sou · GXB396 · 2010-01-01 00:00:00 — I de fall där det är oklart för en arbetsgivare eller Försäkrings- kassan vilket försäkringsbolag som ansvarar för skadan bör anmä- lan göras till . Det gäller också i de fall det inblandade fordonet är oförsäkrat, okänt eller är registrerat i utlandet. Om föreningen inte kan klargöra att något visst försäk- ringsbolag är ansvarigt, faller ansvaret för skaderegleringen på före- ningen, se 16 § tredje stycket och 33 § trafikskadelagen. En särskild fråga i sammanhanget är hur ska agera om den trafikskadade av någon anledning inte vill att inkomstförlusten ska ersättas som en trafikskada. Även om det måste förutsättas vara ett ovanligt förhållningssätt med tanke på att trafikförsäkringen lämnar en större kompensation än vad sjukför- säkringen gör, bör situationen beaktas mot bakgrund av att Försäk- ringskassan ska ha skyldighet att vidarebefordra en sjukanmälan till ett trafikförsäkringsbolag. Eftersom något trafikförsäkringsbolag i den beskrivna situatio- nen ännu inte har tagit ställning till huruvida en skada i följd av trafik föreligger, framstår det som uteslutet att ska kunna avvisa den skadades uttryckliga begäran om sjukförsäk- ringsersättning och mot dennes vilja översända handlingarna till ett försäkringsbolag för skadereglering där. Utredningen anser därför att inte ska över- sända handlingarna till försäkringsbolaget om den skadade motsätter sig det. Eftersom ett sådant ställningstagande sällan kan vara till den skadades fördel och då det principiellt är trafikförsäk- ringen som ska svara för hela inkomstförlusten bör Försäkrings- kassan kunna presumera att ett överlämnande ska ske och först om den enskilde tar ett eget initiativ för att förhindra detta bör överlämnandet underlåtas. I det nuvarande systemet har arbetsgivare och en primär skyldighet att ersätta inkomstförlust, och det sker på grundval av uppgifter som de redan förfogar över eller som de har en laglig rätt att få del av. Den skadades arbetsgivare har att betala sjuklön efter karensdagen. Det sker mestadels på grundval endast av arbetstagarens egna uppgifter och det läkarintyg som den skadade är skyldig att förete för sin arbetsgivare efter en veckas sjukskrivning. Arbetsgivaren har inte rätt att efterforska anled- ningen till nedsättningen av arbetsförmågan. tar över ansvaret för att ersätta inkomstförlust genom att betala sjukpenning, om det alltjämt finns en nedsättning av arbetsförmågan som berättigar till behöver inte utreda orsaken till att arbetsförmågan är nedsatt utom vid anmälan om arbetsskada. Det räcker således att det kan konstateras att den försäkrade lider av en sjukdom som sätter ned arbetsförmågan. Kassan har en laglig rätt att få del av allt medicinskt underlag som är relevant för bedöm- ningen. ska alltså utge sjukpenning oavsett orsaken till den sjukdom som sätter ned arbetsförmågan. Betalningen kan därför i allmänhet ske utan dröjsmål. I det nya systemet där hela den inkomstförlust som orsakats av en trafikolycka kommer ersät- tas av ett trafikförsäkringsbolag i stället för av blir det nödvändigt att utreda orsakssambandet för att avgöra om det är eller ett försäkringsbolag som ska ersätta förlusten. I första hand kommer det att vara det försäkringsbolag till vilket trafikolyckan anmäls som får ansvara för denna utred- ning. Det är naturligtvis angeläget att denna utredning kan ske snabbt och bygga på ett tillförlitligt underlag. Frågan hur och i vilken mån försäkringsbolagen bör få tillgång till medicinska och ekonomiska uppgifter om den skadelidande blir därmed central. Behovet av sådana uppgifter är olika i olika situationer. Utbetalning av ersättning under akuttid Det har uppgivits från försäkringsbolagen att merparten av ären- dena handläggs initialt genom telefonkontakter och att regleringen sker på grundval av muntliga uppgifter inhämtade från den skadade själv. Det är först när det är oklara samband eller när sjukskriv- ningen varar än en–som försäkringsbolaget inhämtar skriftligt underlag