sou · GYB363 · 2010-09-30 00:00:00 — I våra direktiv anges med hänvisning till Arbetsdomstolens dom AD 1979 nr 90 att det är oklart vilket arbetsrättsligt skydd, t.ex. i form av rätt till innestående ersättning, som finns enligt såväl lag som kollektivavtal för en tredjelandsmedborgare som arbetat utan föreskrivet arbetstillstånd. Vi har därför fått i uppdrag att analysera vilket arbetsrättsligt skydd som finns för en tredjelandsmedborgare som uppsåtligen eller av oaktsamhet har arbetat utan sådant tillstånd. Två centrala frågor i detta sammanhang är om arbetstagarens rätt till lön enligt anställningsavtalet påverkas av att han eller hon arbetat utan föreskrivet arbetstillstånd och om arbetsrättslig skyddslag- stiftning är tillämplig på arbetstagare som arbetar utan föreskrivet arbetstillstånd. För att kunna ta ställning i dessa frågor redogör vi i avsnitt 7.3.2 för de avtalsrättliga utgångspunkterna och i avsnitt 7.3.3 för vissa förutsättningar för arbetsrättslig lagstiftnings tillämplighet. Därefter redovisar vi Arbetsdomstolens ovannämnda dom i av- snitt 7.3.4, innan vi i avsnitt 7.3.5 tar ställning till vilket arbets- rättligt skydd som de aktuella arbetstagarna har i vissa avseenden. En anställning uppkommer genom att ett anställningsavtal ingås. I lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögen- hetsrättens område (avtalslagen) finns allmänna bestämmelser om bland annat hur avtal träffas. Dessa bestämmelser gäller även anställ- ningsavtal. Avtalslagens regler kompletteras på olika områden av särskilda bestämmelser för vissa avtalstyper. I lagen (1982:80) om anställnings- skydd finns vissa bestämmelser om anställningsavtal. Exempelvis föreskrivs att anställningsavtal gäller tills vidare men att avtal om tidsbegränsad anställning får träffas i vissa fall. Det finns också bestämmelser om hur anställningar upphör. Lagen innehåller emeller- tid inte några föreskrifter om avtals ingående och giltighet, utan dessa frågor regleras av avtalslagens bestämmelser och av allmänna avtalsrättsliga principer. Utgångspunkten i avtalslagen är att avtal ska hållas. Enligt bestäm- melserna i avtalslagens 3 kap. kan avtal emellertid vara ogiltiga. Exempelvis kan avtal som ingåtts under tvång eller efter svek vara ogiltiga gentemot den tvingade eller svikne parten. De särskilda ogiltighetsgrunderna i avtalslagens 3 kap. är inte uttömmande. Exempelvis kan avtal i strid med lag vara ogiltiga, antingen enligt en uttrycklig lagbestämmelse eller med stöd av allmänna rättsgrundsatser. Ett exempel på det förstnämnda fallet är avtal som strider mot förbudet i konkurrenslagen (2008:579) mot konkurrensbegränsande avtal. Sådana avtal är ogiltiga enligt 2 kap. 6 § konkurrenslagen. Andra exempel är avtal om ersättning för hyresrätt, vilka är ogiltiga enligt 65 § tredje stycket jordabalken, och avtal i strid med låneförbudet i 21 kap. 1 § aktiebolagslagen (2005:551) (se prop. 2004/05:85 s. 435). Frågan om avtals ogiltighet enligt allmänna rättsgrundsatser har diskuterats i doktrin (se exempelvis s. 6 ff., s. 248 ff., s. 103, s. 126 ff., s. 16 ff., 1999 s. 533 ff., Grönfors s. 181 och Adlercreutz s. 225 ff. och 287 ff.). Den har även behandlats i olika lagstiftningssammanhang (se exempelvis prop. 1971:71 s. 61 f. och 1981/82:165 s. 237 f.) och i rättspraxis (se exempelvis NJA 1953 s. 99 och 1992 s. 717). Vägledande för resonemangen har nästan undantagslöst varit uppsats . Avtals ogiltighet enligt allmänna rättsgrundsatser Högsta domstolens anvisningar för ogiltighetsprövningen meddelade 1997 en dom i vilken den redovisade vilka överväganden som ska göras vid bedömningen av om ett avtal är ogiltigt enligt allmänna rättsgrundsatser (NJA 1997 s. 93). Av- görandet avsåg avvisning av en talan som väckts av ett danskt bolag och som gällde ersättning för arbete som utförts i . Arbetet hade rent faktiskt utförts för bolagets räkning av en svensk man som var styrelseledamot och VD i bolaget och som av svensk dom- stol ålagts näringsförbud. Tingsrätten