sou · GXB315 · 2010-01-01 00:00:00 — Utredningens förslag: Regeringen bör uppdra åt de centrala museerna att göra en särskild översyn av sådant material i deras förvaltning som har oklara ägarförhållanden. På det viset skapas ett underlag för att så långt möjligt söka fastställa det formella ägandet och förena detta med förvaltningsansvaret. Lån mellan museer är ett område som inte sällan varit föremål för diskussion inom sektorn. Låneverksamheten är resurskrävande och det har ofta varit oklart vilka standarder, regler och villkor som bör gälla. Lån- och depositionsområdet är därför, enligt utredningens bedömning, ett fält där ökad samordning borde kunna underlätta arbetet och spara resurser för annan verksamhet. Museer lånar konstverk och andra föremål av varandra i synnerhet i samband med utställningsproduktioner. De flesta större museer kan visa av sina samlingar i egna lokaler. Det är betydelsefullt för dem att även på andra sätt visa materialet för allmänheten. Ett sätt att öppna samlingarna för fler intresserade är att använda webben, ett annat att i högre utsträckning låna ut material till andra utställare. Utredningen har uppfattat det som angeläget att undanröja de hinder – reella eller upplevda – som hämmar en smidig låneverksamhet. Genom tydliga och inom museisektorn allmänt erkända principer för lånehantering torde materialets rörlighet kunna öka. På det viset kan samlingar som fallit i glömska bli mer använda, mer sedda och mer angelägna för publiken. Inom ramen för projektet rörande lån och depositioner har utredningen tillsatt en arbetsgrupp med representanter för både Samordningsprojekt inriktade mot museernas kärnverksamhet kommunala, regionala och nationella museer.60 Vid gruppens fem möten har diskuterats praktiska problem kring lånehantering, som packning och försäkringsfrågor, men även mer strategiska frågor kring lån, depositioner och näraliggande områden som förvärvspolicy. En enkätundersökning om de nationella museernas lån- och depositionsverksamhet har gjorts (bilaga 8). Vidare har en policy utarbetats med rekommendationer för lån mellan museer (bilaga 9). En standardiserad blankett för internationella lån, som arbetats fram inom ett EU-finansierat projekt för samlingarnas rörlighet, har också översatts till svenska (bilaga 10). I arbetsgruppen har de praktiska förutsättningarna för museernas lånehantering diskuterats. Diskussionerna har främst rört resursbehov i form av både arbetstid och ekonomiska medel, samt säkerhet och försäkringsfrågor. Allmän enighet synes råda i arbetsgruppen om att kostnadsläget är svåröverblickbart, men att de avgifter som tas ut av lånande institutioner långt ifrån täcker de reella kostnaderna för administration, konservatorsinsatser, packning etc. Det finns kulturpolitiska argument för en generös utlåningspolicy, men måste man beakta att det kan bli mycket tungt för vissa institutioner att prioritera omfattande lån till andra museer framför sin egen verksamhet. Vad gäller försäkringsfrågor bedömer utredningen att kunskapen om den statliga utställningsgaranti som administreras av och Kammarkollegiet är otillräckligt spridd i sektorn. En särskild informationsinsats synes vara motiverad. Ett specifikt problem rör Konventionen om internationell handel med utrotningshotade arter av vilda djur och växter (CITES).61 är bl.a. genom att följa särskilda import- och exportregler rörande över 30 000 arter.62 Avsikten är att skydda utrotningshotade arter genom att motverka handel med 60Norrköpings konstmuseum och , och , samt , , , , och . 61Convention on International Trade in Endangered Species of Wild Fauna and (1973- 03-03). 