sou · GXB344 · 2010-01-01 00:00:00 — I arbetsmiljölagen, som är en ramlag, finns de grundläggande bestämmelserna om arbetsmiljöns beskaffenhet. Arbetsmiljöförordningen (1977:1166) innehåller bl.a. bemyndiganden för att meddela de närmare krav som arbetsmiljön ska uppfylla. Medicinska undersökningar – gällande regler och praxis Enligt arbetsmiljölagen vilar huvudansvaret för arbetsmiljön på arbetsgivaren. I lagen finns en rad bestämmelser om hur arbetsgivaren ska nå syftet med lagen. I 3 kap. 2 § anges att arbetsgivaren ska vidta alla åtgärder för att förebygga att arbetstagare utsätts för ohälsa eller olycksfall. Vidare sägs i 3 kap. 2 a § att arbetsgivaren ska systematiskt planera och leda och kontrollera verksamheten på ett sätt som leder till att arbetsmiljön uppfyller föreskrivna krav på en god arbetsmiljö. Där sägs också att arbetsgivaren ska se till att det i hans verksamhet finns en på lämpligt sätt organiserad anpassnings- och rehabiliteringsverksamhet för fullgörande av uppgifter som enligt arbetsmiljölagen och enligt 22 kap. lagen (1962:381) om allmän försäkring åligger arbetsgivaren. Arbetsgivarens ansvar enligt 3 kap. 2 § innefattar ett allmänt ansvar att se till att hälsoövervakning och medicinska kontroller kommer till stånd i behövlig omfattning. Den närmare regleringen av arbetsgivarens skyldigheter att låta utföra läkarundersökningar avsågs enligt förarbetena ske genom särskilda föreskrifter av Arbetarskyddsstyrelsen, numera (prop. 1976/77:149 s. 298). I 4 kap. 5 § arbetsmiljölagen föreskrivs att efter regeringens bemyndigande, om ett arbete innebär risk för ohälsa eller olycksfall, kan föreskriva om skyldighet för arbetsgivaren att föranstalta om läkarundersökning, vaccinering eller annan förebyggande behandling mot smitta av dem som sysselsätts eller ska sysselsättas i arbete. kan också meddelas om förbud att till arbete anlita den som vid läkarunder- sökning företett sjuklighet eller svaghet som gör arbetstagaren särskilt mottaglig för sådan risk. Föreskrifterna kan avse såväl undersökning innan anställning som regelbundna undersökningar (a. prop. s. 298). Arbetstagares medverkan i arbetsmiljöarbetet Ansvaret för arbetsmiljön vilar emellertid inte enbart på arbetsgivaren. Enligt 3 kap. 4 § arbetsmiljölagen ska arbetstagarna medverka i arbetsmiljöarbetet och delta i genomförandet av de åtgärder som behövs för att åstadkomma en god arbetsmiljö. Arbetstagarna ska följa givna föreskrifter samt använda de skydds- anordningar och iaktta den försiktighet i övrigt som behövs för att Medicinska undersökningar – gällande regler och praxis förebygga ohälsa och olycksfall. Om detta medansvar inte uppfylls kan fråga uppkomma om att skilja arbetstagaren från anställningen. I det utredningsförslag som låg till grund för lagen uttalades att frågan huruvida saklig grund för uppsägning föreligger får bedömas enligt lagen (1982:80) om anställningsskydd med beaktande av de skyddsskäl som kan tala mot fortsatt anställning. I propositionen (prop. 1976/77:149 s. 259) framhölls att uppsägning inte automatiskt borde bli följden av ohörsamhet mot skyddsföre- skrifter utan att omständigheterna i det enskilda fallet kunde vara sådana att arbetstagaren hade rimliga skäl för sin vägran. Det före- dragande statsrådet anförde härefter följande. Vidare vill jag även i detta sammanhang framhålla att rätt bedriven information liksom arbetets allmänna uppläggning är av grundläggande betydelse också för att det blir god efterföljd av skyddsföreskrifter på arbetsplatsen. Det är emellertid alldeles klart att skyddsarbetet kan äventyras om arbetstagare inte vill rätta sig efter de skyddsföreskrifter som gäller. Underlåtenheten kan medföra risker inte bara för den egna säkerheten och arbetskamraternas utan också inverka ogynnsamt på skyddsmedvetandet över huvud. I sådant fall måste det finnas möjlighet att enligt lagen om anställningsskydd skilja arbetstagaren från