tog upp frågan om det förhållandet att mannen var underkastad näringsförbud vid tiden för arbetena innebar att tings- rätten skulle vägra att ta befattning med bolagets talan. Tingsrätten ansåg att talan skulle avvisas, men hovrätten var av motsatt upp- fattning. Hovrättens beslut överklagades till . uttalade inledningsvis att en talan i anledning av en tvist rörande ett avtal i undantagsfall kan avvisas, därför att sökandens anspråk inte sanktioneras av rättsordningen och dom- stolen av denna anledning vägrar att ta befattning med hans yrkande. En avvisning på sådan grund förutsätter enligt vad uttalade att avtalets innehåll är av otillbörlig karaktär och att detta uppenbart framgår antingen av grunderna för yrkandet eller av utredningen i målet. Som en ytterligare förutsättning för att talan ska kunna avvisas ska gälla att det står klart att avtalet är ogiltigt och saknar rättsverkan därför att det strider mot lag eller goda seder. förklarade att det i svensk lagstiftning, i mot- sats till vad som är fallet i många andra länder, saknas allmänna bestämmelser om att rättshandlingar som strider mot lag eller goda seder är ogiltiga. Ogiltighet kan i stället följa av allmänna rätts- grundsatser. Huruvida ett avtal som strider mot lag är ogiltigt, trots att detta inte angetts i lagen, beror enligt domstolen på om den lagregel som överträtts bygger på sådana hänsyn som gör att en ogiltighetspåföljd är påkallad. Detta får avgöras i varje uppkommande typfall efter en analys av syftet med lagregeln, behovet av en ogiltighetspåföljd för att sanktionera den och de olika konsekvenser som en sådan påföljd kan medföra, t.ex. för godtroende med- kontrahenter. I de fall där ogiltigheten motiveras av ett allmänt intresse ska den beaktas ex officio. förklarade vidare att det förhållandet att ett avtal är ogiltigt inte med nödvändighet innebär att det saknar varje rättsverkan. Enligt vad som uttalades i domen gäller regelmässigt att avtalets efterföljd inte kan framtvingas på rättslig väg. Om emellertid prestation har skett i enlighet med ett avtal som strider mot lag eller goda seder, saknar den presterande enligt Högsta dom- stolen i vissa fall laglig rätt att kräva tillbaka det han utgett, medan i andra fall en uppgörelse mellan parterna kan tillåtas ske, vilken också kan prövas av domstol. Huruvida ett avtal som innebär en överträdelse av ett närings- förbud är ogiltigt och hur en eventuell ogiltighetspåföljd i sådant fall ska närmare utformas hade enligt inte klar- lagts vare sig i lag, lagförarbeten eller rättspraxis. I det aktuella målet uppkom enligt dessutom frågan om det över- huvudtaget förekommit någon överträdelse av näringsförbudet. Med hänsyn till detta ansåg att förhållandena inte kunde anses ha varit sådana att talan skulle avvisas. Sedan tingsrätten återupptagit målet och parterna förlikts skrevs målet av. Vägledning i litteratur för ogiltighetsprövningen Högsta domstolens anvisning att frågan om ett avtal i strid med ett förbud i lag är ogiltigt när detta inte angetts i lagen beror på om den lagregel som överträtts bygger på sådana hänsyn som gör en ogiltighetspåföljd påkallad överensstämmer med det synsätt som redovisade och utvecklade i Om förvärv i strid med legala förbud. Han gjorde där den inledande kommentaren att det är mycket svårt eller rent av omöjligt att uppställa någon allmän regel i giltighetsfrågan för olika fall av förbudsstridiga transaktioner (s. 4). (Lehrberg s. 192) anser att situationerna kan vara så olikartade att det knappast går att uppställa en presumtion om att ogiltighet som huvudregel följer eller inte följer av ett legalt förbud. Han anför att något enhetligt svar inte kan ges ens för varje lagregel utan att olika sanktioner kan tänkas beroende på den situa- tion där regeln tillämpas. Man måste enligt hans uppfattning alltid räkna med att det kan uppkomma särpräglade fall som är svåra att förutse och beakta vid en allmän analys. Den som gjort den mest grundliga analysen