sou · GYB342 · 2010-06-23 00:00:00 — Frågorna om yrkesfiskelicens och fartygstillstånd måste klarläggas enligt vad som anförts tidigare. Redovisningen ovan innehåller grundreglerna om hur fiskerättig- heterna är fördelade i mellan olika kategorier. Därutöver finns det också fiskevårdsbestämmelser som begränsar fisket. Dessa bestämmelser finns inte intagna i fiskelagen, utan följer av ett stort antal bemyndiganden i lagen för att meddela före- skrifter. 19 § fiskelagen innehåller följande bemyndiganden: Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får med- dela föreskrifter för fiskevården och fiskets bedrivande som förbjuder eller begränsar: 1.fisket med avseende på vilken fisk som får fångas, 2.användningen av fiskefartyg, fiskemetoder eller fiskeredskap, 3.fiske inom vissa områden eller för vissa ändamål, 4.användningen av redskap, agn, båtar eller annat som kan sprida kräftpest eller någon annan sjukdom. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får också meddela föreskrifter för fiskevården som avser förbud mot att behålla fisk som fångats, bearbeta fisk ombord, förvara fisk i sump eller att omlasta, föra i land, föra in i landet eller saluhålla fisk. Av 2 kap. 7 § fiskeförordningen framgår sedan att regeringen fört vidare bemyndigandet om fiskevård till . Förutsätt- ningarna för är samma som för regeringen med två skillnader. Det första är att inte får förbjuda eller begränsa fisket i andra vatten än havet och vattnen längs kusterna och , , och samt i till första definitiva vandringshindret utom för att skydda särskilt hotade arter eller stammar av nationellt intresse. Syftet med den begränsningen är att ansvaret för fiskevårdande åtgärder i allt inlands- vatten utom de ska vila på fiskerättsägarna. Som tidi- gare framgått är allt detta inlandsvatten enskilt. Undantag ska gälla för skydd av särskilt hotade arter eller stammar av nationellt in- tresse. Utredningen kommer att behöva diskutera om denna avgräns- ning är riktig. Därutöver gäller att regeringen utöver att föra över sitt bemyndigande till lagt till att får föreskriva att yrkesmässigt fiske inom ett område med användande av en viss fiskemetod får bedrivas endast efter tillstånd av verket. Därutöver har regeringen i 2 kap. 5 § fiskeförordningen bestämt att det är förbjudet att fiska mal, flodpärlmussla och även sådana arter av fisk, vattenlevande kräftdjur och vattenlevande blöt- djur som i bilaga 1 till artskyddsförordningen (2007:845) har mar- kerats med N. Vidare har regeringen även i 2 kap. 6 § fiskeförordningen beslutat att fiske inte får bedrivas med gift, sprängämnen eller andra be- dövande eller dödande ämnen, elektrisk ström, skjutvapen eller så- dana redskap som fisken kan spetsas med. Fiske med ålsax, vars tänder är högst , är dock tillåtet. Huggkrok får användas för att bärga fisk som har fångats med andra redskap. När fiskelagen kom till 1993 var syftet att genomföra en regel- förenkling. I propositionen anför departementschefen följande under 2.3.1: Fiskeriförordningens och myndigheternas föreskrifter utgör samman- taget ett svåröverskådligt regelverk. Svåröverskådligheten har sin grund i såväl i regelmassans omfång som det förhållandet att föreskrifterna i viss utsträckning överlappar varandra och att myndighetens föreskrifter i vissa fall träder i stället för fiskeriförordningens föreskrifter. Enligt min mening är det av flera skäl nödvändigt att genomföra en regel- förenkling på fiskets område. Om på grund av reglernas komplexitet varken allmänheten eller ens de tillämpande myndigheterna kan en- tydigt avgöra vad som är tillåtet eller otillåtet riskeras att föreskrifterna helt förlorar sin effekt. En regelreformering ligger dessutom i linje med statsmakternas ambition att på alla områden göra de regler som behövs enklare och klarare (jfr prop. 1983/84.119, bet.983/84: KU25, rskr. 1983/84:245). När jag nu går in på frågan på vilket sätt den nöd- vändiga regelreformeringen ska genomföras måste det först konstateras att det