anställningen. Föreligger speciella skäl för vägran att rätta sig efter skyddsföreskrifter, t.ex. överkänslighet för viss skyddsutrustning, bör i stället andra åtgärder såsom omplacering övervägas. Frågan om arbetstagares medansvar har berörts i Arbetsdomstolens avgöranden AD 1991 nr 45 och AD 1998 nr 97 (se avsnitt 6.10). Medicinska kontroller i arbetslivet Med stöd av bestämmelsen i 18 § arbetsmiljöförordningen har utfärdat föreskrifter om medicinska kontroller i arbetslivet (AFS 2005:6). Föreskrifterna gäller för alla arbetsgivare. Med begreppet medicinsk kontroll avses enligt definitionen i 2 § en medicinsk åtgärd avsedd att vara till stöd i arbetsmiljöarbetet. I denna kan ingå biologisk exponeringskontroll, läkarundersökning, hälsoundersökning och tjänstbarhetsbedömning. Vaccinationer räknas inte som medicinsk kontroll. Enligt 3 § ska arbetstagaren erbjudas medicinska kontroller när en riskbedömning enligt föreskrifter om systematiskt arbetsmiljöarbete visar att det är motiverat med sådana kontroller. Uttrycket erbjuda innebär att det inte finns Medicinska undersökningar – gällande regler och praxis något hinder eller förbud för arbetsgivaren att sysselsätta den som avböjt ett erbjudande att genomgå en medicinsk kontroll. Föreskrifterna innehåller också regler om obligatoriska läkar- undersökningar. Enligt 4 § ska arbetsgivaren, oavsett riskbedöm- ning enligt 3 §, ordna med medicinska kontroller av arbetstagare vid vissa typer av arbeten. Det gäller bl.a. vid exponering för vissa angivna ämnen samt för arbete som innebär stor fysisk påfrestning. För de flesta av dessa typer av arbete ska den medicinska kontrollen resultera i en tjänstbarhetsbedömning som arbetsgivaren ska ta del av. Enligt 5 § får en arbetsgivare inte sysselsätta en arbetstagare som inte genomgått sådana medicinska kontroller där det ställs krav på tjänstbarhetsbedömning i det arbete som föranlett kravet på kontroll. Detsamma gäller om en arbetstagare efter läkarundersök- ning eller biologisk exponeringskontroll bedömts som inte tjänst- bar. Arbetsgivaren ska, när det inte hindras av sekretess eller tyst- nadsplikt, ta del av resultatet av de medicinska kontroller som utförts med stöd av föreskriften om medicinska kontroller (7 §). En arbetsgivare som bryter mot föreskrifterna kan med stöd av 8 kap. 2 § första stycket 2 arbetsmiljölagen dömas till böter. I allmänna råd om tillämpningen av före- skrifterna om medicinska kontroller i arbetslivet anges i kommentaren till 3 § i föreskrifterna bl.a. följande.6 Vissa arbeten kan innebära särskilda risker för olycksfall. Det kan t.ex. gälla arbeten med att framföra fordon, hantering av farliga redskap eller farliga ämnen och arbeten med fallrisker. Medicinska tillstånd som sänker medvetandet eller omdömet liksom nedsatt syn och hörsel kan behöva beaktas i sådana riskutsatta arbeten. Ett särskilt problem utgör missbruk av läkemedel och droger som påverkar nervsystemet och sinnesorganen. På vissa arbetsplatser har parterna kommit överens om drogtester av arbetstagarna för att förebygga olycksfall. Drogtester kan anses innebära ett intrång i den personliga integriteten hos den undersökte vilket måste vägas mot de risker för olycksfall som man vill försöka förebygga. Arbetsgivare och arbetstagare ska enligt före- skrifterna om arbetsanpassning och rehabilitering utarbeta en policy för hur eventuella problem med missbruk på arbetsplatsen ska hanteras. En hörnsten i denna policy bör vara att missbrukare ska bli kvitt missbruket och om möjligt bli kvar i arbetet. Om drogtestning kommer till användning behöver metoderna för dessa analyser vara kvalitetssäkrade för att undvika felaktiga resultat. 