av ogiltighetsfrågan är (1999 och 2008 s. 20). Beträffande de slutsatser som drar kan helt kort nämnas att när det gäller betydelsen av ett förbuds syfte så synes enligt hans uppfattning en presumtion för ogiltighet kunna uppställas, om ett ändamål av allmän karaktär kan kumuleras med ändamål som tar sikte på individuella rättvisesynpunkter, dvs. skydd för svagare part. När det gäller behovet av en ogiltighetssanktion är den traditionella åsikten att det ligger nära till hands att uppställa en ogiltighetspåföljd, om ett förbud i övrigt saknar sanktioner. Om andra sanktioner, t.ex. straff, kommer i fråga och dessa kan antas medföra att en civilrättslig ogiltighetsregel får ringa eller ingen betydelse, kan det emellertid enligt denna uppfattning saknas anled- ning att också operera med ogiltighet. Beträffande konsekvenserna av en ogiltighetspåföljd anför att en återbärings- skyldighet kan vara en allvarlig rättsföljd. En allmän intresseavväg- ning bör göras där särskild hänsyn ska tas till om ogiltighet är en rimlig påföljd med hänsyn till förbudets syfte och effektivitets- synpunkten, under beaktande av den reparativa funktionen eller om den vållar parterna eller en av dem så pass svåra olägenheter i eko- nomiskt eller praktiskt hänseende att den framstår som olämplig. Vid bedömningen av om ett avtal i strid med lag är ogiltigt när detta inte angetts i lagen ska alltså hänsyn tas till de olika konse- kvenser som en ogiltighetspåföljd kan medföra. I rättsvetenskaplig litteratur anges allmänt att den normala rättsföljden vid ogiltighet är att parterna inte är skyldiga att fullgöra sina skyldigheter enligt avtalet och att parterna är skyldiga att återbära vad de har mottagit på grund av avtalet samt att värdeersättning kan komma i fråga när restitution inte är möjlig (s. 5, Grönfors s. 177, Lehrberg s. 195, s. 77 f. och 1999 s. 708 och 711). Det står inte i alla situationer klart hur denna återgång i detalj ska ske. Det har ofta anförts att återbäringsplikten följer i huvudsak samma regler som vid återgång av avtal på grund av hävning och att analogier i viss utsträckning kan ske från reglerna om verkan av att fast egendom frånvinns någon efter (Lehrberg s. 195, s. 77 f. och s. 708 och 711). Det har även föreslagits att det kan bli aktuellt för part att utge ersättning för vad han kunnat tillgodogöra sig av den andra partens prestation före återgången (s. 77 f.). När det gäller de lagar som enligt vad som föreslås i litteraturen eventuellt kan tillämpas analogivis så föreskrivs i 64 § köplagen (1990:931) att säljarens skyldighet att överlämna varan och köparens skyldighet att betala och medverka till köpet bortfaller när köp hävs. I den mån köpet har fullgjorts får vardera parten kräva att motparten lämnar tillbaka vad han har tagit emot. Enligt 65 § samma lag gäller att om köp hävs, så ska köparen ge ut den av- kastning av varan som han har fått samt betala skälig ersättning om han har haft nytta av varan. I 5 kap. 1 § jordabalken anges att om någon avträder fast egendom efter , så ska han dessutom utge ersättning för avkastning som egendomen frambringat under tid efter det att han fick kännedom om att annan ägde bättre rätt till egendomen. Ersättning ska utges också för arrendeavgift, hyra och annan inkomst av egendomen som belöper . Han eller hon får dock tillgodoräkna sig skälig ersättning för de kost- nader som han eller hon haft för att erhålla avkastningen och in- komsten samt för att underhålla egendomen. Enligt 5 kap. 3 § samma balk har den som avträder egendomen rätt till nyttig kostnad som nedlagts på egendomen, dock högst med det belopp varmed egendomens värde höjts. Ett exempel från rättspraxis på att ett ogiltigt avtal ska avvecklas ges i NJA 1953 s. 99. Målet avsåg två avtal som träffats av en dansk och en svensk medborgare om att bilda ett handelsbolag och som träffats i strid mot ett förbud i lag för utlänningar att bilda handels- bolag här utan tillstånd. Sedan den danske bolagsmannen väckt talan mot