sou · GYB3103 · 2010-12-23 00:00:00 — 1.samtal där företrädare för myndigheten själv deltar, eller 2.sådant som avhandlas vid sammanträde eller sammankomst vartill allmänheten inte har tillträde, om företrädare för myndigheten själv del- tar i sammanträdet eller sammankomsten. Bestämmelsen definierar vad som i denna lag avses med ljudupp- tagning av samtal, dvs. att dolt eller genom vilseledande ta upp vissa samtal eller sådant som avhandlas vid vissa sammanträden och sammankomster med hjälp av tekniskt hjälpmedel. Bestämmelsen omfattar inte åtgärder som enligt annan lag utgör hemliga tvångs- medel (se 1 kap. 3 §). Som angetts i kommentaren till 1 kap. 3 § om lagens tillämpningsområde så innebär det att om åtgärden i sig utgör hemlig teleavlyssning enligt 27 kap. RB eller hemlig rums- avlyssning enligt lagen om hemlig rumsavlyssning blir den nu aktu- ella lagen inte tillämplig. Syftet med de befogenheter som lagen innehåller framgår av 1 kap. 1 §. Det är att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verk- samhet, eller att utreda eller beivra brott. Det innebär att om ljudet tas upp enbart i annat syfte, t.ex. för polismannens skydd och säker- het, kommer en sådan upptagning även fortsättningsvis att kunna ske med stöd av polislagen. Det sistnämnda kan vara fallet när polismannen exempelvis vill skydda sig mot falska påståenden vid senare tillfälle om vad som sagts vid ett möte med en informatör eller när polismannen använder en kroppsmikrofon som en säker- hetsåtgärd vid ett tillslag. Upptagningen ska ske med hjälp av tekniskt hjälpmedel för åter- givning av ljud. Med det uttrycket avses alla slag av fungerande av- lyssnings- och inspelningsapparater. Lagrummet blir därmed inte tillämpligt när någon lyssnar med blotta örat, med ett dricksglas mot en vägg eller liknande. Att ljudet ska tas upp genom det tekniska hjälpmedlet innebär inte att det behöver vara fråga om inspelning av ljud på medium. Även avlyssning som sker utan sådan inspelning faller under bestäm- melsen, om ljudet förmedlas via det tekniska hjälpmedlet. Det tek- niska hjälpmedlet behöver inte bäras av någon enskild, alltså vara av typen kroppsmikrofon, utan kan även vara placerat på annat sätt, t.ex. dolt i en möbel. Det avgörande är att en företrädare för myn- digheten deltar i samtalet eller närvarar vid sammanträdet eller sam- mankomsten. I annat fall måste förutsättningarna för hemlig rums- avlyssning vara uppfyllda. Upptagningen av ljud ska ske dolt eller genom vilseledande. Att åtgärden sker dolt innebär att minst en person som deltar i samtalet eller vid sammanträdet eller sammankomsten är ovetande om att upptagning av ljud sker. Dock måste bestämmelserna om ljudupp- tagning ändå följas, om upptagningen är avslöjad så att den person som skulle vara ovetande om den faktiskt vet om upptagningen men agerar som om han vore ovetande. Med begreppet vilseledande avses att ljudupptagningen sker öppet för de inblandade medan det brottsbekämpande syftet med åtgärden är dolt. Det sistnämnda kan exempelvis förekomma när en polisman som infiltratör öppet spelar in ljud vid ett möte men de personer som deltar tror att det sker i ett annat syfte än det brottsbekämpande. I punkterna 1 och 2 preciseras vilka typer av ljud som paragrafen omfattar. Det rör sig om samtal där företrädare för myndigheten själv deltar, eller sådant som avhandlas vid ett sammanträde eller en sammankomst vartill allmänheten inte har tillträde, om någon före- trädare för myndigheten själv deltar i sammanträdet eller samman- komsten. Paragrafen omfattar det talade ordet och kan exempelvis avse ljud som förmedlas via en telefon, t.ex. en konferenstelefon vid ett möte. Ljud som åstadkoms i enrum faller utanför regleringen och kan därför åtkommas endast genom hemlig rumsavlyssning. Detsamma gäller som framgått när ingen företrädare för myndig- heten deltar i samtalet, sammanträdet eller sammankomsten. Den person som dolt eller genom vilseledande får samtalet upp- taget behöver