskevård är därmed lagen om fiskevårdsområden. I mitt förslag till en ny sådan lag har jag särskilt lyft fram fiskevården. I förslaget har också fått utökade befogenheter, en länsstyrelse kan exempel- vis upplösa ett fiskevårdsområde om fiskevården allvarligt missköts. Därutöver ska även fortsättningsvis kunna förbjuda eller begränsa fisket i havet och vattnen längs kusterna och , , och samt i till första definitiva vandringshindret. Vidare ska myndigheten kunna begränsa fisket även i alla andra insjöar för att skydda särskilt hotade arter eller stammar av nationellt intresse. Den fråga som därefter inställer sig är vilket behov vanhävds- paragrafen skulle fylla och hur den i så fall skulle behöva se ut. Så snart ett enskilt fiskevatten blir del av ett fiskevårdsområde finns det en fungerande lagstiftning med fiskevård som syfte. Problemet borde därför först uppstå om ett fiskevatten inte är del i ett fiske- vårdsområde. Vidare borde ett problem med fiskevården inte kunna aktualiseras för enskilt vatten i havet, längs kusterna och i de , eftersom redan här har möjligheter att förhindra fiske. Det kvarstående området skulle därmed vara begränsat till enskilda fiskevatten i de mindre sjöarna (alla utom de fem stora) och vattendragen. När det gäller dessa kvarstående fiskevatten har regeringen inte velat ge möjligheter att begränsa fisket utom för att skydda särskilt hotade arter eller stammar av nationellt intressen. Skälet skulle vara att ansvaret skulle ligga på de enskilda fiskerätts- havarna. har dock lagstiftaren lagt motsvarande befogenhet på , att kunna begränsa fisket. En möjlig slutsats är att Utredningens överväganden och förslag lagstiftningen inte riktigt går ihop. Om det funnits skäl för att be- gränsa ansvar är det svårt att förstå varför länssty- relsen i stället ska ha ansvaret. Sammantaget har 29 § inneburit en dubbelreglering för allt enskilt vatten i de och i havet. För detta vatten har Fiskeri- verket redan möjlighet att begränsa eller förhindra fiske. För det övriga vatten har verket samma möjlighet för att skydda särskilt hotade arter eller stammar av nationellt intresse. De enda fallen som vanhävdsparagrafen skulle kunna spela någon roll för är enskilda vatten i de mindre sjöarna och vattendragen som inte är fiskevårdsområden, där det finns behov av fiskevårdsåtgärder, men där det inte berör särskilt hotade arter eller stammar av nationellt intresse. Det finns tre olika alternativ till lösningar för detta vatten: 1.Fiskeriverket får ansvaret för fiskevården även för andra inlands- vatten än de . Vanhävdsparagrafen kan då upphävas utan att ersättas, eftersom den då blir överflödig. 2.Fastighetsägaren bär ensamt ansvaret för fiskevården (utom för att skydda särskilt hotade arter eller stammar av nationellt intresse). Vanhävdsparagrafen kan upphävas utan att ersättas, eftersom den blir överflödig. En möjlighet är också att i viss utsträckning utöka ansvar.