den svenske och yrkat förpliktande för honom att betala ett belopp motsvarande i bolaget, yrkade den svenske bolagsmannen att det i mellandom skulle förklaras att avtalen var ogiltiga eftersom de ingåtts i strid med det nämnda förbudet. konstaterade att avtalen hade tillkommit i strid med förbudet för utlänningar att bilda handelsbolag utan före- skrivet tillstånd. Enligt skulle verkan av detta – särskilt mot bakgrund av att det i lagen inte föreskrevs straff eller annan påföljd i händelse av förbudets överträdande – anses vara att avtalen var ogiltiga. Enligt domstolen kunde emellertid parterna mot varandra framställa de anspråk som föranleddes av rörelsens upp- hörande. NJA 1987 s. 845 II avsåg ett fastighetsköp som återgått eftersom köpeskillingen i kontraktet angetts lägre än den verkliga och avtalet därför var ogiltigt. Frågan i målet var om säljaren var skyldig att ersätta köparen för nedlagda kostnader och om köparen var skyldig att betala ersättning för avkastning han innehaft fastig- heten. konstaterade att det saknades lagstiftning om hur återgång av avtal skulle genomföras i återgångsfall av det aktuella slaget. Domstolen anförde att det med hänsyn till sär- dragen hos det ogiltighetsfall som målet rörde knappast framstod som befogat att göra några analogier med regleringen av andra åter- gångssituationer. En synpunkt som under alla förhållanden vägde tungt var att genom uppgörelsen om möjligt borde återställas det förmögenhetsläge som gällde innan det ogiltiga avtalet ingicks och att ingendera parten skulle slutligen vinna på transaktionen. Bland annat borde inte en säljare kunna utnyttja möjligheten att påkalla avtalets återgång för att återfå en fastighet i bättre skick. Efter att ha slagit fast denna allmänna utgångspunkt förklarade att en grundsats motsvarande den i 4 kap. 15 § tredje stycket konkurslagen (1987:672) framstod som lämplig beträff- ande kostnader som köparna haft. I det lagrummet föreskrivs att den som nedlagt nyttig kostnad på egendom som återbärs vid åter- till konkursbo har rätt till ersättning härför. Köparna hade därför enligt rätt till sådan ersättning. Utöver att analogivis tillämpa exempelvis de redovisade bestäm- melserna skulle det eventuellt vara möjligt att resonera utifrån prin- ciper kring obehörig vinst (se exempelvis Munukka s. 26 ff. och s. 946 ff.). I NJA 1993 s. 13 hade en fastighetsägare begärt skadestånd från en underhyresgäst som stannat kvar i en lokal efter att avtalet mellan fastighetsägaren och avtalsparten sagts upp. Något avtal mellan fastighetsägaren och underhyresgästen fanns således inte. Fastighetsägaren hävdade att kvarstannandet var brottsligt och att skadestånd skulle utgå enligt regeln i skadeståndslagens 2 kap. 4 § (numera 2 kap. 2 §) om ersättning för ren förmögenhetsskada vid brottslig gärning. fann att inget brott kunde läggas svaranden till last och att talan därför inte kunde bifallas enligt den nämnda bestämmelsen i skadeståndslagen. Domstolen prövade emellertid anspråket under en annan rättsregel. Genom att svaranden hade nyttjat lokalerna hade denne enligt ådragit sig skyldighet att ersätta fastighetsägaren motsvarande skälig hyra. NJA 2007 s. 519 rörde ett fall liknande det som var aktuellt i den redovisade domen. konstaterade att den dom hade slagit fast att den som använder en lokal utan avtalsstöd ska utge ersättning motsvarande skälig hyra för nytt- jandet. förklarade att utgången fick antas när- mast ha grundats på allmänna förmögenhetsrättsliga principer om obehörig vinst. När det gäller de i inledningen till detta avsnitt nämnda exemplen på avtal som är ogiltiga enligt lag, gäller vid avtal om ersättning för hyresrätt att utgiven ersättning ska lämnas tillbaka och vid penning- lån i strid med aktiebolagslagens låneförbud att mottagaren ska åter- bära vad han uppburit. I konkurrenslagen anges emellertid inte vad som gäller vid ogiltiga konkurrensbegränsande avtal. Den genomgång som gjorts visar att rättsläget i berörda avseenden är