62EG Rådets förordning nr 338/97. Samordningsprojekt inriktade mot museernas kärnverksamhet t.ex. elfenben, vissa växter och pälsverk. För svenska museer som vill låna ut historiskt material till icke-kommersiella institutioner i andra länder kan det byråkratiska arbetet att bli mycket omfattande. har regeringens uppdrag att säkra konventionens tillämpning och en diskussion har inletts om huruvida det är möjligt att lindra museernas administrativa belastning i samband med CITES-relaterade ärenden. Som beskrivs i utredningens PM om lån och depositioner vid nationella museer (bilaga 8) finns vissa oklarheter rörande de centrala museernas föremålsförvaltning. Flera av de nationella institutionerna har sedan många decennier deponerat omfattande samlingar hos andra museer m. fl. (se vidare kapitel 2.4). Eftersom statliga museer bl.a. av förvaltningstekniska skäl har små möjligheter att gallra ut och avföra föremål ur sina samlingar, har de i stället gjort omfattande depositioner av material som enligt utredningens uppfattning i flertalet fall borde avregistreras och föras över till den institution som de facto förvaltar det. granskade 2006 bl.a. de statliga museernas kontroll över sina samlingar.63 Flera museer fick då rekommendationen att skärpa depositionsverksamheten. Mycket material från de nationella museerna är, ofta , deponerat i bl.a. andra museer, skolor, kyrkor och hembygdsföreningar. rekommenderade en kartläggning av om föremålen finns kvar och hur ägarförhållandet ser ut.64 Museerna rekommenderades vidare att omvandla depositionerna till tidsbegränsade lån65 och flera institutioner har inlett resurskrävande inventeringar av berört material. Erfarenhet finns också på många museer av juridiska komplikationer som kan uppstå rörande indeponerat material från numera nedlagda ägarorganisationer. Det kan vara svårt att motivera magasins- och konserveringskostnader för föremål som tillhör någon annan. Andra svårigheter rör bl.a. försäkringsfrågor, konserveringsinsatser och lån till tredje part där det kan komplicera processen att den institution som förvaltar ett material inte har formell beslutanderätt över det. 63Riksrevisionens revisions-PM rörande kontrollen över samlingarna vid samtliga museimyndigheter (Dnr 32-2006). Samordningsprojekt inriktade mot museernas kärnverksamhet Museikoordinatorn menar, med stöd i arbetsgruppens diskussioner, att strävan bör vara att avsluta de centrala museernas så kallade uppordnings- eller evighetsdepositioner (se vidare bilaga 8). Den formella äganderätten bör om möjligt kopplas till det långsiktiga förvaltningsansvaret, och samtliga lån tidsbegränsas till högst . Erfarenheten visar att museerna har bättre kontroll över lån än över depositioner och en sådan omvandling skulle alltså stärka skyddet för föremålen. Det skulle vidare effektivisera arbetet för alla berörda institutioner om endast aktiva och aktuella lån behövde hanteras löpande. Utredningen bedömer att begreppet deposition bör reserveras för det mindre antal fall där syftet är en permanent överföring till den förvaltande institutionen men där rättsliga hinder (t.ex. donationsvillkor) finns för fullständig formell överlåtelse av det juridiska ägandet. De museiutredningar som tidigare presenterats har ofta pekat på vikten av att främja en ökad låne- och depositionsverksamhet. museiutredning siktade på en specialisering där de nationella museerna kunde stå för en större andel av förvärv, vårdinsatser och magasinering – och där andra institutioner ändå genom frekventa inlån skulle kunna presentera det samlade kulturarvet för publiken.66 Riksutställningar tänktes få en central roll som förmedlande länk mellan å ena sidan de centrala museernas expertis och samlingar, och å andra sidan de regionala museernas utställningssalar och publikkontakt.67 I det utredningsuppdrag fick 1983 framhölls de centrala museerna som en för hela landet gemensam museiresurs.68 En viktig uppgift var t.ex. att genom vandringsutställningar, depositioner och utlån medverka till att föremål kunde visas i olika delar av landet.69 Vissa centrala museer var redan generösa med lån och depositioner, menade utredningen, och uppdraget föreslogs stärkas genom ansvarsmuseireformen. museiutredning kunde dock konstatera en obrutet stark koncentration av utställningsverksamhet till . Betänkande av musei- och