6 AFS 2005:6 s. 36. Medicinska undersökningar – gällande regler och praxis angående alkohol och narkotikafrågor kan inhämtas från , som är ett samarbetsorgan för arbetsmarknadens parter. I de allmänna råden sägs vidare som kommentar till 5 § i före- skrifterna bl.a. följande. Under förutsättning att den undersökte är informerad om syftet med och konsekvenserna av den medicinska kontrollen, är läkaren som utför undersökningen oförhindrad att lämna uppgift om tjänstbarhet eller resultat från biologisk exponeringskontroll till arbetsgivare och tillsynsmyndighet. Eventuella diagnoser eller annan medicinsk infor- mation faller under läkares tystnadsplikt enligt 2 kap. 8–9 §§ lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område eller sekretess enligt 7 kap. 1 § sekretesslagen och kan inte meddelas arbetsgivaren utan den undersöktes samtycke. Medicinska kontroller kan aktualiseras även inom ramen för arbetsgivarens anpassnings- och rehabiliteringsverksamhet enligt 3 kap. 2 a § tredje stycket arbetsmiljölagen. I föreskrifter om anpassning och rehabilitering som utfärdats av dåvarande Arbetarskyddsstyrelsen (AFS 1994:1) föreskrivs att arbetsgivaren ska ha de rutiner som behövs för verksamheten med anpassning och rehabilitering (10 §). Rutinerna ska även omfatta arbetsanpassning och rehabilitering vid missbruk av alkohol och narkotika. Arbetsgivaren ska dessutom klargöra vilka interna regler och rutiner som gäller om en arbetstagare uppträder påverkad av alkohol eller andra berusningsmedel i arbetet (13 §). I de allmänna råden som utfärdats om tillämpningen av föreskrifterna anges beträffande 13 § att arbetsgivaren lämpligen i samråd med arbetstagarna kan ta fram t.ex. ett handlingsprogram för hur olika slag av missbruk kan hanteras. Där sägs också att det av programmet bör framgå vilken policy som gäller beträffande bruk av alkohol och droger på arbetet och att det i allmänhet är lämpligt att rutinerna finns i skriftlig form. I 22 kap. lagen om allmän försäkring regleras arbetsgivarens, individens och ansvar då den anställde är i behov av insatser för att kunna återgå i arbete. Enligt tidigare regler som gällde fram till hade en arbetsgivare ansvar för att en rehabiliteringsutredning kom till stånd. Detta ansvar har ersatts med ett ansvar för arbetsgivaren att efter samråd med Medicinska undersökningar – gällande regler och praxis arbetstagaren lämna de upplysningar som behöver för att arbetstagarens behov av rehabilitering ska kunna klarläggas och en skyldighet att även i övrigt medverka därtill. Arbetsgivaren ska också fortsätta att svara för att de åtgärder vidtas som behövs för en effektiv rehabilitering. I propositionen till ovanstående lagändring (prop. 2006/07:59 s. 16 f.) berörs också arbetsgivarens rehabiliteringsansvar enligt den arbetsrättsliga lagstiftningen. Där sägs bl.a. följande. På det arbets- rättsliga området finns inte någon reglering som direkt tar sikte på arbetsgivarens rehabiliteringsansvar. Ett sådant ansvar följer dock indirekt genom reglerna om saklig grund för uppsägning i lagen om anställningsskydd. Utgångspunkten är nämligen enligt förarbeten och Arbetsdomstolens praxis att sjukdom och därav följande ned- satt prestationsförmåga inte i sig utgör saklig grund för uppsäg- ning. För att en nedsättning av arbetsförmågan till följd av sjukdom ska kunna utgöra saklig grund krävs att nedsättningen är stadigvarande och dessutom så väsentlig att arbetstagaren kan utföra något arbete av betydelse för arbetsgivaren. Arbetsgivaren måste också ha uppfyllt sitt rehabiliteringsansvar. I detta ansvar ligger att arbetsgivaren gör allt som är möjligt för att anställningen ska bestå och överväger alla möjligheter att omplacera arbetstagaren till någon arbetsuppgift på arbetsplatsen som han eller hon klarar av. Innebörden av rehabiliteringsansvaret inom ramen för en sakligrundprövning hämtar i viss utsträckning sitt innehåll från det ansvar som en arbetsgivare har enligt arbetsmiljö- lagen. Arbetsgivaren kan således ha en skyldighet att anpassa arbetet till den enskildes förutsättningar, exempelvis genom olika hjälpmedel och rehabiliteringsinsatser som syftar till att arbetstagaren ska kunna stanna kvar hos arbetsgivaren. 