av praktiska skäl inte är möjligt att till alla delar reglera fiske- vården i lag eller ens i en regeringsförordning. Reglernas karaktär av detaljföreskrifter som i vissa avseenden måste kunna anpassas fort- löpande till ändrade förhållanden och skiftande förutsättningar i landet gör att regelgivningen i stor utsträckning måste anförtros en myndig- het under regeringen. Den nya fiskelagen måste därför liksom den nuvarande lagen innehålla ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela de föreskrifter som behövs. Av grundläggande betydelse för att åstadkomma den nödvändiga regelreformeringen är att bemyndigandet i den nya lagen utformas snävare och mer preciserat än vad som är fallet i fiskerättslagen. 19 § fiskelagen är den generella paragraf som ger regeringen möjlig- het att begränsa fisket. Detta kan som framgår av lagtexten ske genom att fisket helt förbjuds eller genom begränsningar av visst fiske, redskap, fiskemetoder eller fiske inom vissa områden. Det ska noteras att det inte finns några förutsättningar kopplade till möjligheten att förbjuda eller begränsa fisket. Det skulle betyda att regeringen på valfria grunder skulle kunna meddela sådana förbud eller begränsningar. Regeringen har dock valt att i sin helhet med undantag av allt inlandsvatten utom de föra befogen- heten vidare till . Från sida har uppgetts att vilka metoder som verket använder för att värna om resursen är beroende av en mängd faktorer, som exempelvis geografiska förhåll- anden. Självfallet använder verket alltid den metod som är mest effektiv. Sammantaget saknar fiskelagen en särskild reglering om fiskevård. I förordningen finns enbart ett fåtal sådana bestämmelser. I stället har ansvaret för fiskevården helt överlåtits åt . En försvårande omständighet för den som har att axla ansvaret för fiskevården är de målkonflikter som finns inom fiskepolitiken. Det är dels fråga om att värna om fiskerinäringen, dels regional- politiska avvägningar. Dessa målkonflikter är också nämnda i våra direktiv. Hur målen ska förhålla sig till fiskevården är en svår poli- tisk fråga. Den nu gällande fiskelagen berör inte dessa frågor. (Ett enda undantag utgör dock den tidigare nämnda 30 § i fiskelagen som anger att hänsyn till resursen ska bara tas första gången den enskilde ansöker om yrkesfiskelicens). Avsaknaden av lagreglering innebär att det överlåtits åt att göra dessa regional- politiska och näringspolitiska avvägningar om fiskevård från fall till fall. Ett sådant exempel är regleringen av ålfisket som nämnts ovan. Att så är fallet framgår emellertid inte ens av regeringens instruk- tion till verket. Däremot har regeringen på andra sätt gett uttryck för att det är verkets skyldighet att göra dessa avvägningar (jfr av- snittet 4.1 om myndighetsstrukturer). Till detta kommer självfallet även andra målkonflikter såsom att värna om fritidsfisket och fisketurism. Enligt vår uppfattning kan en hypotes vara att den nu gällande lagen inte innehåller en tydlig politisk styrning. Det utredningen fram- över kan behöva diskutera är om det bör införas kriterier i lag- stiftningen om när fiskevårdsåtgärder/begränsningar ska aktualiseras och hur målkonflikterna ska behandlas. I det sammanhanget vill vi hänvisa till det 11:e sammanträdet av för handel med fisk som pågick 2–i , . Femtiotvå medlemmar (51 medlemsländer plus Europeiska Unionen, EU) i FN:s livsmedels- och jordbruks- organisation, FAO, medverkade. Medlemmarna enades om ett antal riktlinjer som ska främja en hållbar internationell handel med fisk och fiskeprodukter. De frivilliga riktlinjerna har som mål att hjälpa länder att se till att internationell handel med fisk och fiskeprodukter inte kompro- missar med en hållbar utveckling för fiske samt ett ansvarsfullt nyttjande av levande vattenresurser. Riktlinjerna uppmanar regeringarna att bland annat genomföra följande åtgärder: På lång sikt bevara resurser från havet och utnyttja dem på ett hållbart sätt, vilket är nödvändigt för en hållbar handel med fisk. Utveckla metoder för att mäta hållbarhet i fisket ur ett biologiskt, ekonomiskt och socialt perspektiv. Det som är av särskilt intresse är om det är möjligt att utveckla metoder för att mäta hållbarhet i fisket ur ett biologiskt, ekono- miskt och socialt perspektiv. Är det möjligt för utredningen att bidra till att sådana metoder utvecklas? Hur skulle det kunna ske? Går det sedan att föra in det i en lagstiftning? Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får enligt 20 § fiskelagen meddela föreskrifter om vilken hänsyn som vid fiske ska tas till naturvårdens intressen. Föreskrifterna får dock inte vara så ingripande att fisket avsevärt försvåras. Syftet med den bestämmelsen var att inom ramen för fiskelag- stiftningen skapa möjligheter att skydda känslig natur och harmo- niera bestämmelserna på detta område med övrig lagstiftning för areella näringar (prop. 1992/93:232, specialmotiveringen). gäller också att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att det i ärenden enligt denna lag ska finnas en analys av vilken inverkan fiskemetoder och utsätt- ande av fiskarter har på miljön. Föreskrifterna får innebära att en sådan analys ska göras av den som avser att använda metoder eller sätta ut fiskarter. Av 2 kap. 12 § fiskeförordningen följer sedan att det är Fiskeri- verket som meddelar föreskrifter om vilka hänsyn som vid fiske ska tas till naturvårdens intressen. Därutöver får såväl som besluta att det ska göras en analys av vilken inverkan en fiskemetod eller utsätt- ande av en fiskart har på miljön. ska ges tillfälle att yttra sig över en sådan analys. eller får besluta att den som ska använda metoden eller sätta ut fiskarten ska göra och bekosta analysen. När en analys görs av någon av myndigheterna, får denna besluta att den som ska använda den nya metoden eller sätta ut fisken ska betala en avgift som helt eller delvis motsvarar kostnaden för analysen. Vid bedömningen av om den enskilde ska svara för kostnaderna för analysen ska hänsyn tas till omfattningen av dennes verksamhet. har såväl vid verkets föreskrifter (FIFS 2004:36) om fiske i , och som vid dess föreskrifter (FIFS 2004:37) om fiske i sötvattensområdena hänvisat till bemyn- digandet om naturvårdens intressen. har det dock även hänvisats till bemyndigande om bl.a. fiskevård. FIFS 2004:36 inne- håller ca 60 olika paragrafer och FIFS 2004:37 ca 70 paragrafer. Av intresse är att det redan i den nu gällande fiskelagen finns möj- ligheter att föreskriva att det ska finnas en analys av vilken inverkan fiskemetoder och utsättande av fiskarter har på miljön. Föreskrifterna får innebära att en sådan analys ska göras av den som avser att använda olika metoder eller sätta ut fiskarter. Denna regel har släkt- skap med miljökonsekvensbedömningar i , jfr vidare avsnitt 6.1. Som framgått av avsnitt 1.3 ingår det i vårt uppdrag att överväga om miljökonsekvensbedömningar ska ingå i en ny fiskelag- stiftning. En oklarhet i den nu gällande fiskelagen är vilken räck- vidd kravet på analys har. Paragrafen är införd under 20 § som avser föreskrifter om naturvård. Ordalydelsen i paragrafen avser dock ärenden enligt hela fiskelagen och inverkan på miljön. Det skulle kunna betyda att redan enligt den gällande fiskelagen skulle myndig- heterna kunna kräva analys av dem som fiskar angående vilken verkan en viss fiskemetod exempelvis har på bestånden. Från Fiskeri- verkets sida har uppgetts att paragrafen aldrig tillämpats av verket. Skälet för det är att paragrafen tolkats som att den endast avser nya metoder, alltså fiskemetoder som kommit fram efter lagens till- komst 1998. har enligt verket några nya fiskemetoder inte tillkommit. Det finns vidare bemyndiganden i den under 3.1 redovisade lagen (1994:1709) om EG:s förordningar om den gemensamma fiskepoli- tiken. Av den lagens 1 § följer att det i denna lag ges bestämmelser som behövs för att EG:s gemensamma fiskeripolitik ska kunna genom- föras i . Med EG:s förordningar om den gemensamma fiskeri- politiken avses i sammanhanget EG:s förordningar om 1.