inte vara misstänkt för brott. Vid prövningen av om åtgärden ska tillåtas måste alltid proportionalitetsprincipen beaktas (se 1 kap. 4 §) och dessutom ska villkor för verkställigheten ges, om det bedöms behövas (se 2 kap. 12 §). Bestämmelsen innehåller ingen begränsning i lokalt hänseende. Det har därför ingen betydelse i sig var samtalet, sammanträdet eller sammankomsten äger rum. Platsen kan vara en bostad eller ett annat skyddat utrymme som kontor, fabriker och andra arbets- platser, men också platser som gator, torg, butiker, restauranger, bilar och bussar. Punkten 1 avser samtal där företrädare för myndigheten själv deltar. Under begreppet företrädare för myndigheten faller polis- män och andra tjänstemän vid myndigheten. Bestämmelsen är även tillämplig när polisen vid genomförande av en åtgärd tar biträde av en enskild med stöd av 7 kap. Mot bakgrund av att privatpersoner har rätt att utan rättsligt stöd utföra egna ljudupptagningar av samtal kommer det att finnas ett behov av att skilja mellan situa- tioner där den enskilde biträder polisen med stöd av regleringen i denna lag och situationer där denne själv vidtar åtgärden på egen hand. Avgörande för den bedömningen blir om upptagningen – mot bakgrund av omständigheterna i det enskilda fallet – kan anses ske i polisens eller den enskildes intresse, se även kommentaren till 7 kap. 1 §. Enbart det förhållandet att polisen tillhandahåller tek- nisk utrustning för en ljudupptagning som genomförs av t.ex. en informatör eller en målsägande innebär dock inte att regleringen blir tillämplig. Ofta torde därför en ljudupptagning som genomförs av en målsägande, i en utpressningssituation eller vid en grov kvinno- fridskränkning, inte falla in under bestämmelserna, oavsett om de tekniska hjälpmedlen har tillhandahållits av polisen eller inte. Enligt punkten 2 kan ljudupptagningen avse sådant som avhandlas vid ett sammanträde eller en sammankomst vartill allmänheten inte har tillträde. Det är därmed fråga om enskild sammankomst (jfr 2 kap. 1 § ordningslagen [1993:1617]) som är tillgänglig endast för en på ett eller annat sätt bestämd eller sluten krets av personer. Företrädaren för myndigheten ska vara en del av den krets av per- soner som har förtroende att närvara vid sammanträdet eller samman- komsten och ta del av vad som förekommer men behöver inte själv delta i något samtal där. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 10.5. Bildupptagning av hem eller korrespondens Med bildupptagning av hem eller korrespondens avses i denna lag an- vändande av teknisk utrustning för upptagning av bild, dolt eller genom vilseledande, för att ta upp 1.bild i bostad, annat hus eller rum som inte är tillgängligt för all- mänheten, 2.sådan bild som avses i 1 genom särskilt inriktad bildupptagning som sker från annan plats, eller 3.bild av korrespondens genom särskilt inriktad bildupptagning. Bestämmelsen definierar befogenheten att dolt eller genom vilse- ledande ta upp vissa bilder med hjälp av teknisk utrustning. Be- stämmelsen omfattar inte åtgärder som enligt annan lag utgör hem- liga tvångsmedel (se 1 kap. 3 §). Det innebär att om åtgärden i sig skulle utgöra hemlig kameraövervakning enligt 27 kap. 20 a § RB, dvs. den genomförs i hemlighet med fjärrstyrda TV-kameror, andra optisk-elektroniska instrument eller därmed jämförbara utrustningar för optisk personövervakning i förundersökning, blir den nu aktu- ella lagen inte tillämplig. Den tekniska utrustningen som avses i lagen får med andra ord inte vara sådana fjärrstyrda utrustningar som används vid hemlig kameraövervakning. I stället ska det vara fråga om annan, s.k. handhållen, utrustning. Med det avses inte att ut- rustningen behöver hållas i handen vid upptagningen. Däremot behöver personen som genomför upptagningen finnas i närheten. Gränsdragningen mellan sådan utrustning och utrustning som avses i 27 kap. 20 a § RB får lösas i rättstillämpningen. Bestämmelsen omfattar såväl en videofilmning som upptagning av