utställningssakkunniga (SOU 1973:5) s. 69Museiförslag, överväganden och förslag angående de centrala museernas uppgifter och ansvar för landets museiväsende (1986:3) s. Samordningsprojekt inriktade mot museernas kärnverksamhet kritisk mot de centrala museernas bristande stöd till andra institutioner. Lån och depositioner var alltför dyra för mottagarna, menade den, och vandringsutställningarna för få – till och med färre än före ansvarsmuseireformen (se avsnitt 5.2.1).70 () har under en följd av år, och med stöd från bl.a. , Media and Sports (DCMS) och Museums, Libraries and () drivit nytänkande projekt för att öka föremålssamlingarnas rörlighet. På många brittiska museer finns (precis som på de svenska) mängder av material som varken visats offentligt eller beforskats . De projekt som MA initierat har sökt nya sätt att göra föremålen angelägna igen, bl.a. genom lån mellan institutionerna.71 Även håller en hög profil i arbetet med samlingsvård, inte minst genom Erfgoed Inspectie Nederland som bl.a. utövar tillsyn över landets statligt ägda föremålssamlingar. har också, genom Instituut Collectie Nederland (ICN), drivit på det internationella arbetet i flera EU-stödda initiativ rörande bl.a. lån. Ett är den fleråriga satsningen för samlingarnas rörlighet som, i linje med EU:s ministerråds allmänna strävan att öka rörligheten på kulturområdet, initierades 2002.72 En rad arbetsgrupper har inom projektets ram presenterat konkreta lösningar i syfte att underlätta lån av museiföremål mellan institutioner i olika unionsländer.73 En produkt av detta arbete är en standardiserad blankett för rapportering av lokal- och anläggningsstatus (facilities report) som , inom ramen för utredningen översatt till svenska (bilaga 10), kan bidra till att lindra den administrativa bördan för berörda museer. 70Minne och bildning. Museernas uppdrag och organisation. betänkande (SOU 1994:51). 71Se rapporterna Collections for the Future, report of a Inquiry (2005) respektive Making Collections Effective (2007). 72Council of Union resolution on a new work plan on European cooperation in the field of culture (2002/C 162/03). Samordningsprojekt inriktade mot museernas kärnverksamhet 2.3.4Slutsatser och återstående utmaningar Bland frågor som inte funnits tid att fördjupa sig i finns ytterligare policy-dokument som uttryckligen efterfrågas från arbetsgruppen och andra verksamma i sektorn. Här kan nämnas dels en policy för lån till och från samarbetsparter som inte är museer, dels en vägledning för avveckling av tidigare ingångna depositionsavtal. En annan fråga som kräver fortsatt diskussion rör de direkta kostnaderna för lånehanteringen och vilken part som bör bära ansvaret för att täcka dem. Utredningen bedömer att samarbete mellan museerna skulle underlättas om varje museum formulerade och offentliggjorde en tydlig lokal policy för sin låneverksamhet. En annan betydelsefull fråga rör oklarheterna kring det material i statliga museers förvaltning som har osäkra ägarförhållanden. Detta förhållande borde ses över med strävan att så långt möjligt fastställa det formella ansvaret och förena det med den långsiktiga förvaltningsuppgiften. Staten som huvudman har här en viktig en roll som föregångare och gott exempel för den övriga museisektorn. Utredningens bedömning: På många museer finns material som eventuellt skulle kunna gallras och överföras till andra institutioner. Så sker dock sällan och utredningen bedömer att museerna skulle vara betjänta av en mer aktiv diskussion rörande gallringsfrågan som lämpligen kunde initieras från central samordnande nivå. En sådan diskussion skulle underlättas om samtliga museer individuellt formulerade och offentliggjorde en tydlig policy för gallring. Utredningens förslag: Lagstiftningen bör förtydligas på två punkter. Osäkerhet om tolkningen av de villkor som enligt lag om statsbudgeten (1996:1059) gäller för statens egendom utgör ett hinder för en aktiv förvaltning och förädling av de statliga musernas samlingar. Förtydliganden