sou · GYB3103 · 2010-12-23 00:00:00 — I bestämmelsen, som har behandlats ovan i avsnitt 6.4.7, anges vad ett tillstånd ska innehålla, vilket naturligtvis också får betydelse för hur en ansökan bör utformas. Ett tillstånd ska för det första innehålla grundläggande uppgifter om vilken infiltrationsoperation tillståndet avser samt tillståndet gäller. Enligt andra stycket får tiden för ett tillstånd inte bestämmas längre än nödvändigt och det får heller inte över- stiga för beslutet. Vidare ska tillståndet innehålla uppgift om vilka gärningar till- ståndet avser. Gärningarna, eller de grupper av gärningar det kan bli fråga om, ska preciseras så långt det i den aktuella situationen är möjligt och det bör normalt krävas att gärningarna preciseras genom angivande av författning samt vilka kapitel, eller om det rör sig om enstaka gärningar, vilka lagrum som kan överträdas. Vilken precision som är nödvändig för att möjliggöra en pröv- ning torde kunna variera något beroende på vilken typ av gärning det är fråga om. Om en ansökan t.ex. avser tillstånd att begå en gärning som innefattar ett konkret intrång i enskilds intresse (t.ex. ett hemfridsbrott) torde i regel större precision krävas än om an- sökan avser en gärning som endast innefattar ett abstrakt faremoment (t.ex. en överträdelse av föreskrifter på livsmedelsområdet). Likaså torde viss precision krävas för att det ska vara möjligt att bedöma om en gärning innefattar sådan medverkan i mindre mån som avses i 23 kap. 5 § BrB. Om det inte längre finns skäl för utförandet av en straffbelagd gärning ska beslutet hävas. Har beslutet fattats av rätten får det hävas även av åklagaren. Har beslutet fattats av Nämnden får det hävas även av polismyndigheten. Paragrafen innebär att ett beslut om att tillåta utförandet av en straffbelagd gärning ska hävas när det inte längre finns skäl för be- slutet. Beslutet ska kunna hävas av såväl av den ansökande som den beslutande myndigheten. I situationen där ett tillstånd meddelats i underrättelseverk- samhet men operationen övergår till förundersökning ska åklagaren informeras om att infiltrationsoperationen pågår samt om det beslut om rätt att begå annars brottsliga gärningar som finns. I en sådan situation har åklagaren en rätt och skyldighet att häva ett beslut som inte längre bör gälla. Om infiltrationsopera- tionen i en sådan situation delvis ska fortsätta inom underrättelse- verksamheten avser åklagarens hävningsbeslut endast den del av operationen som ryms inom förundersökningen. En gärning som vidtas inom ramen för en sådan infiltrationsoperation för vilken ett tillstånd enligt 1 § har meddelats, utgör inte brott under förutsättning att gärningen 1.är direkt jämförbar med någon av de gärningar som avses i till- ståndet, och 2.uppfyller de allmänna krav som följer av 1 och 2 §§. Bestämmelsen som har behandlats ovan i avsnitt 6.4.9 innebär att den ansvarsfrihet som tillkommer en gärning som omfattas av ett tillstånd utsträcks till att gälla också gärningar som är direkt jäm- förbara med de som avses i tillståndet. I sak betyder detta att de gärningar som anges i ett tillstånd kommer att ges en normerande karaktär och fungera som ett slags måttstock för vad som inom ramen för en viss operation kommer att vara tillåtet att göra. För att en gärning ska vara tillåten förutsätts att den är jäm- förbar med en gärning som avses i tillståndsbeslutet, dvs. att gär- ningen framstår som utbytbar med de som avses i tillståndet, samt att den uppfyller de allmänna förutsättningar som gäller för med- delande av tillstånd enligt 1 och 2 §§ i detta kapitel. att också de krav som följer av 2 § och som normalt bedöms av beslutsmyndigheten vid meddelandet av ett tillstånd ska vara upp- fyllda för att ansvarsfrihet ska kunna medges. Vid bedömning av om en gärning kan anses vara jämförbar med en som avses i tillståndet ska hänsyn tas till gärningens straffvärde, till vilka skyddsintressen som träds för när men också till gärningens karaktär. Jämförbarhet bör