enstaka stillbild. Syftet med de befogenheter som ges i denna lag framgår av 1 kap. 1 §. Det är att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verk- samhet, eller utreda eller beivra brott. Det innebär att om bilden tas upp enbart i annat syfte, t.ex. för polismannens skydd och säkerhet under ett tillslag, kommer en sådan upptagning även fortsättnings- vis att kunna ske med stöd av polislagen. Med uttrycket teknisk utrustning för upptagning av bild avses sådan utrustning som spelar in eller på annat sätt bevarar den upp- tagna bilden. Således omfattas inte olika slag av kikare som enbart används för att förstärka det mänskliga sinnet. Inte heller omfattas den situationen att en kamera enbart används som kikare utan att bilder tas upp. Liksom vad som gäller för ljudupptagningar enligt 2 § tillkommer befogenhet att ta upp bilder enligt 3 § de brottsbekämpande myn- digheterna. Under begreppet företrädare för myndigheten faller polismän och andra tjänstemän vid myndigheten. Bestämmelsen är även tillämplig när polisen vid genomförande av en åtgärd tar bi- träde av en enskild med stöd av 7 kap. Mot bakgrund av att privat- personer har rätt att utan rättsligt stöd göra egna bildupptagningar kommer det att finnas ett behov av att skilja mellan situationer där den enskilde biträder polisen med stöd av regleringen i denna lag och situationer där denne själv vidtar åtgärden på egen hand. Av- görande för den bedömningen blir om upptagningen kan anses ske i polisens eller den enskildes intresse, se även kommentaren till 2 § och 7 kap. 1 §. Enbart det förhållandet att polisen tillhandahåller en kamera för en bildupptagning som genomförs av t.ex. en informatör eller en målsägande innebär inte att regleringen blir tillämplig. En bedömning måste alltid göras mot bakgrund av omständigheterna i det enskilda fallet där den huvudsakliga frågan blir att bedöma på vems initiativ som åtgärden vidtas. Upptagningen av bild ska ske dolt eller genom vilseledande. En helt öppen bildupptagning av företrädare för myndigheten regleras således inte. Att åtgärden sker dolt innebär att upptagningen genomförs utan att den som blir föremål för den, dvs. bilden avser att avbilda eller som på någon grund har rådighet över det utrymme eller ställe som avbildas, är medveten om åtgärden. Dock måste bestämmelserna om bildupptagning ändå följas, om upptagningen är avslöjad så att den person som skulle vara ovetande om den faktiskt vet om upptagningen men agerar som om han vore ovetande. Bildupptagning som sker dolt men inom ramen för ett annat tvångsmedel, t.ex. bildupptagning under verkställandet av en husrannsakan som sker utan att den enskilde som blir utsatt för åt- gärden vet om den, faller inte under denna lag. Med begreppet vilseledande avses att bildupptagningen sker öppet för de inblandade medan det brottsbekämpande syftet med åtgärden är dolt. Det sistnämnda kan exempelvis förekomma när en infiltratör öppet fotograferar vid ett möte men de personer som deltar tror att det sker i ett annat syfte än det brottsbekämpande. I punkterna 1–3 preciseras vilka bilder som paragrafen omfattar. Det rör bild i bostad, annat hus eller rum som inte är tillgängligt för allmänheten och sådan bild tagen från annan plats, om det sker genom särskilt inriktad bildupptagning. Det rör också bild av korre- spondens genom särskilt inriktad bildupptagning. Annan bildupp- tagning, som inte är särskilt reglerad i annan lagstiftning, som lagen om allmän kameraövervakning, får för polisens del genomföras med stöd av polislagen. Punkten 1 avser bild i bostad, annat hus eller rum som inte är tillgängligt för allmänheten. Upptagningen av bild sker i de fallen inne i det skyddade utrymmet och avser något som finns därinne. Den situationen att bilden tas upp inifrån utrymmet men är särskilt inriktad mot något som finns utanför faller därmed utanför tillämp- ningsområdet (se dock kommentaren till punkten 2 nedan). Punkten 1 omfattar bl.a. bostad. Med bostad avses inte