milt uttryckt oklart. Som vi framhållit ovan innebär den svenska arbetsmarknadsmodellen att ett stort ansvar för att reglera arbetstagarnas villkor lämnas åt arbetsmarknadens parter. På vissa områden regleras emellertid vill- koren i lag. Avgörande för dessa lagars tillämplighet på en viss per- son är regelmässigt att denne är att anse som arbetstagare. Detta gäller både central arbetsrättslig lagstiftning som lagen (1982:80) om anställningsskydd, semesterlagen (1977:480) och arbetstids- lagen (1982:673) och annan lagstiftning som lönegarantilagen (1992:497). Dessa och andra centrala arbetsrättsliga lagar innehåller inte någon definition av arbetstagare utan bygger på det civilrättsliga arbets- tagarbegreppet vars innebörd fastställs med ledning av rättspraxis, lagmotiv och den juridiska litteraturen. Det är dock inte givet att arbetstagarbegreppet ska tolkas på samma sätt i vart och ett av dessa fall. Syftet bakom den regel som aktualiseras i ett särskilt fall kan behöva beaktas (NJA 1982 s. 784). Varje lag och varje rätts- regel har sitt bestämda syfte, och arbetstagarbegreppet, som ofta avgör lagens eller regelns tillämplighet, måste ses i belysning av det syftet (SOU 1994:141 s. 70 ff.). Tolkningen av arbetstagarbegreppet bygger alltså ytterst på syftet med den lag och den bestämmelse som saken gäller (Lunning & Toijer s. 19). Det saknas alltså en legaldefinition av arbetstagarbegreppet i den centrala svenska arbetsrätten. Begreppets innebörd får därför fast- Innestående ersättning m.m. SOU 2010:63 ställas med ledning av rättspraxis, lagmotiv och juridisk litteratur. Arbetsdomstolen har tolkat begreppet i ett stort antal domar, och även och Regeringsrätten har vid olika tillfällen uttalat sig om dess innebörd. Det civilrättsliga arbetstagarbegreppet bygger på några grund- läggande kriterier som kompletteras av andra kriterier för att be- döma exempelvis gränsen mellan anställningsförhållande och upp- dragsförhållande. De grundläggande kriterierna måste i princip alltid vara uppfyllda, men också andra förutsättningar kan alltså behöva vara uppfyllda för att någon ska anses vara arbetstagare. Utgångs- punkten är att det ska göras en helhetsbedömning av samtliga rele- vanta omständigheter. De grundläggande kriterierna – som alltså i princip måste vara uppfyllda för att en person ska anses som arbetstagare – är att det ska vara fråga om 1) ett frivilligt åtagande 2) av en fysisk person 3) att själv utföra arbete 4) för någon annans räkning (se exempel- vis AD 2004 nr 18, Lunning & Toijer s. 20 och SOU 1994:141 s. 71). I arbetsrättslig litteratur är det vanligt att det första grund- läggande kriteriet beskrivs som att förhållandet ska grundas på avtal (se exempelvis s. 65 samt Adlercreutz & Mulder s. 48). Även Arbetsdomstolen har förklarat att det för att en person ska vara att betrakta som arbetstagare krävs att hans verk- samhet för arbetsgivarens räkning vilar på avtalsgrund (se exempel- vis AD 1981 nr 131 och 1996 nr 135). Syftet med kravet på fri- villighet/avtal är att från arbetstagarkretsen utesluta personer som utför arbete på grund av offentligrättsligt tvång som exempelvis vid tjänstgöring på grund av totalförsvarplikt eller arbete enligt lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (Lunning & Toijer s. 20 och SOU 1994:141 s. 71). 7.3.4AD 1979 nr 90 I våra direktiv hänvisas till Arbetsdomstolens dom AD 1979 nr 90. Domen gällde en jugoslavisk medborgare som var anställd i ett svenskt aktiebolag. Dagen innan hans uppehålls- och arbetstillstånd löpte ut ansökte han om förlängda tillstånd. lämnades hans ansökan utan bifall, och en månad därefter skilde bolaget honom från hans anställning. Arbetstagaren väckte talan mot arbetsgivaren och yrkade bland annat allmänt skadestånd för av- skedande utan saklig grund. Parterna var oeniga i frågan om anställningsskyddslagen var tillämplig i ett fall som det aktuella där arbetsgivaren enligt ut- länningslagen kunde ådömas straff om han hade en utlänning utan