6.6Speciallagstiftning inom vissa yrkesområden Medan arbetsmiljölagens bestämmelser om medicinska kontroller i första hand har tillkommit till skydd för arbetstagarnas egen hälsa finns i annan lagstiftning krav på medicinsk kontroll av vissa yrkes- grupper av skäl som främst gäller allmänhetens säkerhetsintresse. Bestämmelser om läkarundersökning och hälsokontroll av sådana skäl finns bl.a. i livsmedelslagen (2006:804), järnvägslagen (2004:519), lagen (1990:1157) om säkerhet vid tunnelbana och Medicinska undersökningar – gällande regler och praxis spårväg, luftfartslagen (1957:297), mönstringslagen (1983:929) och strålskyddslagen (1988:220). 6.7Lagen om genetisk integritet m.m. Enligt 2 kap. 1 § lagen (2006:351) om genetisk integritet m.m. är det inte tillåtet att utan stöd i lag ställa som villkor för ett avtal att den andra parten ska genomgå en genetisk undersökning eller lämna genetisk information om sig själv. Det är inte heller tillåtet att utan stöd av lag i samband med ett avtal efterforska eller använda genetisk information om den andre. Se även avsnitt 4.2. Arbetsgivares kontroll av arbetstagare och arbetssökande genom hälsoundersökningar och drogtester är en åtgärd som inte i sig med nödvändighet innebär behandling av personuppgifter. Uppgifterna som framkommer vid en undersökning eller test kan emellertid komma att behandlas av arbetsgivaren på ett sådant sätt att reglerna i personuppgiftslagen (1998:204) blir tillämpliga på förfarandet. Där framgår bl.a. att personuppgiftslagen blir tillämplig om behandling av personuppgifter sker automatiserat eller i register- form. Enbart det förhållandet att en arbetsgivare lägger ett begärt medicinskt intyg i en personakt innebär, med den tolkning av personuppgiftslagen som vi gör, inte nödvändigtvis att åtgärden faller under personuppgiftslagen. Personuppgiftslagens närmare reglering avseende behandling av uppgifter om hälsa finns redovisade i avsnitt 5. När undersökningar genomförs av hälso- och sjukvårdspersonal blir bestämmelser om sekretess och tystnadsplikt tillämpliga. Här ska därför kort redovisas något om sekretess på detta område. Enligt 7 kap. 1 c § sekretesslagen7 gäller sekretess inom hälso- och sjukvården för uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra 7 Bestämmelsen motsvaras av 25 kap. 1 § i den nya förslagna offentlighets- och sekretesslagen (prop. 2008/09:150). Medicinska undersökningar – gällande regler och praxis personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men. Sekretess gäller alltså med omvänt skaderekvisit, dvs. det föreligger en presumtion för sekretess. I vilka fall uppgifter kan lämnas ut måste avgöras från fall till fall. Något utrymme för intresseavvägningar mellan behov och befarad skada medges inte i bestämmelsen. Samma sekretess gäller i annan medicinsk verksamhet. Här- med menas verksamhet som inte primärt har vård- eller behand- lingssyfte. Med uttrycket avses bl.a. läkarundersökningar som går ut på att fastställa en persons lämplighet för viss befattning t.ex. inom försvaret (prop. 1979/80:2, Del A s. 167). All personal som är verksam inom det allmännas hälso- och sjukvård, vare sig verksamheten avser det egentliga vårdarbetet eller administrativt, ekonomiskt eller tekniskt arbete är skyldiga att iaktta sekretessen. Utanför bestämmelsen om sekretess inom hälso- och sjuk- vården faller verksamhet vid sjukhus och andra liknande inrätt- ningar som bedrivs av enskilda. För sådan verksamhet gäller i stället bestämmelser om tystnadsplikt i lagen (1998:531) om yrkesverk- samhet på hälso- och sjukvårdens område. Enligt 2 kap. 8 § den lagen får den som tillhör eller har tillhört hälso- och sjukvårds- personalen inom den enskilda hälso- och sjukvården inte obehörigen röja vad han eller hon i sin verksamhet har fått veta om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden. Som obehörigt röjande anses inte att någon fullgör sådan