åtgärder för bevarande och förvaltning av fiskresurserna; 3.marknadsreglering av fisk och fiskprodukter Av den lagens 2 § följer att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får i fråga om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken meddela föreskrifter som får finnas som kom- plettering till förordningarna eller som behövs för verkställighet av förordningarna. Enligt andra stycket gäller dock detta inte för före- skrifter angående frågor som avses i fiskelagen. Syftet med det undantaget var att fiskelagen skulle innehålla nödvändiga bemyn- diganden. Vi har tidigare under 3.1 kommenterat denna lag och hän- visat till att det är eftersträvansvärt att hela lagen integreras med övrig fiskelagstiftning. Av lagens 3 § framgår att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får, för verksamhet som inte utgör yrkesmässigt fiske enligt fiskelagen, föreskriva att en näringsidkare som tar befatt- ning med fisk eller fiskprodukter som omfattas av EG:s förord- ningar om den gemensamma fiskepolitiken, ska lämna uppgifter om 1.fiskefartyg, fiskeredskap, fiskemetod, fångst, tid och plats för fångsten, omlastning, landning, inköp, försäljning, import och export, och 2.andra förhållanden av betydelse för tillämpningen av förord- ningarna. Den paragrafen tar sikte på exempelvis olika fångstmottagare som fisk- handlare, transportörer osv. Av lagens 8 § framgår att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får föreskriva att den som mottar stöd eller betalar avgifter enligt EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripoli- tiken ska föra anteckningar om mottaget stöd och betalda avgifter och att dessa anteckningar ska bevaras . I 9 § sägs att regeringen eller den myndighet som regeringen be- stämmer får meddela föreskrifter om hur tillsynen och kontrollen ska bedrivas. Stödåtgärderna har beskrivits och analyserats av i dess rapport insatser för ett hållbart fiske, RiR 2008:23. Vi har redogjort för rapporten i avsnitt 5.8. Stödåtgärderna är be- skrivna under 5.8.1. Som ovan angetts är avsikten med framställningen under avsnitt 4.2 att återge och analysera innehållet i fiskelagen och fiskeförord- ningen. När det gäller fiskerikontrollen, varmed här avses tillsynen över att bestämmelserna om fiske efterlevs, innehåller fiskelagen och fiskeförordningen dock endast ett fåtal bestämmelser som uttryck- ligen avser denna fråga. (Sanktionsbestämmelserna, som är en del av kontrollsystemet, bortses här ifrån eftersom de behandlas i ett eget avsnitt, 4.2.10.) För yrkesfisket i havet finns dessutom om- fattande gemenskapsrättslig reglering som rör fiskerikontroll. För att sätta in bestämmelserna i fiskelagen och fiskeförordningen i deras sammanhang kommer i det här avsnittet att översiktligt redogöras för hur den svenska fiskerikontrollen är organiserad. (En mer detaljerad beskrivning finns i betänkandet från Utredningen om fiskerikontrollen, Den svenska fiskerikontrollen – en utvärdering, SOU 2005:27. Observera dock att sedan betänkandet skrevs har den s.k. landningskontrollen övergått från Kust- bevakningen till .) Därefter beskrivs hur den kritik som riktats mot den svenska fiskerikontrollen har föranlett Fiskeri- verket att upprätta en nationell handlingsplan för fiskerikontroll. Även innehållet i denna återges. Slutligen berörs även rådets förord- ning (EG) nr 1005/2008 av om upprättande av ett gemenskapssystem för att förebygga, motverka och undan- röja olagligt, orapporterat och oreglerat fiske etc., härefter kallad IUU-förordningen. När det gäller beskrivning och analys av den nya reviderade kontrollförordningen (EG) nr 1224/2009 hänvisas till av- snitt 3.1.2. Syftet med fiskerikontrollen är bl.a. att medverka till att förhindra överfiske (dvs. fiske som överskrider de kvoter som bestämts), att övriga fångstbegränsningar respekteras och att bestämmelser om minimimått, fiskemetoder och fiskeredskap följs. Kontrollen ska även medverka till att den gemensamma marknadsorganisationen och strukturåtgärderna på fiskeriområdet respekteras. På EU-nivå regleras fiskerikontrollen framför allt i kontroll- förordningen. De aktuella bestämmelserna har beskrivits i avsnitt 3.1.2, vartill hänvisas. Vidare har det tillkommit en förordning som innehåller bestämmelser som också är centrala för fiskerikon- trollen, IUU-förordningen. Innehållet i IUU-förordningen har sammanfattats i avsnitt 3.1.6. Nedan görs en utförlig genomgång av förordningen utom såvitt avser sanktionsbestämmelserna, vilka redo- görs för i avsnitt 4.2.10. När det gäller de nationella bestämmel- serna om fiskerikontrollen finns dessa i princip i fyra olika författ- ningar. Bestämmelser som huvudsakligen rör fiske finns i fiskelagen och bestämmelser som rör EU:s struktur och marknadspolitik finns i lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken. I fiskeförordningen och i föreskrifter (FIFS 2004:25) om resurstillträde och kontroll på fiskets område finns komplet- terande bestämmelser om såväl fiske- som struktur och marknads- frågor. Innehållet i nämnda föreskrifter från redogörs för nedan i avsnitt 4.3.1. De nationella bestämmelserna reglerar både det yrkesmässiga fisket i havet – vilket som tidigare nämnts även regleras genom EU:s förordningar – och det fiske som faller utanför EU:s regelsystem, dvs. fiske i inlandsvatten. Inför den fortsatta framställningen ska nämnas att i den mån gränsälvsöverenskommelsen med innehåller särskilda bestäm- melser om fisket i älvs fiskeområde, t.ex. avseende tillsyn och straff, tillämpas inte fiskelagen med följdförfattningar, se 3 § fiske- lagen. Denna paragraf innehåller även en erinran om att särskilda bestämmelser gäller för samernas rätt till fiske i vissa delar av landet. Huvudaktörerna inom den svenska fiskerikontrollen är Fiskeri- verket och . Därutöver har även länsstyrelserna uppgifter i fråga om fiskerikontrollen. har det övergripande ansvaret för fiskerikontrollen (2 § förordningen med instruktion för ). I 5 kap. 4 § fiskeförordningen föreskrivs att utövar tillsyn över efterlevnaden av EG:s förordningar om den gemen- samma fiskeripolitiken, föreskrifter som meddelas med stöd av lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken och nationella bestämmelser om fiske. I bestämmelsen anges att sådan tillsyn innefattar kontroll av efterlevnaden av bestämmelser om fiske vid landning av fisk samt kvalitetskontroll av fisk och fiskprodukter. Vidare föreskrivs att får överlåta åt en annan myndighet att kontrollera efterlevnaden av bestämmelser om fiske vid landning av fisk, att vara mottagare av landningsanmälan och landningsdeklaration, och att kontrollera transportdokument. Av 6 kap. 1 § fiskeförordningen följer att ska, om inte annat följer av andra föreskrifter, utföra de övriga uppgifter som enligt EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken an- kommer på en behörig myndighet eller en medlemsstat. Enligt 5 kap. 7 § fiskeförordningen får efter samråd med meddela de ytterligare föreskrifter som behövs för tillsynen och kontrollen av efterlevnaden av EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken och nationella föreskrifter på området. Efter samråd med får även, enligt samma bestämmelse, meddela sådana föreskrifter om inspek- tion och kontroll som är grundade på internationella överenskom- melser och rekommendationer. har även ett övergripande ansvar för uppföljning av sådan fisketillsyn som bedrivs av länsstyrelser och särskilt för- ordnade fisketillsynsmän. Övervakning av fisket bedrivs på flera olika sätt, men kan delas in i tre olika huvudgrupper, kontroller på land, kontroller till sjöss samt administrativa kontroller. Medan kon- troll- och tillsynsverksamhet främst bedrivs till sjöss, ansvarar Fiskeri- verket för den administrativa kontrollen och kontrollen på land. Till den sistnämnda hör bl.a. landningskontrollen. Denna syftar till att säkerställa att rätt kvantiteter inrapporteras till samt att inga otillåtna arter eller undermålig fisk landas. Ansvaret för den fysiska kontrollen av landningar har tidigare legat hos Kustbevak- ningen, men övergick till . Den administrativa kontrollen grundas främst på dokumentation från fiskerinäringen i form av loggboksblad, kustfiskejournaler, avräk- ningsnotor, landningsdeklarationer, omlastningsdeklarationer m.m. som registreras i databas. Vid det löpande arbetet med registrering samt genom s.k. korskontroller av uppgifterna i de ingivna dokumenten kan brister uppmärksammas. ansvarar även för och utför fysisk och administrativ återtagskontroll enligt rådets förordning (EG) nr 2406/96 av om fastställande av gemensamma marknadsnormer för saluföring av vissa fiskeriprodukter. Detta innebär fysisk kon- troll vid rapporterat överskott från mottagaren samt administrativ kontroll och korskontroll vid begäran om ekonomisk kompensation från producentorganisationen. När utövar tillsyn för att kontrollera efterlevnaden av fiskelagen och föreskrifter som meddelats med stöd av fiskelagen samt föreskrifter om fisket i EU:s förordningar om den gemen- samma fiskeripolitiken har verkets tjänstemän enligt 34 § fiskelagen rätt att få tillträde till fartyg, fordon, områden, anläggningar, byggnader, lokaler och andra utrymmen där fisk och utrustning för fisket förvaras eller hanteras för att där göra de undersökningar och ta de prover som behövs för tillsynen utan att ersättning lämnas, på begäran få de upplysningar och handlingar som behövs för tillsynen, och få den hjälp som behövs för tillsynen av den som är föremål för åtgärden. I lagen om EG:s förordningar om gemensamma fiskeripolitiken föreskrivs motsvarande befogenheter för tillsynsmyndigheten vid tillsyn enligt denna lag, se 6 §. Enligt såväl fiskelagen som lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken ska polismyndigheten på begäran lämna den hjälp som behövs vid tillsynen (34 § fjärde stycket fiske- lagen respektive 6 § tredje stycket lagen om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken). Mot bakgrund av att det hade uppstått viss osäkerhet om 47 § fiskelagen gav stöd för befattningshavare hos att ta fisk och annan egendom i beslag (se närmare härom i avsnitt 4.2.10), ändrades paragrafen från så att det numera klart anges att bl.a. sådan befattningshavare hos i vars upp- gifter det ingår att övervaka efterlevnaden av bestämmelser om fiske har sådan befogenhet (se prop. 2008/09:58). Av 35 § fiskelagen och 5 kap. 3 § fiskeförordningen följer att , liksom länsstyrelserna, får meddela de förelägganden och förbud, även vid vite, som behövs för att fiskelagen, före- skrifter som meddelats med stöd av fiskelagen eller föreskrifter om fisket i EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken ska efterlevas. Enligt 5 § lagen om EG:s gemensamma fiskeripolitik får tillsynsmyndighet enligt den lagen, dvs. och Kust- bevakningen, även meddela de förelägganden och förbud som be- hövs för att reglerna i EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken och föreskrifter meddelade med stöd av lagen ska efterlevas. I beslut om föreläggande eller förbud får vite sättas ut. När vid kontroller på land och vid administrativa kontroller fattar misstanke om brott upprättar verket åtalsanmälan som inges till åklagarmyndigheten. och verksamheter bygger på samarbete och ömsesidigt informationsutbyte. I syfte att förbättra samarbetet och fiskerikontrollen upprättade myndigheterna ett gemensamt Fiskerikompetenscenter (FKC). FKC bearbetar och analyserar uppgifter om fisket samt följer upp och planerar det riskanalysbaserade arbetet. Centret är tänkt som en kontaktpunkt mot näringen, andra myndigheter med uppgifter inom fiskerikontrollen och kontrollmyndigheter i andra länder. För att effektivisera och stärka fisketillsynen i har Kust- bevakningen, och Länsstyrelserna i och bildat en samarbetsgrupp. Genom ett tvär- sektoriellt arbete, som involverar alla myndigheter med ansvar för förvaltningen av fiskresurser, eftersträvas en god och effektiv fiskevård.