enbart permanentbostad utan även tillfällig bostad den faktiskt används som bostad, t.ex. fritidshus, hotellrum, hytt på båt, tält, husvagn, husbil eller sovdelen i en lastbilshytt. Vid sidan om bostad omfattar punkten 1 annat hus eller rum som inte är tillgängligt för allmänheten. Med det avses t.ex. uthus, ekonomibyggnader, fritidsbostad (den inte används som bostad), kontorslokaler, skolor, butiker, trappuppgångar, restau- ranger, teatrar och biografer. Kravet enligt bestämmelsen är att ut- rymmet inte ska vara tillgängligt för allmänheten. En restaurang eller en teater kan vara tillgänglig för allmänheten men vara stängd för allmänheten. Det har därmed be- tydelse för tillämpningen av paragrafen när bildupptagningen sker i I lokalen kan det dessutom finnas utrymmen med olika karaktär i det avseendet, t.ex. matsalsdelen på en restaurang i förhållande till restaurangköket. En bil hör normalt inte till de platser som omfattas av regleringen. Bestämmelsen omfattar inte heller gårdsplaner och trädgårdar kring bostadshus. Punkten 2 avser bild enligt punkten 1 där bildupptagningen inte sker inne i sådant utrymme utan i stället från annan plats. Bildupp- tagningen ska dock vara särskilt inriktad. Innebörden av det är att avsikten med bildupptagningen ska vara att avbilda något inne i ut- rymmet, t.ex. en upptagning som sker genom att polisen befinner sig ute på en allmän väg och tar fotografi i avsikt att avbilda något innanför ett fönster i en bostad. En bildupptagning som enbart avser att avbilda en fasad på ett hyreshus i stadsmiljö faller därmed inte under bestämmelsens tillämpningsområde. Enligt punkten 3 omfattas särskilt inriktad bildupptagning av korrespondens av paragrafen. Med korrespondens avses postför- sändelser men även exempelvis telefax och elektronisk post. Bestäm- melsen blir tillämplig om upptagningen sker före respektive efter befordran, t.ex. ett foto taget av en bildskärm där ett e-postmed- delande visas som ska befordras eller har befordrats eller av ett brev som någon håller på att skriva eller som har förmedlats med posten. Bildupptagningen ska vara särskilt inriktad, dvs. bildupptagningen ska ske i avsikt att avbilda korrespondensen. Frågorna behandlas i avsnitt 10.6. Med lokalisering av person avses i denna lag användande av teknisk ut- rustning som placeras på eller i föremål för att bestämma var en person befinner sig. Bestämmelsen definierar befogenheten att bestämma var en person befinner sig genom att använda teknisk utrustning som placeras på eller i föremål. Personen behöver inte vara identifierad för att åtgärden ska få genomföras. Personen kan också vara helt okänd, eftersom det inte är möjligt för polisen att ha samtidig visuell spaning mot det föremål som bär den tekniska utrustningen och där- med är det heller inte möjligt att veta vem som faktiskt t.ex. be- finner sig i bilen. Den person som ska lokaliseras genom åtgärden behöver inte vara misstänkt för brott. Vid prövningen av om åtgärden ska tillåtas måste dock alltid proportionalitetsprincipen beaktas (se 1 kap. 4 §) och dessutom ska villkor för verkställigheten ges, om det anses be- hövas (se 2 kap. 12 §). Syftet med åtgärden ska vara att bestämma var en person be- finner sig, dvs. det är fråga om lokalisering av personen. Är syftet i stället att bestämma ett föremåls lokalisering t.ex. narkotika eller vapen i en container eller lastbil, utan att den som för fartyget eller kör lastbilen i och för sig är av intresse i sammanhanget, sker åt- gärden med stöd av enbart polislagen. I 4 kap. 7 § finns bestämmelser om rätt för polisen att i samband med att den tekniska utrustningen ska installeras, underhållas eller avlägsnas bereda sig tillgång till annars skyddade utrymmen. Frågorna behandlas i avsnitt 10.7. Om åtgärd som avses i 2–4 §§ kan antas bli av särskilt ingripande slag ska frågan om tillstånd till åtgärden prövas i den ordning som före- skrivs i 8 § respektive 11 §. Vid lokalisering av person gäller detsamma om den tekniska