uppgifts- skyldighet som följer av lag eller förordning. I förarbetena till sekretesslagen (prop. 1979/80:2, Del A sid. 169) berördes vad som bör gälla i fråga om sådana uppgifter som läkare begär för att fullgöra ett uppdrag som han erhållit från annan än patienten, t.ex. att gå myndighet tillhanda med ett utlåtande. Enligt departementschefen måste en läkare som har åtagit sig att som sakkunnig yttra sig i en fråga om en viss person i princip vara berättigad att redovisa sina rön till uppdragsgivaren; han röjer då inte några uppgifter utanför denna sin särskilda verksamhet för det allmänna. Undersöker han den enskilde måste han klargöra situa- tionen för denne. Det kan emellertid tänkas att vederbörande vänt sig till samma läkare och anförtrott honom vissa uppgifter. Den verksamhet i vilken dessa uppgifter har inhämtats får anses skild från verksamheten som sakkunnig. Läkaren får därför i princip inte Medicinska undersökningar – gällande regler och praxis utan den undersöktes samtycke utnyttja eller yppa uppgifterna när han fullgör sakkunniguppdraget I nämnda proposition berördes också sekretessen inom före- tagshälsovården. Där anges att sådan verksamhet – i den mån den är att hänföra till allmän och inte till enskild verksamhet – faller under den aktuella sekretessregleringen. Det innebär att det föreligger mycket begränsade möjligheter att utan patientens samtycke föra uppgifter vidare från t.ex. företagsläkaren. Om läkaren har åtagit sig att såsom sakkunnig yttra sig t.ex. i fråga om en viss persons lämplighet till viss befattning måste han emellertid kunna redovisa sina iakttagelser till arbetsgivaren. Detta förhållande måste givetvis påpekas för den enskilde vid undersökningen, om sådan företas. Har den enskilde tidigare vänt sig till företagsläkaren, är läkaren i princip förhindrad att föra vidare uppgifter som därvid anförtrotts honom. Uppgifter av sistnämnda slag bör i likhet med vad som anförts i fråga om sakkunniguppdrag i allmänhet få föras vidare enbart om den enskilde samtyckt till det. Se också avsnitt 6.5.5 ovan beträffande vad som sagts i detta avseende i allmänna råd om tillämpningen av föreskrifterna om medicinska kontroller i arbetslivet (AFS 2005:6). I 7 kap. 11 § tredje stycket sekretesslagen8 finns bestämmelser som föreskriver om sekretess inom vissa delar av den personalad- ministrativa verksamheten. Enligt bestämmelsen gäller sekretess för bl.a. uppgifter om enskilds hälsotillstånd om det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider men om uppgifterna röjs. Med stöd av bestämmelsen kan uppgift som myn- digheterna hämtar in i samband med sjukledighet eller om arbetstagares hälsotillstånd i andra sammanhang hemlighållas. Sekretessen gäller dock inte i ett ärende om anställning. Uppgifter om hälsa som en arbetssökande lämnar eller som annars framkommer i ett anställningsärende är därför oftast offentliga. Här redovisas fem rättsfall av intresse. Ett avgörande avser frågan om möjligheten för en offentlig arbetsgivare att kräva läkarunder- sökning och de fyra övriga frågan om en privat arbetsgivares rätt att vidta drogkontroll och möjlighet att säga upp en arbetstagare som vägrar provtagning. 8 39 kap. 2 § i den föreslagna offentlighets- och sekretesslagen. Medicinska undersökningar – gällande regler och praxis AD 1984 nr 94 – påtvingad läkarundersökning Arbetsdomstolen prövade i AD 1984 nr 94 frågan om staten genom SJ genom att påkalla läkarundersökning av en anställd handlat i strid med 2 kap. 6 § regeringsformen. Avgörandet föranledde, som redan nämnts, införandet av 30 § . SJ hade föranstaltat om läkarundersökning av en anställd vid fyra tillfällen av . Undersökningstillfällena bestod i kortare samtal med läkare och var dels periodiska, dels extraordinära. En vägran från den anställdes sida att genomgå läkar- undersökning hade medfört att denne omplacerats inom ramen för sin anställning, vilket inneburit att arbetsgivaren