därvidlag skulle tjäna som stöd för ett mer aktivt arbete med gallringsfrågor. Utredningen menar att det också finns behov av förtydliganden av hur kapitalförsörjningsförordningen (1996:1188) ska tolkas, i synnerhet rörande museernas möjlighet att disponera Samordningsprojekt inriktade mot museernas kärnverksamhet eventuella intäkter vid försäljning av gallrade museiföremål. Här bör beaktas de museietiska regler som () formulerat i just denna fråga. Vid möten i utredningens arbetsgrupp för lån och depositioner74 (se kapitel 2.3), har även gallring diskuterats. Samma fråga har väckts i samband med diskussioner om samlingarnas forskningsrelevans inom utredningens forskningsnätverk75 (se nedan kapitel 2.5). Museikoordinatorn ser museernas samlingar som den grundläggande basen för all övrig verksamhet vid museerna. Det är just samlingarnas betydelse som gör det nödvändigt att diskutera deras innehåll. Med gallring avses här möjligheten att på professionella grunder utmönstra föremål ur en museisamling. Utredningens bedömning är att gallring bör ses som en i samlingsförvaltningen lika central uppgift som förvärv och dokumentation. I arbetsgruppen för lån och depositioner har framförts fördelarna med att gallra vid källan och alltså avstå från osäkra eller svårbedömda förvärv. Utredningen instämmer i detta men vill peka på den risk som ligger i att tillförseln av nya föremål helt avstannar. Många museiprofessionellt verksamma vittnar om en på många håll mycket strikt hållning till nyförvärv, i synnerhet av material med resurskrävande behov av vård och konservering. Museernas magasin är fyllda med äldre material. Genom en mer aktiv gallring skulle det kanske vara möjligt att ge både fysiskt och ekonomiskt utrymme för en bättre balanserad helhet. 74Med representation för kommunala museer (och ), regionala museer (och ) samt centrala museer; , , , , och . 75Med representation för samtliga centrala museer; Arbetets museum, , Livrustkammaren och med stiftelsen , , med , , , , , , Statens maritima museer, Statens museer för världskultur, Statens musiksamlingar samt . Samordningsprojekt inriktade mot museernas kärnverksamhet I forskningsnätverkets diskussioner har enighet rått om att gallring är nödvändig. har deltagarna varit noga med att framhålla att gallring inte kan baseras på någon exakt vetenskap. Alla värden tycks obeständiga och fluktuationen kan röra både forskningsintresse, ekonomiskt värde, skönhetsbedömning och publikrelevans. Alla samlingsbeslut vilar på värdering och bedömning, och Utredningen menar, med stöd i nätverksmötena, att varje museum öppet och tydligt bör kunna formulera de kriterier som styr dess beslut om sådant som förvärv och gallring. För att kunna gallra föremål krävs tidsperspektiv, överblick och fördjupad kunskap om bl.a. den kategori eller materialgrupp de representerar. Det är resurskrävande att bygga denna kontext och ett ofta anfört argument mot gallring är att det är dyrt att inventera föremålssamlingarna, och även att genomföra den praktiska gallringsprocessen. kan en gallringsdiskussion vara ett incitament att skärpa uppmärksamheten på föremålen och samlingarna, diskutera deras värde och därigenom stärka deras roll. Museikoordinatorn anser att gallringsarbete är ett verktyg för att höja samlingens kvalitet, och att sådan kvalitativ inventering väl kan motivera sina kostnader. Beslut om gallring leder vidare till andra avgörande beslut om hur de gallrade föremålen ska hanteras. Dessa kan t.ex. överföras till rekvisitasamling, återföras till ursprunglig ägare, bytas, säljas, destrueras eller skänkas till ett annat museum. Sådana överväganden är dock sekundära i förhållande till gallringsbesluten som bör tas på rent professionella grunder och utan hänsyn till exempelvis föremålens ekonomiska marknadsvärde. Samordningsprojekt inriktade mot museernas kärnverksamhet Är det tillåtet att gallra? De flesta museer har formell rätt att utöka sin samling genom att samla in nya föremål. Specifika svårigheter