föreskrivet arbetstillstånd i sin tjänst. Arbetsdomstolen konstaterade att den offentligrättsliga reg- leringen av utlännings rätt att arbeta här i landet innebar att en utlänning måste ha arbetstillstånd för att få inneha anställning. Detta var enligt domstolens mening en första förutsättning för ut- lännings anställning. Om denna förutsättning brast, kunde arbets- givaren enligt Arbetsdomstolens mening inte med stöd av anställ- ningsskyddslagen undgå straffansvar enligt straffbestämmelsen i utlänningslagen. Arbetsdomstolen konstaterade vidare att förhållandet att en anställd utlänning saknar arbetstillstånd kunde uppkomma på olika sätt. Arbetstillstånd kanske aldrig hade meddelats, eller så kunde till- ståndet ha återkallats eller löpt ut. Det var enligt domstolen inte givet att alla dessa situationer skulle hanteras på samma sätt. I det aktuella fallet hade bolagets åtgärd att skilja arbetstagaren från anställningen vidtagits drygt efter avslaget på begäran om förnyat uppehålls- och arbetstillstånd. Arbetsdomstolen konsta- terade att frågan om arbetstagarens arbetstillstånd alltså var helt avslutad. I denna situation hade bolaget enligt domstolen haft att skilja arbetstagaren från anställningen utan iakttagande av reglerna i anställningsskyddslagen. Bolaget hade därför inte brutit mot reg- lerna i anställningsskyddslagen när bolaget skilde arbetstagaren från anställningen. Arbetsdomstolen anförde avslutningsvis att det förelåg en kon- flikt mellan anställningsskyddslagens skyddsföreskrifter och ut- länningslagens straffbestämmelser. Den förklarade att den fäst sär- skild vikt vid att en arbetsgivare inte skulle behöva följa regler som ledde till straffansvar för honom. Å andra sidan medförde utgången att en utlännings sociala skydd i ett fall som det aktuella för- svagades betänkligt. Domstolen ville därför fästa uppmärksamheten på den från sistnämnda utgångspunkt föga tillfredsställande situation som den påtalade lagkonflikten kunde innebära. De två mest centrala frågorna när det gäller de aktuella arbets- tagarnas arbetsrättsliga skydd är, som redan nämnts, om de har rätt till avtalad ersättning för utfört arbete och om de omfattas av arbetsrättslig skyddslagstiftning. Svaret på dessa frågor skulle kunna vara beroende av om arbetstagarnas anställningsavtal är giltiga eller inte. För att det ska vara möjligt att bedöma om avtalen är ogiltiga enligt allmänna rättsgrundsatser krävs emellertid att det först klar- görs om arbetstagarna har rätt till lön och omfattas av arbetsrättslig lagstiftning, även om avtalen är ogiltiga. Det är därför möjligt att de två frågorna blir besvarade redan innan frågan om avtalens giltighet prövas. Vi ska strax behandla de två redovisade frågorna. Först ska vi emellertid bedöma om det finns något förbud i lag mot anställnings- avtal där arbetstagarparten saknar föreskrivet arbetstillstånd. Det är bara om det finns ett sådant förbud som frågan om ogiltighet enligt allmänna rättsgrundsatser blir aktuell. Vi har i kap. 4 konstaterat att straffbestämmelsen i 20 kap. 5 § utlänningslagen (2005:716) (UtlL) innebär ett förbud för arbets- givare att i sin tjänst ha utlänningar som saknar föreskrivet arbets- tillstånd. Motsvarande förbud för utlänningen att arbeta som anställd finns i straffbestämmelsen i 20 kap. 3 § samma lag. Det är emeller- tid inte förbjudet för en arbetsgivare och en utlänning som saknar föreskrivet arbetstillstånd att ingå ett anställningsavtal. Arbetstagaren får dock inte utföra arbete inom anställningen när skyldigheten att arbeta väl inträtt, om han eller hon då saknar arbetstillstånd. Även om det inte finns något förbud mot att ingå anställningsavtal som bygger på att arbetstagaren ska arbeta utan föreskrivet arbetstill- stånd, skulle sådana avtal enligt vår uppfattning kunna vara ogiltiga enligt allmänna rättsgrundsatser, i vart fall när skyldigheten att utföra arbete väl inträtt. Utlänningar kan arbeta utan föreskrivet arbetstillstånd i vitt skilda situationer.