från arbetsgivare, , vårdinrättningar m.m. I de flesta ärenden kan således konstateras att försäkringsbolagen med god marginal betalar ersättning innan någon förlust egentligen har uppstått eftersom utbetalning av sjuklön och sjukavdrag vanligtvis sker först i efterhand i samband med de månatliga löneutbetalningar som sker efter skademånaden. Överlag saknas anledning att befara att ersättning till den skadade i det nya systemet kommer att ske senare än i det nuva- rande när det gäller skador med klara samband mellan skadebesvär och trafikolyckan samt skador som inte kräver närmare utredning av de ekonomiska förhållandena. Utredning under den inledande fasen Försäkringsbolagen har uppgivit att ett sjukdomsfall understigande omkring vanligtvis inte brukar föranleda någon närmare utredning om inkomstförlusten. betalar försäkringsbolaget endast för karensdagen och för mellanskillnaden mellan den sjuklön som arbetsgivaren betalar och de löneförmåner som skulle ha utgått till den anställde sjukfrånvaron förutan. Uppgift om utbetald sjuklön och de efter de gjorda sjukavdragen framgår av lönespecifikationerna. Försäkrings- bolagen inhämtar kompletterande uppgifter genom direkta förfrågningar om arbetsoförmåga hos arbetsgivare. Frågan om samband mellan trafikolyckan och inkomstförlusten utreds inte grundligare än så för av arbetsoförmåga. Detta gäller emellertid i ett system där försäkringsbolaget ansva- rar bara för den del av inkomstförlusten som inte betalas av arbets- givare och . I det nya systemet ska försäkrings- bolaget betala hela inkomstförlusten vilket i mer komplicerade fall skulle kunna leda till en större restriktivitet med att betala ut ersättning för inkomstförlust utan ett utförligare underlag. Flera av de i kapitel 7 lämnade förslagen – däribland försäkringsbolagens möjlighet att i vissa fall från Försäk- ringskassan kräva tillbaka utgiven ersättning – syftar dock till att eliminera risken för en sådan större restriktivitet. Att förhållandena ändras medför därför inte att det finns anledning att tro att utred- ningsbehovet blir större eller annorlunda. 12.4Utredningen vid långvariga skadefall Efter ungefär en månads arbetsoförmåga brukar försäkringsbolagen inhämta uppgifter från vårdinrättningar, och arbetsgivare för att få svar på frågan om den skadade haft sjuk- domar eller skador före trafikolyckan och om dessa har medfört arbetsoförmåga som består eller har inträtt efter olyckan. Det är i detta skede av skaderegleringen som försäkringsbolagen i det nuva- rande systemet är beroende av att utomstående kan tillhandahålla nödvändigt underlag för den fortsatta utredningen. Om bolaget tvingas vänta på underlaget, fördröjs utredningen och därmed även utbetalningen till den skadade. I det här sammanhanget har försäk- ringsbolagen framfört önskemål om att nödvändiga uppgifter för skaderegleringen ska på ett effektivt sätt kunna inhämtas direkt från vårdinrättningar, , , Arbetsför- medling etc. Frågan om inhämtning av uppgifter och sekretess m.m. behandlas i nästföljande kapitel 13. Vid såväl handläggning av ärenden om sjukför- säkring och arbetsskadeförsäkring som vid försäkringsbolagens reglering av personskador uppkommer försäkringsmedicinska frågor av olika slag. En vanlig fråga vid t.ex. arbetsskador och trafikskador är om det finns samband mellan en skada och en viss händelse. En annan mycket vanlig fråga i trafikskadeärenden är vilken invaliditetsgrad en skada bör anses ha medfört. För att kunna bedöma sådana frågor på ett riktigt sätt är eller ett försäkringsbolag beroende av att kunna konsultera medi- cinsk expertis. har till sin hjälp försäkringsmedi- cinska rådgivare. Försäkringsbolag anlitar läkare som är knutna till respektive bolag som medicinska rådgivare. Läkarens utlåtande är bara rådgivande och det ingår som en del i underlaget för den bedömning som sedan görs av ärendehandläg- gare och försäkringsbolagets skadereglerare. Systemet med såväl försäkringsläkare hos som medicinska rådgivare som är knutna till