att införliva nytt material kan finnas på områden som samtida konst, som ibland betingar mycket höga priser, eller utomeuropeiskt material med oklar proveniens (härkomst). Men annars finns normalt inga formella hinder att utöka samlingen. När det gäller gallring är situationen mer otydlig. Utredningen kan konstatera att de centrala museimyndigheterna i är oklara över sin lagliga rätt att utan särskilda regeringsbeslut förädla samlingarna genom att gallra ut och avföra material.76 Ytterligare ett problem gäller dispositionen av eventuella intäkter vid försäljning som, sägs det, måste återgå till statskassan.77 Denna osäkerhet stärker inte incitamenten för aktiv gallring. ICOM:s etiska regler ger uttryckligt stöd för ansvarsfull gallring. De är också tydliga när det gäller eventuella intäkter som endast bör användas till förmån för befintliga samlingar eller nyförvärv.78 Det finns emellertid åtskilliga etiska och juridiska frågor som i de enskilda fallen måste besvaras innan det går att gallra bland t.ex. föremål som kommit till ett museum genom gåva eller donation. Vägledning finns dock att hämta bl.a. i och , se nedan. Utredningen bedömer att de centrala museerna, liksom sektorn i sin helhet, skulle behöva stöd från huvudmännen för en mer aktiv hållning till samlingarnas strategiska förvaltning, inklusive både förvärv och gallring. De centrala museernas befogenhet att gallra behöver förtydligas. Enligt utredningens bedömning bör centralmuseerna ha samma befogenhet att gallra som att samla in material. är det angeläget att undersöka hur eventuella intäkter i samband med gallring, i enlighet med och internationell praxis, kan säkras för museernas samlingsvård. Utredningen menar att det behövs en översyn av budgetlagens tillämpning på detta specifika område. Eventuellt bör även föreskrifter utarbetas av till stöd för museernas tillämpning av Kapitalförsörjningsförordningen. 76Lag om statsbudgeten (1996:1059). 77Kapitalförsörjningsförordningen (1996:1188). 78International regler § 2.12–2.17 (Svenska ICOM 2005). Samordningsprojekt inriktade mot museernas kärnverksamhet Gallring i museernas samlingar har varit en återkommande diskussionsfråga i sektorn, men i konkret tillämpning en ytterligt marginell företeelse. fanns en uttrycklig oro för de snabbt växande samlingarna och vad som kunde beskrivas som en ibland oklar förvärvspolicy. museiutredning pekade på vikten av att koppla forskning till insamling, bl.a. därför att det annars fanns en risk att samlingen kommer att uppfattas som ett mål i sig.79 Utredningen pekade vidare på behovet av en väsentligt ökad gallring i samlingarna, och i synnerhet då i en del av det tidigt insamlade material som saknade erfoderliga uppgifter om härkomst, tillverkning eller funktion.80 Dessa idéer fick inget påtagligt genomslag i den museala praktiken. museiutredning presenterade stora planer för drastisk föremålsgallring. I sitt resonemang om museernas roller konstaterade utredningen att samlingsorienterat arbete slukade stora resurser. Enligt utredningen var museernas styrelser och tjänstemän eniga om att föremålsvården generellt prioriterades på bekostnad av publika insatser.81 Utredningen belyste vidare museisamlingarnas stora behov av uppordning och registrering, vård och konservering. Många tusen extra årsverken skulle krävas för att hinna ikapp eftersläpningen. saknade museiväsendet principer för gallring och detta, fastslog utredningen, var ett problem som måste lösas.82 Utredningen föreslog en räddningsaktion som skulle ge arbete åt flera hundra personer krisår.83 Den kom att delvis genomföras i . Utredningen menade vidare att de centrala museikoncerner som var betänkandets huvudförslag skulle åläggas att utarbeta bevarandeprogram inklusive en prioritetsklassning av samlingarna som skulle ligga till grund för gallring.84 Detta blev däremot aldrig förverkligat. Betänkande av musei- och utställningssakkunniga (SOU 1973:5) s. 62. 