utrustningen placeras på eller i föremål som personen kan antas bära på sig eller ha med sig. Enligt bestämmelsen ska en åtgärd som kan antas bli av särskilt in- gripande slag beslutas i särskild ordning. Vid bedömningen av om en åtgärd är av särskilt ingripande slag måste samtliga omstän- digheter kring åtgärden beaktas, bl.a. vilken åtgärd det är fråga om, åtgärdens tidsmässiga utsträckning, åtgärdens intensitet samt om åtgärden rör en plats eller person som från någon synpunkt kan betraktas som särskilt skyddsvärd i ett integritetsperspektiv. Intensiv övervakning som pågår bör sålunda ofta vara att anses som en åtgärd av särskilt ingripande slag. Om övervakningen är mindre intensiv, t.ex. om det är fråga om lokaliseringsutrustning som placeras i en bil, bör emellertid övervakningen kunna pågå utan att den nödvändigtvis blir att se som en åtgärd av särskilt ingripande slag. En omständighet som normalt talar för att en åtgärd är av sådant slag är att den avser de personkategorier som omfattas av 36 kap. 5 § andra–sjätte styckena RB, t.ex. advo- kater, läkare, präster och journalister. Ytterligare situationer som bör omfattas av bestämmelsen är sådana som avser bild- eller ljud- upptagning av intima eller annars känsliga situationer. Vidare kan det vara att bedöma som särskilt ingripande om flera åtgärder kombineras så att integritetsintrånget sammantaget får anses stort. Vid bedömningen kan det förhållandet att lokalisering av person med hjälp av utrustning som sätts på den person som ska lokali- seras alltid ska anses vara särskilt ingripande, användas som en form av måttstock eller jämförelsestandard avseende gränsen för när en åtgärd bör bedömas som särskilt ingripande. Enligt andra meningen ska åtgärden att lokalisera en person alltid anses vara särskilt ingripande när den tekniska utrustningen placeras på eller i föremål som personen kan antas bära på sig eller ha med sig. Det motsvarar sådana föremål som typiskt sett omfattas av en undersökning enligt bestämmelserna om kroppsvisitation enligt 28 kap. 11 § RB, exempelvis kläder, väskor, kassar, paket och barn- vagnar. Däremot omfattas inte fordon som bilar och motorcyklar och inte heller båtar. I förundersökning får åtgärd enligt 2–5 §§ vidtas om åtgärden kan an- tas vara av särskild betydelse för utredning av brott för vilket är före- skrivet fängelse eller däröver. Paragrafen anger de grundläggande förutsättningarna för att åtgärder enligt detta kapitel ska kunna komma i fråga i en förundersökning. Enligt bestämmelsen ska åtgärden kunna antas vara av särskild betydelse för utredningen. Det innebär en begränsning så till vida att det inte kan vara fråga om en alltför vid bedömning av värdet av omständigheterna för att driva förundersökningen framåt. Bedöm- ningen av omständigheternas värde får inte bygga på spekulationer eller allmänna antaganden utan måste grundas på faktiska omstän- digheter. Av bestämmelsen framgår att åtgärden får användas vid utred- ning av brott för vilket är föreskrivet fängelse eller däröver. Därmed kommer åtgärderna att kunna genomföras vid sådana brott som är häktningsgrundande enligt 24 kap. 1 § första stycket RB och som därmed skulle kunna leda till ett frihetsberövande. Bestämmelserna har motiverats i avsnitt 10.5.2, 10.6.2 och 10.7.2. I förundersökning prövas frågor om tillstånd till åtgärder enligt 2–4 §§ av undersökningsledaren eller åklagaren. En polisman får besluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. Av paragrafens första mening följer att det är undersökningsledaren eller åklagaren som beslutar i fråga om sådana åtgärder enligt 2 kap. som inte är särskilt ingripande enligt 5 §. Undersökningsledare kan vara polis eller åklagare, beroende på om det är polismyndighet eller åklagare som leder utredningen (se 23 kap. 3 § RB). I bestämmelsens andra mening framgår att en polisman får be- sluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. Det sistnämnda ut- trycket har samma innebörd som i bestämmelser