försäkringsbolagen har ifrågasatts . Kritiken handlar oftast om att läkarna genom att vara knutna till och betalda av sin uppdragstagare inte skulle förhålla sig opartiska vid sin bedömning. Det brukar också anföras att den bedömning försäkringsläkaren gör har ett mindre värde än den behandlande läkarens bedömning eftersom försäk- ringsläkaren inte själv har undersökt den försäkrade. Tillvägagångssättet med en särskild konsulterad läkare och likaså kritiken av den ordningen är således i allt väsentligt densamma inom och försäkringsbolagens områden. Ett problem som uppmärksammats inom trafikförsäkringsbran- schen är hur man skulle kunna få till stånd en överprövning av de medicinska rådgivarnas utlåtanden. Ett resultat härav är att till finns knutna sakkunnigläkare. Dessa läkare gör, i regel efter beslut av TSN, rådgivande bedömningar i ärenden som ska prövas av nämnden. Det finns även en möjlighet för trafikförsäkringsbolag att få medicinska överprövningar utförda av nämndens läkare i ärenden som inte ska prövas av nämnden. Det är dock ytterst få ärenden där detta kan komma i fråga. En annan diskussion i frågan som förts är huru- vida det skulle gå att inrätta ett organ av medicinska rådgivare som är oberoende i förhållande till de enskilda försäkringsbolagen. Ett syfte med en sådan pool är att skapa möjlighet att vid behov få en oberoende och opartisk överprövning av den bedömning som gjorts av ett försäkringsbolags egen medicinsk rådgivare. Tanken är att en sådan möjlighet till överprövning skulle bidra till att skapa ökat förtroende för försäkringsbolagen och för de medicinska bedömningar som ingår i beslutsunderlaget i skadeärenden. Ett annat syfte är att kraftigt minska behovet av omprövningar och s.k. second opinions, vilket kan bidra till att förkorta handläggnings- tiderna. I diskussionen har det även anförts att säkra medicinska bedömningar och korta handläggningstider kan bidra till att den skadelidande i vissa fall kan återkomma snabbare till förvärvslivet. Utredningen har inhämtat att arbetet med att inrätta ett organ av ovan beskrivet slag bedrivs aktivt och har kommit långt. I detta nu finns dock inte något antaget förslag. Med tanke på den sålunda pågående processen anser utredningen att det i detta sammanhang inte bör lämnas något förslag inom ramen för försäkringsmedi- cinska bedömningar. När hela det ekonomiska ansvaret för trafikskador flyttas över på trafikförsäkringen kommer det att ställas nya krav på utbyte av information mellan trafikförsäkringsbolagen och de aktörer som även fortsättningsvis ska utge ersättningar för de personer som inte ska omfattas av de nya reglerna för trafikskadade. Det krävs även utbyte av information i de fall ersättningar ska utges enligt trafikskadelagen och andra ersättningssystem, exempelvis när en hel arbetsoförmåga på grund av sjukdom endast delvis beror på en trafikskada. För att försäkringsbolagen ska kunna hantera fall med oklara orsakssamband måste de ha tillgång till information om den trafikskadades hälsotillstånd. Bolagen måste också i dessa fall kunna samverka med , hälso- och sjukvården och även andra aktörer. Utredningen ska därför enligt sina direktiv överväga om det behövs författningsändringar för att säkra bola- gens tillgång till sådan information. Vid övervägandena ska särskilt beaktas förutsättningar för samverkan mellan privat verksamhet och offentlig, sekretessreglerna, tekniska förutsättningar för över- föring av information samt tillsyn och ansvar. Reglerna ska enligt direktiven utformas så att enskilda tillförsäkras ett gott skydd för sin personliga integritet. Enligt 2 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen (TF) har varje svensk medborgare rätt att ta del av allmänna handlingar. Detta är ett uttryck för vad som brukar kallas offentlighetsprincipen. Syftet är att främja ett fritt meningsutbyte och en allsidig upplysning. handling är enligt 2 kap. 3 § TF en framställning i skrift eller bild samt upptagning