vidtagit samma åtgärd som om arbetstagaren konstaterats inte uppfylla hälsokraven. Den anställde anförde till stöd för sin talan att SJ saknat rätt att påkalla läkarundersökningarna bl.a. på grund av att besluten stått i strid med 2 kap. 6 § regeringsformen genom att de utgjorde påtvingade kroppsliga ingrepp och att SJ saknat stöd i lag för sådana ingrepp. SJ anförde å sin sida bl.a. att grundlagsbestämmelsen bara var tillämplig när det var fråga om någon form av myndighetsutövning vilket det inte var frågan om här, eftersom arbetstagarens skyldighet att genomgå undersök- ningarna följde av anställningsavtalet. Arbetsdomstolen resonerade inledningsvis beträffande frågan om myndighetsutövning och anförde följande. Det kan ligga nära till hands att uppfatta regeringsformen på det sättet att en åtgärd inte kommer i konflikt med förbudet mot påtvingade kroppsliga ingrepp annat än i den mån det kan sägas vara fråga om ett tvång som har karaktären av utövande av offentlig makt. Detta betyder dock inte att 2 kap 6 § regeringsformen skulle sakna tillämplighet i ett fall som det aktuella enbart av det skälet att SJ kan sägas ha handlat såsom arbetsgivare i förhållande till en anställd. Domstolen uttalade därefter att det inom offentlig sektor numera fanns frågor som rörde tjänstemännens ställning i allmänhet som var av privat- rättslig natur. Detta hindrade emellertid inte att beslut av en myndighet i dess egenskap av arbetsgivare likväl kunde vara att betrakta som myndighetsutövning. De föreskrifter som SJ åberopat till stöd för arbetstagarens skyldighet att underkasta sig hälso- undersökningen var utfärdade med stöd av 10 § i den allmänna verksstadgan och var inte att betrakta som föreskrifter om anställnings- eller arbetsvillkor. Arbetsdomstolen anmärkte i det sammanhanget att föreskrifterna inte heller främst var avsedda att Medicinska undersökningar – gällande regler och praxis tillgodose det allmännas intresse som arbetsgivare, utan i stället intresset av att offentliga funktioner fullgjordes på ett riktigt sätt. I huvudsak på grund av det anförda drog domstolen slutsatsen att besluten om läkarundersökningar var grundade på regler av offentligrättslig natur och att 2 kap. 6 § regeringsformen alltså var tillämplig. Arbetsdomstolen slog därefter fast, att även om läkar- undersökningarna bara bestått av samtal med läkare var dessa, oavsett om arbetstagaren underkastat sig undersökningen frivilligt, att bedöma som ett kroppsligt ingrepp. Vidare uttalade domstolen att läkarundersökningarna var att se som påtvingade i och med att SJ utan förbehåll beordrat arbetstagaren att delta. Det saknade betydelse att SJ i internt utfärdade föreskrifter inte föreskrev någon sanktion för den arbetstagare som vägrade att underkasta sig undersökningarna. Eftersom SJ saknat stöd i lag för att genomföra läkarundersökningarna var det beordrade förfarandet inte förenligt med 2 kap. 6 § regeringsformen. AD 1991 nr 45 – ställningsbyggnadsmålet I AD 1991 nr 45 behandlades frågan om det förelegat saklig grund för uppsägning av två montörer vid ett ställningsbyggnadsföretag som vägrat underkasta sig urinprovstagning. Företaget hade sedan det uppkommit misstanke att någon eller några missbrukat cannabis beordrat personalen att lämna urinprov. Arbetsgivaren angav att provtagningsförfarandet motiverades av säkerhetsskäl. De två montörerna hade invänt att förfarandet utgjorde ingrepp i deras personliga integritet och vägrat lämna urinprov. De sades då upp av arbetsgivaren. Arbetsdomstolen fann att arbetsgivaren fattat beslutet om provtagning i syfte att värna säkerheten på arbetsplatsen och därmed fullgöra den allmänna skyldighet som åvilar arbetsgivaren att vidta behövliga åtgärder för att förekomma olycksfall. Beträffande frågan om det kunnat krävas av arbetstagarna att de medverkade till provtagningen såsom en i detta syfte vidtagen åtgärd anförde Arbetsdomstolen inledningsvis bl.a. följande.