om förvar, beslag och husrannsakan (26 kap. 3 §, 27 kap. 4 § och 28 kap. 5 §). Beslut av undersökningsledare ska inte hinna avvaktas utan risk för att syftet med åtgärden blir förfelat. Det kan också uttryckas så att ändamålet med åtgärden riskerar att gå förlorat om undersökningsledarens tillstånd skulle avvaktas. Så kan exempelvis vara fallet när polisens spanare iakttar hur någon går in i ett hus och behöver dokumentera något för utredningen intressant genom att fotografera in genom fönstret. Frågorna har behandlats i avsnitt 10.5.3, 10.6.3 och 10.7.3. I förundersökning prövas frågor om tillstånd till åtgärder enligt 5 § av rätten på ansökan av åklagaren. Kan det befaras att inhämtande av rättens tillstånd till åtgärden skulle medföra sådan fördröjning eller annan olägenhet, som är av väsentlig betydelse för utredningen, får tillstånd, i avvaktan på rättens beslut, ges av åklagaren, eller, om åklagarens beslut inte kan avvaktas, av polisman åklagaren eller polisman gett ett sådant interimistiskt tillstånd ska åklagaren genast göra en skriftlig anmälan om åtgärden till rätten. I anmälan ska skälen för åtgärden anges. Rätten ska skyndsamt pröva ärendet. En sådan prövning ska ske även om åtgärden till fullo har verk- ställts. Finner rätten att det inte finns skäl för åtgärden ska den upp- Av paragrafens första stycke framgår att det är rätten som beslutar i fråga om sådana särskilt ingripande åtgärder som avses i 5 § och att det sker på ansökan av åklagaren. I andra stycket ges åklagaren respektive – i särskilt brådskande fall – polisman rätt att besluta om interimistiskt tillstånd. Det interimistiska tillståndet får ha samma omfattning som det dom- stolsbeslut som inte kan inväntas. Det kan ges i situationer där ändamålet med åtgärden riskerar att gå förlorat. Så kan exempelvis vara fallet i brådskande lägen där en målsägande blir utsatt för ut- pressning eller om de brottsbekämpande myndigheterna får känne- dom om ett nära förestående möte som är av intresse att doku- mentera. Polisman får ge ett sådant tillstånd om åklagarens beslut inte kan avvaktas. Det kan t.ex. bli aktuellt om polismannen vid ett ingripande hör att hot uttalas mellan personer och vill dokumentera detta med ljudupptagningsfunktionen i en mobiltelefon. I paragrafens tredje stycke föreskrivs att om åklagaren eller polisman har fattat ett interimistiskt beslut, ska åklagaren genast göra en skriftlig anmälan om åtgärden hos rätten. Med genast av- ses som utgångspunkt att ett beslut respektive en anmälan ska göras i ett sammanhang. Har polisman fattat beslutet, ska det så fort som möjligt rapporteras till åklagaren, som därefter genast ska göra an- mälan. I anmälan ska åklagaren ange skälen för åtgärden. Rätten ska skyndsamt ta upp ärendet till prövning. Det kan ske utan att rätten håller ett sammanträde. Till skillnad från vad som gäller för frågor om häktning ska rätten pröva anmälan även om åtgärden har upp- hört, t.ex. på grund av att den till fullo har verkställts. Om rätten finner att det inte finns skäl för åtgärden, ska den upphäva åklagarens tillstånd. Skulle rätten upphäva tillståndet för att det inte finns skäl för åtgärden inträder inte något automatiskt förbud att använda informationen som har inhämtats, även om det torde kunna förväntas att informationen av närmast etiska skäl i normalfallet inte längre kommer att användas efter ett avslagsbeslut. Frågan om i vilken utsträckning sådan information ändå kan an- vändas av de brottsbekämpande myndigheterna får i stället ses mot bakgrund av principen om fri bevisprövning. Några regler som för- bjuder användningen av bevis som tillkommit på ett sätt som inte står i överensstämmelse med lagstiftningen finns inte (se t.ex. NJA 1986 s. 489 och 2007 s. 1037), även om det enligt Europakonven- tionen finns ett visst begränsat utrymme att avvisa olagligt åtkommen bevisning som medför att rätten till en rättvis rättegång skulle ha gått förlorad. En annan sak är att bevisning som tillkommit genom