som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas endast med tekniska hjälpmedel. Handlingen är allmän om den förvaras hos en myndighet och dessutom är att anse som inkommen eller upprättad hos myndigheten. En patientjournal som upprättas inom den offentliga hälso- och sjukvården utgör exempel på en allmän handling. Journalen anses upprättad successivt allt eftersom anteckningar fortlöpande förs in i den. En sådan offentlig allmän handling ska enligt 2 kap. 12 § TF på begäran lämnas ut av myndigheten, om det inte finns någon sekretessregel som hindrar detta. I 2 kap. 2 § TF anges de skyddsintressen som ansetts kunna motivera undantag från huvudregeln om handlingsoffentlighet, bland annat skyddet för enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden. Sådana begränsningar i rätten att ta del av allmänna handlingar ska ske genom reglering i särskild lag eller, om det är lämpligare, i annan lag som den särskilda lagen hänvisar till. I offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) finns bestämmel- ser om tystnadsplikt i det allmännas verksamhet och förbud att lämna ut allmänna handlingar. Lagen innehåller också bestämmelser om myndigheters och andra organs handläggning vid registrering, utlämnande och övrig hantering av allmänna handlingar. Offentlig- hets- och sekretesslagen, som trädde i kraft , är en omarbetning av den tidigare sekretesslagen för att göra reglerna lättare att förstå och tillämpa.1 Med sekretess förstås enligt 3 kap. 1 § offentlighets- och sekre- tesslagen förbud att röja en uppgift, vare sig det sker muntligen, genom att allmän handling lämnas ut eller på något annat sätt. Uppgifter för vilka sekretess gäller får inte röjas för vare sig en enskild eller annan myndighet i andra fall än de som anges i offent- lighets- och sekretesslagen eller i lag eller förordning som den hänvisar till. Förbudet att röja sekretessbelagda uppgifter gäller för både myndigheten som sådan och myndighetens personal.2 Att tystnadsplikten är reglerad innebär också att den blir straffsanktio- nerad enligt 20 kap. 3 § , om inte annat anges. Påfölj- den för brott mot tystnadsplikten är böter eller fängelse . Offentlighets- och sekretesslagen omfattar både uppgiftsläm- nande till enskilda och uppgiftslämnande mellan myndigheter. Samma materiella bestämmelser gäller i båda fallen. 2008/09:150. bet. 2008/09:KU24, rskr. 2008/09:237. 28 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen. 8 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen. 2 § offentlighets- och sekretesslagen gäller sekretess mellan olika verksamhetsgrenar inom samma myndighet när de är att betrakta som självständiga i förhållande till varandra. De kan alltså inte utbyta uppgifter utan en föregående sekretessprövning. Det finns dock åtskilliga specialregler som på olika sätt gör undantag från sekretessen när det gäller uppgiftslämnande mellan myndigheter. Sekretessreglerna är i allmänhet utformade med så kallade skaderekvisit, vilka kan vara olika strängt utformade beroende på hur känsliga uppgifter det gäller. Det vanligaste är regler av typen att sekretess gäller om det kan antas att viss skada uppkommer om uppgiften lämnas ut. Detta kallas för rakt skaderekvisit och innebär att utgångspunkten är att uppgiften är offentlig. För vissa områden, exempelvis hälso- och sjukvården, gäller ett omvänt skaderekvisit, vilket innebär att sekretess gäller som huvudregel. Sekretessreg- lerna är då utformade så att sekretess gäller om det inte står klart att viss skada inte inträffar. Hos vissa myndigheter och i vissa verk- samheter finns inget skaderekvisit alls för uppgiften, exempelvis i familjerådgivning och i inom skatteområdet.3 I de fallen råder en absolut sekretess. Sekretessen kan dock även i dessa fall få vika för de undantag från sekretess som finns och för vilka redovi- sas längre fram. Uppgifter som finns hos myndigheter om en enskilds hälsotill- stånd eller andra personliga förhållanden kan omfattas av sekretess enligt flera olika bestämmelser i offentlighets- och sekretesslagen. Det är uppgiftens innehåll och det faktum att den förekommer i ett visst sammanhang som avgör om den ska sekretesskyddas eller inte. För trafikförsäkringsbolagen är det i första hand av intresse att få uppgifter från hälso- och sjukvården, och . I det följande utvecklas därför översiktligt vilka sekretessbestämmelser som gäller inom dessa verksamheter. 