sålunda kunna anses föreligga om gärningarna är straffvärdemässigt likvärdiga och skyddsintressena bakom de över- trädda bestämmelserna är likartade, t.ex. om tillståndet avser brott mot livsmedelslagstiftningen och polismannen senare blir tvungen att begå brott mot annan lagstiftning av administrativ karaktär. Jämförbarhet bör emellertid också kunna föreligga när gärningen till sin karaktär är jämförbar med den som avses i tillståndet. Om tillstånd t.ex. har getts att delta vid förflyttning och förvaring av narkotika och det senare visar sig att transporten inte innehåller narkotika utan stöldgods bör medverkan till häleri anses vara en gärning jämförbar med medverkan till narkotikabrott. För att gär- ningar av olika slag ska kunna anses jämförbara på detta sätt bör normalt förutsättas att skillnaden i straffvärde inte är betydande. Som framgår av bestämmelsen fordras i tillägg att gärningen uppfyller de krav som följer av 1 och 2 §§. Detta innebär att ansvarsfrihet förutsätter att gärningen är sådan att tillstånd skulle ha beviljats om gärningen funnits med i den ursprungliga tillstånds- ansökan. Om tillstånd har sökts men till viss del inte beviljats kan bestämmelsen alltså inte tillämpas i förhållande till de gärningar för vilka tillstånd inte beviljats. Vad som i detta kapitel föreskrivs om utförande av en straffbelagd gärning ska tillämpas även på en gärning som kan föranleda sanktions- avgift. Bestämmelsen har behandlats ovan i avsnitt 6.4.4. Enligt bestäm- melsen ska reglerna i kapitlet tillämpas också på en gärning som kan föranleda sanktionsavgift. Detta innebär att ett tillstånd inte bara kan avse gärningar som är straffbelagda, utan också sådana som endast – eller vid sidan av den straffrättsliga sanktionen – kan föranleda påförande av sådana administrativa avgifter med bestraff- ande karaktär som går under benämningen sanktionsavgifter. 7 kap. Biträde av enskilda Vid åtgärder enligt 2 eller 4 kap. får polisen, om det finns särskilda skäl, ta biträde av enskilda. Detsamma gäller vid infiltrationsverksamhet och andra provokativa åtgärder än de som avses i 5 kap. Bestämmelsen motsvarar den oreglerade möjlighet som redan finns för polisen att ta biträde av enskilda personer. Den omfattar både åtgärder under förundersökning och i underrättelse- verksamhet. Med enskilda personer avses sådana personer som inte är an- ställda vid någon av de brottsbekämpande myndigheterna, dvs. i var- dagligt tal privatpersoner. Som framgått ovan tar regleringen sikte på situationer när polisen vid genomförande av en åtgärd tar biträde av en enskild. Den träffar följaktligen inte situationer där den enskilde själv beslutar att vidta åtgärden. Bedömningen av om det är fråga om en biträdessituation eller en situation där den enskilde agerar självständigt måste göras mot bakgrund av omständigheterna i det enskilda fallet. I linje med vad som sagts ovan bör emellertid enbart den omständigheten att polisen tillhandahåller viss teknisk utrustning i sig inte vara till- räckligt för att anse att det är polisen som genomför åtgärden. Det krav på särskilda skäl som uppställs motsvaras av de förut- sättningar för anlitande av enskilda personer som framgår av praxis och har tydliggjorts genom bl.a. uttalanden inom ramen för i JO:s och JK:s tillsynsverksamhet. Detta innebär att det för att särskilda skäl ska föreligga så måste anlitandet av enskilda ske med stor försiktighet och endast i undantagsfall. Vidare krävs för att sär- skilda skäl ska anses föreligga att det finns anledning att anta att en polis inte skulle ha kunnat användas för uppdraget. Bestämmelsen har motiverats i avsnitt 8.3.1. Vad som föreskrivs i 2 kap. 2 § om företrädare för myndigheten ska, när en enskild lämnar biträde enligt 1 §, i stället gälla den enskilde. Paragrafen innebär att det – när en enskild lämnar biträde vid dold eller vilseledande upptagning av ljud t.ex. genom att bära en kropps- buren mikrofon – är tillräckligt för att ljudupptagning ska få ske att den enskilde deltar i det samtal, sammanträde eller sammankomst som är föremål för ljudupptagningen i stället för en företrädare för myndigheten. Vid åtgärder enligt 5 eller 6 kap. samt 9 kap. 1 § får polisen, om det finns synnerliga skäl, ta biträde av enskilda. Sådant biträde får endast avse åtgärder som syftar till att en polisman ska kunna genomföra de åtgärder som avses i tillståndet. Bestämmelsen ger befogenhet för polisen att ta biträde av enskilda vid åtgärder enligt lagförslagets 5 och 6 kap., dvs. särskilda provo- kativa åtgärder och annars brottsliga gärningar. Den omfattar även Säkerhetspolisens användning av särskilda provokativa åtgärder i underrättelseverksamheten enligt 9 kap. 1 §. Bestämmelsen har moti- verats i avsnitt 8.3.3. I bestämmelsen uppställs ett krav på synnerliga skäl för att polisen ska få ta biträde av enskilda. Detta krav medför att anlitandet av privatpersoner ges stränga restriktioner och hänger samman med den komplexitet som omger frågorna kring särskilda provokativa åtgärder och möjligheten att utföra annars brottsliga gärningar. Synnerliga skäl enligt bestämmelsen kan föreligga t.ex. om en polis- man behöver biträde för att komma in i en sluten kriminell samman- slutning, där det kan vara i princip omöjligt att komma in för den som saknar en viss etnisk härkomst eller en omvittnat kriminell bakgrund. Att det ska handla om att biträda polisen innebär att den en- skilde inte själv ska agera som provokatör eller delta i brottslig verksamhet. Syftet med biträdet ska i stället normalt vara att intro- ducera en polisman och på sådant sätt möjliggöra för polismannen att utföra de särskilda provokativa åtgärderna enlig lagförslagets 5 kap. eller de annars brottsliga gärningarna enligt lagförslagets 6 kap. För Säkerhetspolisen gäller dock vissa särskilda förutsättningar enligt 9 kap. 5 §. Frågor om biträde av enskilda prövas av den beslutsinstans eller besluts- fattare som enligt 2, 4–6 eller 9 kap. har att besluta om åtgärden. Av bestämmelsen framgår att det är den beslutsinstans eller besluts- fattare, t.ex. förundersökningsledare eller domstol, som har att be- sluta om åtgärden i sig som även prövar frågor om biträde av en- skilda i anslutning till åtgärden. Förundersökning får läggas ned om det finns anledning att anta att det genom förundersökningens fortsatta bedrivande eller genom lagföring av brottet skulle uppstå en påtaglig risk för att avslöja, eller på annat sätt äventyra syftet med, en infiltrationsoperation. Om brottet kan an- tas medföra strängare straff än böter krävs dock att det är uppenbart att 1.brottet avser sådan gärning som, om den bedöms enligt regleringen om medverkan till brott, skulle utgöra medverkan i mindre mån enligt 23 kap. 5 § , eller 2.brottet har ett avsevärt lägre straffvärde än det brott eller den brotts- liga verksamhet som infiltrationsoperationen riktar sig mot. Om förutsättningar för att lägga ned en förundersökning enligt första stycket föreligger redan innan en sådan har inletts, får det beslutas att förundersökning inte ska inledas. Beslut enligt denna bestämmelse meddelas av åklagaren. Beslut får med- delas endast under förutsättning att något väsentligt allmänt eller en- skilt intresse inte åsidosätts. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 9.5. I bestämmelsens första stycke införs en möjlighet att lägga ned en förundersökning, om det behövs för att inte avslöja en infiltra- tionsoperation. För att denna möjlighet ska kunna användas krävs att det genom förundersökningsarbetet eller lagföringen skulle upp- stå en påtaglig risk för att avslöja eller på annat sätt äventyra syftet med en infiltrationsoperation. I samband med att fråga om att lägga ned en förundersökning uppkommer, måste en bedömning göras av den aktuella brottslighetens straffvärde i förhållande till straff- värdet för den brottslighet som infiltrationsoperationen tar sikte på. Möjligheten att lägga ned en förundersökning kommer främst att komma till användning vid förundersökningar rörande bötes- Det ges dock även vissa möjligheter att lägga ned en förundersökning även om strängare straff kan bli aktuellt. Det rör sig om två typsituationer, dels om brottet avser sådan gärning som, om den bedöms enligt regleringen om medverkan till brott, skulle utgöra medverkan i mindre mån enligt 23 kap. 5 § BrB, dels när förundersökningen rör ett brott med ett avsevärt lägre straffvärde än det brott eller den brottsliga verksamhet som infiltrationsopera- tionen riktar sig mot Av andra stycket framgår att beslut får fattas om att en förunder- sökning inte ska inledas om det finns förutsättningar för att lägga ned en förundersökning enligt första stycket föreligger redan innan en sådan har inletts. Stycket motsvarar vad som gäller vid nedlägg- ning av förundersökning enligt 23 kap. 4 § RB. I tredje stycket anges att det är åklagare som beslutar att lägga ned eller inte inleda förundersökning i dessa fall. Av 10 § åklagar- förordningen framgår att det i vissa fall endast är vissa åklagare i chefsställning som får besluta om att lägga ned eller inte inleda en förundersökning. Denna begränsning, som Utredningen om för- undersökningsbegränsning har föreslagit ska avskaffas (se SOU 2010:43), är inte tillämplig i förevarande fall. Beslut att lägga ned eller inte inleda en förundersökning kan alltså fattas av alla åklagare. Av tredje stycket följer vidare den grundläggande förutsätt- ningen för beslut om att lägga ned eller inte inleda förundersökning är att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts genom beslutet. En motsvarande bestämmelse finns avseende åtals- underlåtelse i 20 kap. 7 § RB. Begreppen allmänt intresse och enskilt intresse är svårdefinierade och får prövas från fall till fall. I för- arbetena har angetts olika exempel på vad som kan falla under begreppen, se vidare betänkandet Förundersökningsbegränsning (SOU 2010:43) s. 38 ff. med där gjorda hänvisningar. Särskilda bestämmelser för Säkerhetspolisen Särskilda provokativa åtgärder i underrättelseverksamhet Säkerhetspolisen får, utöver vad som framgår av 5 kap. 1 §, vidta åt- gärder som kan förmå en person som omfattas av en undersökning för att förebygga, förhindra eller upptäcka allvarlig brottslighet, att begå en brottslig gärning. Åtgärderna får vidtas endast om det behövs för att få fram uppgifter som det finns särskild anledning att anta kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka den allvarliga brottsliga verk- samheten. Åtgärderna får vidtas endast om det är av synnerlig vikt för under- sökningen. Bestämmelsen innebär att Säkerhetspolisen ges rätt att vidta provo- kativa åtgärder inom ramen för sin underrättelseverksamhet. Den yttre ramen för bestämmelsens tillämplighet blir det upp- drag som Säkerhetspolisen har enligt förordningen (2002:1050) med instruktion för Säkerhetspolisen samt att det krävs att åtgärden behövs för att få fram uppgifter som det finns särskild anledning att anta kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka all- varlig brottslig verksamhet. Åtgärderna får alltså inte vidtas i andra delar av Säkerhetspolisens verksamhet än sådan som syftar till att förebygga, förhindra eller upptäcka allvarlig brottslighet. Beträff- ande innebörden av kravet på allvarlig brottslighet, se kommentaren till 5 kap. 1 §. Den personkrets som kan utsättas för en provokation avgränsas genom att åtgärden måste rikta sig mot en person som omfattas av undersökningen, dvs. ärendet i underrättelseverksamheten. Person- kretsen begränsas vidare genom att det framgår att åtgärderna endast får vidtas om det behövs för att få fram uppgifter som det finns särskild anledning att anta kan bidra till att förebygga, för- hindra eller upptäcka allvarlig brottslig verksamhet. Av andra stycket framgår den ytterligare begränsningen att åt- gärderna får vidtas endast om det är av synnerlig vikt för under- sökningen. Beträffande innebörden av kravet på synnerlig vikt, se kommentaren till 5 kap. 1 §. Frågor om tillstånd till särskilda provokativa åtgärder i underrättelse- verksamhet prövas av Nämnden efter ansökan av Säkerhetspolisen. Bestämmelsen har behandlats ovan i avsnitt 5.3.5 och innebär att frågor om provokativa åtgärder i Säkerhetspolisens underrättelse- verksamhet ska prövas av Nämnden på ansökan av Säkerhetspolisen. Om det inte längre finns skäl för de provokativa åtgärderna ska be- slutet hävas. Bestämmelsen har samma innebörd som 5 kap. 3 §. I detta fall är det Nämnden eller Säkerhetspolisen som ska häva beslut som det inte längre finns skäl för. Bestämmelsen i 5 kap. 4 § ska tillämpas också på åtgärder enligt 1 §. Bestämmelsen har behandlats ovan i avsnitt 5.3.8. Dess innebörd är att bestämmelsen i 5 kap. 4 § (straffrihetsregeln) ska tillämpas också på provokativa åtgärder enligt detta kapitel. Säkerhetspolisen får i fall som avses i 7 kap. 3 §, om det finns synner- liga skäl, ta biträde av enskilda även avseende andra åtgärder än sådana som syftar till att en polisman ska kunna genomföra de åtgärder som avses i tillståndet. Bestämmelsen innehåller en utvidgning av möjligheterna för Säker- hetspolisen att ta biträde av enskilda i förhållande till vad som före- skrivs i 7 kap. 3 §. Åtgärderna kan gälla sådana provokativa åtgärder som regleras i 5 kap. eller 9 kap. 1 §, eller annars brottsliga gärningar enligt 6 kap. Utvidgningen innebär att enskilda kan lämna biträde även vid andra åtgärder än sådana som syftar till att en polisman ska kunna genomföra en provokativ åtgärd eller annars brottslig gär- ning. En enskild person kan således i dessa situationer lämna Säker- hetspolisen biträde i större omfattning än vad som gäller för övriga brottsbekämpande myndigheter. 10 kap. Dokumentation och granskning Åtgärder enligt denna lag ska dokumenteras. Av dokumentationen ska framgå 1.vem som har fattat beslutet om åtgärden, 2.grunden för beslutet och tidpunkten när det har fattats, 3.vem eller vilka som har deltagit i åtgärden, 4.vem eller vilka som åtgärden har riktat sig mot, 5.tiden för åtgärden, samt 6.vad som i övrigt har förekommit vid åtgärden. Bestämmelsen innehåller föreskrifter om dokumentation av åtgärder enligt denna lag och uppräkningen motsvarar i sak vad som enligt 27 § polislagen gäller för dokumentation vid omhändertaganden, husrannsakan m.m. som vidtas i enlighet med den lagen. En upptagning eller uppteckning som har gjorts vid en åtgärd enligt denna lag ska granskas möjligt. Upptagningar eller uppteckningar ska, i de delar de är av betydelse från brottsutredningssynpunkt, bevaras till dess förundersökningen har lagts ned eller avslutats eller, om åtal väckts, målet har avgjorts slutligt. I de delar upptagningarna och uppteckningarna är av betydelse för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet ska de be- varas så länge det behövs för detta ändamål. De ska därefter förstöras. Trots vad som sägs i andra stycket får uppgifter från upptagningar och uppteckningar behandlas i enlighet med vad som är särskilt före- skrivet i lag. Paragrafen innehåller bestämmelser om hur upptagningar eller upp- teckningar från åtgärder enligt denna lag ska hanteras. Begreppet uppteckning får även anses omfatta t.ex. sådana anteckningar som en polisman upprättar efter att under en infiltrationsoperation ha varit inne i någons bostad. En upptagning eller uppteckning ska enligt första stycket granskas så snart det är möjligt. Enligt andra stycket första meningen ska de delar av upptag- ningar eller uppteckningar som är av betydelse för utredningen av brott bevaras till dess förundersökningen avseende brottet har lagts ned eller avslutats eller, om åtal väckts, målet avgjorts slutligt. Om det kommer fram uppgifter om brott som redan är föremål för en förundersökning, ska uppgifterna bevaras på samma sätt som gäller för uppgifter i den förundersökning som föranlett åtgärden. Om upptagningarna eller uppteckningarna är av betydelse för att i under- rättelseverksamheten förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet ska de bevaras så länge de behövs för det ändamålet. När upptagningarna och uppteckningarna inte längre ska bevaras, ska de förstöras. Beslut enligt denna lag får verkställas . Av bestämmelsen framgår att beslut enligt denna lag får verkställas . Detta gäller oberoende av vilken instans som fattat be- slutet. Har i förundersökning beslut om åtgärd enligt denna lag fattats av annan än rätten ska beslutet prövas av rätten, om den som är föremål för åt- gärden begär det. Begäran om sådan prövning ska göras skriftligen eller muntligen hos åklagaren eller undersökningsledaren. Åklagaren eller undersökningsledaren ska utan dröjsmål överlämna ärendet till rätten. Bestämmelsen reglerar möjligheten att begära rättens prövning av beslut om åtgärder enligt denna lag. Möjligheten att begära rättens prövning gäller beslut som fattats i en förundersökning. För beslut som fattats i underrättelseverksamheten gäller vad som föreslås i 5 §. Den som är föremål för en åtgärd kan begära att beslutet upp- hävs eller ändras, t.ex. genom att förses med inskränkande före- skrifter. En begäran om prövning av ett beslut ska göras hos åklagaren om det är åklagaren som fattat beslutet eller annars hos undersök- ningsledaren. Begäran kan vara skriftlig eller muntlig. Vid en munt- lig begäran ska åklagaren respektive undersökningsledaren anteckna behövliga uppgifter om begäran. Det ankommer sedan på åklagaren respektive undersökningsledaren att överlämna ärendet till rätt dom- stol. Någon tidsgräns för begäran om rättens prövning har inte an- getts. I fråga om överklagande av rättens beslut enligt denna lag tillämpas bestämmelserna i om överklagande av rättens beslut i brottmål i fråga om en åtgärd som avses i 25–28 kap. samma balk. Bestämmelsen anger vad som gäller för överklagande av rättens be- slut och överensstämmer med vad som föreskrivs i 14 § andra stycket lagen om hemlig rumsavlyssning. Enligt bestämmelsen får rättens beslut om åtgärder enligt denna lag överklagas på samma sätt som gäller för tvångsmedel i 25– 28 kap. RB. Det innebär att rättens beslut om tillstånd överklagas särskilt (49 kap. 5 § 6 RB). Om rätten under förundersökningen avslår en begäran om tillstånd, anses beslutet vara slutligt och kan då överklagas enligt 49 kap. 3 § första stycket RB. Om ett beslut om en åtgärd enligt denna lag förenas med inskränkande föreskrifter kan även dessa överklagas. Av 52 kap. 7 § tredje stycket RB framgår att hovrätten kan inhibera verkställigheten vid ett överklagande. Den som i förundersökning har varit utsatt för en åtgärd enligt 2 kap. 5 § ska underrättas som åtgärden. I fråga om sådan underrättelse, tidpunkten för underrättelsen och undantag från underrättelseskyldigheten tillämpas 27 kap. 31 § andra och tredje styckena, 32 och 33 §§ . Underrättelsen ska även innehålla uppgift om platsen för åtgärden. Bestämmelsen motsvarar vad som i 27 kap. 31 § RB föreskrivs om underrättelseskyldighet vid hemlig teleavlyssning och hemlig teleöver- vakning. I första stycket föreskrivs att den som inom ramen för en förundersökning har varit utsatt för sådan särskilt ingripande åtgärd enligt 2 kap. 5 § som avser ljudupptagning av samtal, bildupptag- ning av hem eller korrespondens, eller lokalisering av person ska underrättas om åtgärden. Skyldigheten att underrätta den som ut- satts för åtgärden gäller även när denne är en juridisk person. motsvarande åtgärder som vidtas i underrättelseverksamheten finns ingen motsvarande underrättelseskyldighet, se vidare avsnitt 12.4. På motsvarande sätt som enligt 15 § lagen om hemlig rums- avlyssning ska, enligt andra stycket, regleringen i tillämpas när det gäller fråga om den närmare regleringen av under- rättelsen, tidpunkten för underrättelsen och undantag från under- rättelseskyldighet. Har i underrättelseverksamhet beslut om åtgärd enligt denna lag fattats av annan än Nämnden ska beslutet prövas av Nämnden, om den som är föremål för åtgärden begär det. Begäran om sådan prövning ska göras skriftligen eller muntligen hos polismyndigheten.