81Minne och bildning. Museernas uppdrag och organisation. betänkande (SOU 1994:51) s. 90. Samordningsprojekt inriktade mot museernas kärnverksamhet Svenska museer gallrar ibland farliga föremål (asbest, radioaktivt material etc.) eller kasserar objekt som fått irreparabla skador, men det är sällsynt. Aktuella erfarenheter av mer omfattande gallringsarbete finns framför allt på , som bedömer att nuvarande lagstiftning ger utrymme för gallring av material ur samlingarna. Inom ramen för Gallra och bruka har Armé- museum formulerat en gallringspolicy. Museet har därefter gått igenom hela sin samling, med många nästan identiska objekt från Försvarsmaktens förråd, och bl.a. kasserat 6 000 föremålsnummer. för noggranna register över gallringen och alla beslut i processen. Bara undantagsvis har museet låtit skrota utgallrade föremål. Försäljning har diskuterats men ännu inte genomförts i större skala. Det material gallrat har i allmänhet återgått till Försvarsmakten eller skänkts till andra museer. 2.4.3Nederländerna och gallrar aktivt I har Instituut Collectie Nederland (ICN), som förvaltar den statligt ägda konstsamlingen, drivit ett mycket aktivt arbete för att minska dess omfång.85 Denna process har även inspirerat en bredare gallringsdiskussion i hela sektorn. kan holländska museer köpa, sälja eller byta utgallrat material genom ett offentligt öppet auktionssystem på Internet. Museiinstitutioner har företräde, men även privatpersoner kan köpa gallrade föremål. Syftet är att renodla och förädla museernas samlingar, koncentrera resurserna och ge de gallrade föremålen bästa förutsättningar i ny miljö. I är det museiföreningen () som, i anslutning till annat samlingsfokuserat arbete, lett projekt för en intensifierad gallringsdiskussion i sektorn. Föreningen reviderade 2007 sina stadgar så att dessa, utan konflikt med ICOM:s etiska regler, skulle ge tydligare stöd för gallring. MA har också tagit fram en handledning för att stödja museernas operativa gallringsarbete.86 Syftet är att varje museum ska kunna befria sig från material som inte bidrar till att stärka samlingens helhetsvärde. 86Disposal toolkit, guidelines for museums (2008). Samordningsprojekt inriktade mot museernas kärnverksamhet Målet är att de gallrade föremålen ska placeras på andra museer och liknande där de kan bli bättre omhändertagna, ges bättre kontext och bli mer tillgängliga för publiken. Resurser för personal, konservering, magasinering etc. ska vidare kunna riktas mot det material som är mest betydelsefullt för respektive museum. Processerna är öppna och dokumenteras.87 Beslut om gallring fattas självständigt av enskilda museer, som dock, om de inte följer vedertagna etiska regler, riskerar att uteslutas ur MA, förlora sin ackreditering och därmed i princip utestängas från offentligt stöd. 2.4.4Norge och tar fram riktlinjer I våra närmaste grannländer arbetar de centrala museimyndigheterna med stöd och riktlinjer för prioriterade samlingsfrågor. Danska Kulturarvsstyrelsen har utarbetat och webbpublicerat vägledningar för sådant som insamling och registrering, och i har ABM-utvikling tagit fram flera standarder för bl.a. katalogisering.88 För gallring gäller att statsunderstödda museer i enlighet med den danska museilagen måste ha Kulturarvsstyrelsens tillstånd. Utgallrat material kan gå tillbaka till den ursprungliga givaren, överföras till rekvisitasamling eller motsvarande, skänkas till ett annat museum eller destrueras. Tillstånd ges inte för försäljning eller gåva utanför kretsen statsunderstödda museer. I har man inte kommit lika långt med frågan, men ABM- utvikling menar att gallring är möjlig om den genomförs med stor försiktighet. Där finns ännu inga definitiva nationella rekommendationer för gallring, men 1999 skrevs preliminära riktlinjer för lån, gallring och återförande (repatriering). Arbete pågår med nya rekommendationer och det följer huvudlinjerna i den brittiska modellen. De beskrivna initiativen har inte i något av de berörda länderna lett till någon våldsam ökning av mängden utgallrat material.