13.2.2Sekretessen inom hälso- och sjukvården Sekretessen inom den allmänna hälso- och sjukvården regleras i 25 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen. Enligt bestämmelsen föreligger som huvudregel en presumtion om att sekretess gäller för uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhål- landen, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den 3 Jfr 26 kap. 3 § första stycket och 27 kap. 1 § första stycket offentlighets- och sekretess- lagen. enskilde eller någon närstående till denne lider men. Sekretessen gäller därmed med ett omvänt skaderekvisit. Detta förutsätter en prövning i varje särskilt fall om uppgifter i exempelvis journalhand- lingar kan lämnas ut. Mot bakgrund av den mycket integritetskäns- liga information som hälso- och sjukvården hanterar, är det dock ovanligt att uppgifter lämnas ut efter en sådan sekretessprövning. Med personliga förhållanden avses vitt skilda förhållanden, från hälsotillstånd och liknande till en persons adress. Även uppgifter om någons personliga ekonomi faller in under detta begrepp. Ordet men har en mycket vid innebörd och är avsett att täcka olägenheter som inte i dagligt tal skulle kallas skada. Vid pröv- ningen bör i princip allt som den berörde individen upplever som ett mera påtagligt obehag kunna beaktas. Utgångspunkten är den berörda personens egen upplevelse.4 Det är alltså ingen objektiv prövning som ska göras. Samtliga verksamheter, som utgör hälso- och sjukvård eller annan medicinsk verksamhet, inom den offentliga sektorn har att tillämpa denna sekretessbestämmelse. Härav följer att all hälso- och sjukvård som lyder under samma nämnd inom ett landsting eller en kommun utgör en och samma verksamhetsgren i offentlighets- och sekretesslagens mening. En kommun eller ett landsting kan organi- sera sin verksamhet så att all hälso- och sjukvård lyder under samma nämnd. Detta innebär inte att det är fritt fram för hälso- och sjukvårdspersonal som arbetar inom samma myndighet att utbyta sekretessbelagda uppgifter. I patientdatalagen (2008:355) finns nämligen en bestämmelse om inre sekretess hos en myndig- het. Enligt 4 kap. 1 § patientdatalagen får den som arbetar hos en vårdgivare ta del av dokumenterade uppgifter om en patient endast om han eller hon deltar i vården av patienten, eller av annat skäl behöver uppgifterna för sitt arbete inom hälso- och sjukvården. Bestämmelserna i offentlighets- och sekretesslagen gäller inte utanför den offentliga verksamheten och omfattar därmed inte den enskilda hälso- och sjukvården. Lagen (1998:531) om yrkesverk- samhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS) omfattar emel- lertid även hälso- och sjukvårdspersonal i enskild tjänst. I denna lag finns särskilda bestämmelser om tystnadsplikt. Enligt 2 kap. 8 § första stycket LYHS får den som tillhör eller har tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen inom den enskilda hälso- och sjukvården inte obehörigen röja vad han eller hon i sin verksamhet har fått veta om 1979/80:2 del A s. 83. enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden. Obehö- righetsrekvisitet har här samma innebörd som i offentlighets- och sekretesslagens bestämmelser.5 Detta innebär att det i praktiken inte är någon större skillnad mellan den tystnadsplikt som gäller för hälso- och sjukvårdspersonal inom den offentliga respektive den enskilda hälso- och sjukvården. Patientdatalagens bestämmel- ser om inre sekretess omfattar även hälso- och sjukvårdspersonal inom den enskilda hälso- och sjukvården. Sekretesskyddet hos varierar beroende på verk- samhetens art. Inom försäkringsverksamheten tillämpas främst 28 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen. Av bestämmelsen framgår att i ärende enligt lagstiftningen om bland annat allmän försäkring eller arbetsskadeförsäkring, gäller sekretess för uppgift om någons hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det kan antas att den som uppgiften rör eller någon närstående till denne lider men om uppgiften röjs. Sekretess gäller alltså med ett rakt skaderekvisit. Precis som inom hälso- och sjukvårdens område ska begreppen andra personliga förhållanden och men ges en vidsträckt innebörd. Begreppet personliga förhållanden omfattar i princip alla uppgifter som kan hänföras till en enskild person, exempelvis uppgift om en persons arbetsförmåga eller hans eller hennes ekonomiska förhållanden i form av sjukpenning. Med begreppet men avses bland annat om det finns risk för att den enskilde lider ekonomisk förlust om vissa uppgifter lämnas ut. Sekretesskyddet hos regleras bland annat i 27 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen. Av bestämmelsen framgår att sekretess gäller i verksamhet som avser bestämmande av skatt, eller som avser taxering eller i övrigt fastställande av underlag för bestämmande av skatt för uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden. Här finns inget skaderekvisit, vilket innebär att sekretessen är absolut. Uppgift om den enskildes taxe- rade inkomst är dock offentlig. 1980/81:28 s. 22. Om en uppgift inte är sekretessbelagd, det vill säga offentlig, ska den lämnas ut till den som frågar efter den. Även en sekretessbe- lagd uppgift kan emellertid lämnas ut i vissa situationer. I offent- lighets- och sekretesslagen finns flera undantag från sekretess och sekretessbrytande bestämmelser, som innebär att en sekretess- belagd uppgift får lämnas ut under vissa förutsättningar. I detta sammanhang är det främst två situationer som är av intresse, nämligen när den enskilde samtycker till att uppgiften lämnas ut och när myndighetens uppgiftsskyldighet följer av lag eller förord- ning. Såsom framkommit motiveras sekretessbestämmelserna av olika skyddsintressen, bland annat skyddet för den enskildes personliga eller ekonomiska förhållanden. Det är då naturligt att den enskilde har rätt att själv förfoga över sekretessbelagda uppgifter. Denna huvudregel har också kommit till uttryck i flera bestämmelser i offentlighets- och sekretesslagen, bland annat i 12 kap. 1–2 §§. Enligt dessa bestämmelser gäller sekretess till skydd för en enskild inte i förhållande till den enskilde själv och kan i övrigt helt eller delvis efterges av honom eller henne, oavsett form av skaderekvisit eller om det råder absolut sekretess. Den enskildes rätt att själv förfoga över sekretessen innebär inom exempelvis hälso- och sjuk- vårdens område, att han eller hon har rätt att ta del av både munt- liga uppgifter och sin patientjournal. I patientdatalagen har detta uttryckligen reglerats i 8 kap. om rättigheter för den enskilde. Från ovanstående huvudregel finns vissa undantag. Som exem- pel kan nämnas att inom hälso- och sjukvårdens område gäller sekretess också i förhållande till den enskilde, om det handlar om uppgifter om hans eller hennes hälsotillstånd och det med hänsyn till ändamålet med vården eller behandlingen är av synnerligen vikt att uppgiften inte lämnas till honom eller henne.6 Inom den enskilda hälso- och sjukvården finns motsvarande bestämmelse i LYHS.7 Motsvarande bestämmelser om sekretess i förhållande till den enskilde finns även inom andra verksamheter, såsom social- tjänstens och socialförsäkringens områden. Ytterligare sekretessbrytande bestämmelser och undantag från sekretessen framgår bland annat av 10 kap. offentlighets- och sekretesslagen. Av särskilt intresse i detta sammanhang är 10 kap. 625 kap. 6 § offentlighets- och sekretesslagen. 72 kap. 8 § andra stycket LYHS. 28 § nämnda lag. Enligt bestämmelsen hindrar sekretess inte att en uppgift lämnas till en annan myndighet, om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning.