sou · GXB398 · 2010-01-01 00:00:00 — Det torde därför bli relativt sällan som åklagare vidtar kompletterande åtgärder på begäran av en part. Slutligen framhölls att för det fall åklagaren avslår en sådan begäran kan parten begära resning och, i enlighet med de allmänna reglerna om domstols möjlighet att förelägga åklagaren att komplettera förundersökningen, hemställa att domstolen förelägger åklagaren att utföra utredningsåtgärderna. SOU 2009:98 Resningsförfarandet i brottmål I sin bedömning framhöll , i likhet med riksåklagaren, att utrymmet för att vidta utredningsåtgärder utanför en förundersöknings ram är mycket begränsat; förhör med vittnen och misstänkta får exempelvis inte äga rum under ett sådant informellt utredningsförfarande, och på motsvarande sätt gäller att enskilda personer inte har någon skyldighet att medverka. Enligt kunde det mot denna bakgrund konstateras att det som huvudregel inte föreligger någon skyldighet – och oftast inte heller någon laglig rätt – för åklagare och polis att tillhandagå enskilda med utredningsåtgärder efter en lagakraftvunnen dom som innebär att den tilltalade har befunnits skyldig till brott. Vidare påpekades att det inte finns några uttryckliga bestämmelser som reglerar frågan om hur en åklagare ska agera när han från en person, som fällts till ansvar för brott genom en lagakraftvunnen dom, får en framställning om biträde med utredningsåtgärder med anledning av en planerad resningsansökan. Enligt låg det dock närmast till hands att betrakta en sådan framställning som en begäran om att förundersökningen ska återupptas. Liksom riksåklagaren ansåg att en lagakraftvunnen dom inte kan anses utgöra hinder mot att åklagaren beslutar att återuppta en förundersökning, om det föreligger skäl för det, men att det måste krävas mycket starka skäl för att man ska vidta utredningsåtgärder som syftar till att angripa en lagakraftvunnen dom. uttalade vidare att eftersom resningsärenden mot lagakraftvunna hovrättsdomar handläggs av riksåklagaren, ankommer det på denne att, med utgångspunkt i objektivitetsprincipen, ta ställning till om framställningen ska föranleda att förundersökningen återupptas, och i så fall, vilka utredningsåtgärder som ska vidtas. delade vidare riksåklagarens uppfattning att ett beslut om att återuppta förundersökningen bör dokumenteras i akten och att åklagaren, sedan de kompletterande åtgärderna vidtagits, i ett beslut ska redovisa sin bedömning i frågan om utredningsresultatet föranleder åklagarsidan att verka för resning eller inte. Avslutningsvis konstaterade att den lokala åklagaren inte hade varit behörig att föranstalta om utredningsåtgärder i det aktuella fallet och att denne därför inte borde ha vidtagit någon annan åtgärd än att sända begäran om utredningsåtgärder till riksåklagaren. JO 2002/03 s. 116 granskning i detta ärende avsåg riksåklagarens handläggning av det s.k. . avled efter ett polisingripande mot honom. Två polismän åtalades för vållande till kroppsskada alternativt tjänstefel bestående i att de vid ingripandet genom att använda en tjänstehund på ett icke försvarligt sätt hade orsakat skador. Åtal väcktes däremot inte för vållande till annans död eller misshandel, vilket åklagaren motiverade med att dödsorsaken inte med full säkerhet hade kunnat fastställas respektive att det inte kunde styrkas att någon av polismännen hade misshandlat med sparkar eller genom att trampa på honom, eftersom varken inre eller med säkerhet yttre skador på grund av sådan misshandel hade kunnat konstateras. Båda polismännen dömdes för vållande till kroppsskada. Efter uppgifter i TV-programmet återupptogs förundersökningen avseende vållande till annans död och misshandel. lades förundersökningen ner som beslut fattades om att inte inleda förundersökning om tjänstefel bestående i att polismännen inte skulle ha agerat korrekt när de upptäckte att var livlös. mor begärde överprövning av sistnämnda beslut. Domarna mot polismännen – en tingsrättsrespektive en hovrättsdom – vann laga kraft respektive . Sedan professor till riksåklagaren lämnat viss information för att förbättra beslutsunderlaget beträffande frågorna om när och på vilket sätt skadorna på uppkommit samt om orsaken till dennes död, beslutade riksåklagaren att återuppta den nedlagda förundersökningen som hade avsett vållande till annans död och I beslutet uttalades även att riksåklagaren senare skulle ta ställning till frågan om förundersökning skulle inledas i fråga om påstått tjänstefel. En överåklagare, som var anställd hos riksåklagaren, fick i uppdrag att genomföra den nya utredningen. Sedan en omfattande utredning genomförts, beslutade överåklagaren att lägga ner förundersökningen. Därefter beslutade riksåklagaren på eget initiativ att överpröva beslutet om nedläggning av förundersökningen, varpå viss ytterligare utredning företogs. beslutade riksåklagaren i överprövningsärendet att inte återuppta den nedlagda förundersökningen. Riksåklagaren konstaterade i beslutet att bestämmelsen i 30 kap. 9 § RB om brottmålsdomars rättskraft utgjorde hinder mot att väcka ett nytt åtal mot polismännen rörande misshandel och att det sagda torde var tillämpligt även på andra brottsliga gärningar som kunde aktualiseras vid polismännens ingripande mot , t.ex. annan otillåten våldsutövning som skulle kunna utgöra vållande till annans död eller underlåtenhet att vidta tillräckliga återupplivningsåtgärder. I beslutet uttalades vidare att det inte fanns några förutsättningar för resning. Frågorna om de tidigare domarnas rättskraft och om resning hade inte berörts i något av de beslut som hade fattats under handläggningen hos riksåklagaren. ansåg att riksåklagarens handläggning efter det att domarna mot de två polismännen hade vunnit laga kraft, gav anledning till ett antal frågor. Den viktigaste var vilken betydelse som tillmättes de tidigare domarnas rättskraft vid övervägandena inför beslutet om återupptagande av förundersökningen. Inledningsvis konstaterade att eftersom domarna avseende misshandel hade vunnit laga kraft när riksåklagaren återupptog förundersökningen angående vållande till annans död och misshandel, kom förutsättningarna för en fortsatt brottsutredning av det händelseförlopp som hade behandlats i domarna att bli beroende av räckvidden av domarnas rättskraft. anförde att av principen att en domstols lagakraftvunna avgörande är orubbligt följer att den förundersökning som har föregått lagföringen är definitivt avslutad. Vidare angav denne att regler om komplettering av förundersökningen efter åtals väckande eller efter föreläggande av rätten i ett pågående mål inte är tillämpliga i en sådan situation, men att detta inte i och för sig innebär att en lagakraftvunnen dom utgör ett absolut hinder mot att åklagaren beslutar att återuppta en förundersökning. Härvid påpekade att det dock, som angetts i JO 2000/01 s. 69, måste krävas mycket starka skäl för att man ska vidta utredningsåtgärder som syftar till att angripa en lagakraftvunnen dom. anförde vidare att även om det saknas regler som tar sikte på denna situation måste, av rättssäkerhetsskäl, utredningsåtgärderna i princip vidtas inom ramen för en återupptagen förundersökning. När en förundersökning återupptas i resningssyfte gäller, liksom för andra förundersökningar, dels att den bör bedrivas på ett sådant sätt att ingen onödigt utsätts för misstanke eller får vidkännas kostnad eller olägenhet, dels att den ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger och att den ska läggas ner om det inte längre finns anledning att fullfölja den. framhöll att det såväl för frågan om förundersökning över huvud taget ska inledas som för frågan hur den i förekommande fall ska inriktas således är av avgörande betydelse om de nya brott som är aktuella omfattas av en lagakraftvunnen doms rättskraft eller ej. Enligt kunde den praktiska innebörden av de ovan redovisade reglerna beskrivas på följande sätt. Om en åklagare överväger att aktualisera frågan om ansvar för ett brott som visserligen inte uttryckligen avses med en lagakraftvunnen dom men som på något sätt har anknytning till det händelseförlopp som avses med denna, har han att först och främst ta ställning till om också detta brott omfattas av domens rättskraft. Om han kommer fram till att så inte är fallet, ska han i enlighet med vad som allmänt gäller inleda förundersökning avseende brottet (se 23 kap. 1 § första stycket RB). Om han däremot gör den bedömningen att det nya brottet omfattas av domens rättskraft, är hans möjligheter att gå vidare i saken synnerligen begränsade. För att han ska kunna väcka talan för det nya brottet måste resning beviljas. anförde att av principen om domars orubblighet följer att åklagaren har befogad anledning att vidta utredningsåtgärder i syfte att angripa en lagakraftvunnen dom endast om han har fått kännedom om tidigare inte kända förhållanden som har sådan tyngd att det – trots den stora restriktivitet som gäller i fråga om beviljande av resning till men för den tilltalade – finns skäl att aktualisera resningsfrågan. Att inleda en utredning om ett brott som omfattas av en tidigare doms rättskraft för att undersöka om det går att finna några nya omständigheter eller bevis som skulle kunna läggas till grund för en resningsansökan är således inte förenligt med orubblighetsprincipen. I den avslutande sammanfattningen uttryckte sig vidare på följande sätt beträffande förutsättningarna för att vidta ytterligare utredningsåtgärder i resningssyfte (s.136 f.). Möjligheterna att genom resning till men för den tilltalade angripa en lagakraftvunnen dom är synnerligen begränsade. Härav följer att det krävs mycket starka skäl för att en åklagare skall få vidta utredningsåtgärder i sådant syfte. Det kan inte anses stå i överensstämmelse med gällande rätt att återuppta en förundersökning i avsikt att få till stånd ett beslut om resning till men för den tilltalade, om det inte redan från början föreligger ett välgrundat antagande att utredningen kommer att resultera i att resning beviljas (vår kursivering). En utredning som företas utan att denna förutsättning är uppfylld skulle stå i strid inte bara med respekten för den tilltalades rättssäkerhet och hänsynen till målsägande, vittnen, sakkunniga och andra berörda personer utan också med intresset av att samhällets brottsutredande resurser inte tas i anspråk i onödan. Vad gäller ärendets bedömning i sak konstaterade att det inte fanns någon anledning att ifrågasätta riktigheten av den bedömning som riksåklagarens gjorde i beslutet , nämligen att de nya brotten – misshandel, vållande till annans död och tjänstefel – omfattades av domarnas rättskraft. Däremot ansåg att riksåklagaren borde ha tagit ställning till omfattningen av de lagakraftvunna domarnas rättskraft. Enligt borde det ha skett redan i samband med riksåklagarens överväganden i överprövningsfrågan , alltså och . Därefter skulle de fortsatta övervägandena i överprövningsfrågan ha inriktats uteslutande på att utröna om det fanns tillräckligt starka skäl att inleda en utredning med inriktning på en framställning om resning. framhöll att det inte ankom på honom att fastslå vad som skulle ha blivit resultaten av sådana överväganden, men noterade att möjligheterna att i ett resningsärende åberopa de uppgifter som hade tillförts utredningen genom en av bl.a. förrättad obduktion, under alla förhållanden upphörde (dvs. efter att de hade redovisats till riksåklagaren). Sammanfattningsvis konstaterade att det inte hade framkommit några godtagbara skäl för förfarandet att efter det att de två domarna hade vunnit laga kraft – i strid med lagstiftarens syfte med reglerna om brottmålsdomars rättskraft och resning till men för en tilltalad i brottmål – genomföra en omfattande förundersökning som varit inriktad också på annat än att få fram underlag för ett ställningstagande i resningsfrågan och att därefter under en inte obetydlig tidsperiod hålla frågan om ansvar för de dömda öppen, trots att det då borde ha stått helt klart att det inte fanns några förutsättningar för resning. riktade även kritik mot ärendets hantering i vissa andra delar. Det saknas dock anledning att gå in på dem här. JO 2007/08 s. 87 granskning i detta ärende avsåg bl.a. riksåklagarens handläggning av ett ärende gällande resning, vilket i medierna kommit att betecknas som fallet . åtalades för att vid ett flertal tillfällen ha utsatt sin dotter, , för brott. Han skulle dels själv ha utsatt dottern för allvarliga vålds- och sexualbrott, dels ha överlämnat henne till andra – bland dem L.L., och – som också begått sådana brott mot henne. Flickan var då mellan . Åtalet grundades i allt väsentligt på A:s berättelse. Bland de uppgifter som A lämnade under förundersökningen fanns bl.a. ett besök på en porrklubb där arbetade, en beskrivning av utseende och ett övergrepp som begått mot henne i Klippan. Trots efterforskningar kunde det inte fastställas vilken porrklubb det kunde vara fråga om. Inte heller kunde identifieras eller brottsplatsen i lokaliseras. Tingsrätten fann att det inte kunde råda något tvivel om att A var trovärdig, fällde B.L. till ansvar på flertalet åtalspunkter och dömde dem till långa fängelsestraff. Både de dömda samt åklagaren överklagade tingsrättens dom. Före och för huvudförhandlingen i hovrätten lämnade A nya uppgifter, bl.a. om ett övergrepp som skulle ha tvingat henne till i och om ett telefonnummer som hon använt för att komma i kontakt med . Vid en s.k. vallning i pekade A ut en lägenhet som knappast kunde vara brottsplatsen. Vid en fotokonfrontation pekade hon ut , men personen i fråga hade uppenbarligen inget med saken att skaffa. Telefonnumret visade sig tillhöra ett företag som knappast kunde antas ha någon roll att spela i sammanhanget. De misstänkta och deras försvarare informerades inte om de nya uppgifterna och således inte heller domstolen. Även hovrätten ansåg att det inte kunde råda något tvivel om att A var trovärdig och skärpte de utdömda straffen. Sedan hovrättens dom vunnit laga kraft , framkom och en rad nya omständigheter, bland dem följande. I två brev tog A tillbaka sina beskyllningar mot B.L. Hon förnekade därefter först att hon skrivit breven och påstod sedan att hon förmåtts skriva dem och att uppgifterna i dem var osanna. pekade A ut en bekant, T.E., som , för att uppge att var hennes egen mor, . berättade också att hon bevittnat ett slags ritualmord som utfört; något brottsoffer eller någon brottsplats kunde emellertid inte identifieras. redovisades också nära kopplingar mellan målet mot B.L. och en annan förundersökning som lagts ner. Riksåklagaren fick successivt kännedom om de nya omständigheterna och hade kännedom om samtliga. Vice riksåklagaren beslutade , respektive , att inte återuppta förundersökningen. beslutade dock vice riksåklagaren att återuppta förundersökningen. beviljade resning på ansökan av B.L. Genom dom i hovrätten frikändes de. Av de frågor som granskning avsåg är främst följande av relevans här. Är riksåklagaren skyldig att ta ställning till om förundersökningen ska återupptas när nya omständigheter framkommer? När kan i så fall en sådan skyldighet anses uppkomma? Var vice riksåklagarens åtgärder och beslut nödvändiga och korrekta? Borde förundersökningen ha återupptagits tidigare än som skedde? I sin bedömning anförde följande angående förutsättningarna för återupptagande av förundersökning sedan en brottmålsdom vunnit laga kraft (s. 113 ff.). Ingen annan åklagare än riksåklagaren är, som konstaterats, behörig att ansöka om resning beträffande en lagakraftvunnen dom som har meddelats av en hovrätt. Det innebär, som JO tidigare uttalat (JO 2000/01 s. 69), att det ankommer på denne att, om en enskild person som har fällts till ansvar för brott i resningssyfte begär att utredningsåtgärder skall vidtas, med utgångspunkt i den för åklagarna gällande objektivitetsprincipen ta ställning till om framställningen skall föranleda att förundersökningen återupptas. Beslutsfattandet i det aktuella ärendet hos Riksåklagaren var emellertid inte föranlett av någon framställan från [B.L.] eller [L.L.] med begäran om ytterligare utredningsåtgärder utan av att [en kammaråklagare] underställde Riksåklagaren viss information. Enligt min uppfattning saknar det betydelse för vilka krav som kan ställas på riksåklagarens handläggning om denne får kännedom om nya omständigheter genom en enskilds begäran om ytterligare utredningsåtgärder eller på annat sätt. Oavsett hur informationen lämnas uppkommer således en principiell skyldighet att med utgångspunkt i objektivitetsprincipen ta ställning till om uppgifterna bör föranleda ett återupptagande av förundersökningen. Eftersom [vice riksåklagaren] under ärendets handläggning, efter att ha fått information från åklagare, beslutade att inte återuppta förundersökningen förefaller det klart att även ansett att det föreligger en sådan skyldighet. Riksåklagaren har således en principiell skyldighet att ta ställning till om nya omständigheter eller bevis bör föranleda att förundersökningen återupptas. Det är däremot givetvis inte möjligt att generellt ange när riksåklagaren kan anses vara skyldig att återuppta en förundersökning. Några riktlinjer för prövningen kan emellertid anges. Utgångspunkten vid bedömningen av om en ny omständighet eller ett nytt bevis skall föranleda ett återupptagande av förundersökningen är givetvis vad som fordras för resning. Syftet med ett eventuellt återupptagande är ju att ta reda på om det finns skäl för resning. När det gäller resning till förmån för tilltalad blir därför tilläggsregeln av särskild betydelse. Enligt denna regel får resning beviljas även utan att man kan sluta sig till att de nya omständigheterna eller bevisen som åberopas sannolikt skulle ha lett till en frikännande eller mildare dom. Dess innebörd är i stället att det är tillräckligt att de nya omständigheterna eller bevisen är ägnade att framkalla tvivel på att den tilltalade verkligen gjort sig skyldig till det brott som han eller hon dömts för. Tilläggsregeln kan visserligen sägas ha karaktär av undantagsbestämmelse genom att den för sin tillämpning fordrar att det föreligger synnerliga skäl att på nytt pröva skuldfrågan. Det har tidigare antagits, främst med hänsyn till uttalanden av Processlagberedningen vid dess tillkomst, att avsikten varit att regeln skall kunna tillämpas i enstaka fall då den ifrågasatta domen gällt grov brottslighet och när det funnits betydande meningsskiljaktigheter bland de domare som dömt i målet. När det gäller senare rättspraxis finns det anledning att utgå från Högsta domstolens tidigare redovisade avgörande (NJA 1992 s. 625) i vilket domstolen uttalat att tilläggsregeln med hänsyn till det uppställda kravet på synnerliga skäl och med beaktande av att resning är ett extraordinärt rättsmedel bör ges en restriktiv tillämpning. drar, som framgått, slutsatsen att regeln bör användas endast om nya bevis till följd av särskilda omständigheter är ägnade att framkalla tvivelsmål om den tilltalades skuld. En sådan särskild omständighet kan vara, sägs det vidare, att resonemanget i den dom resningsansökan avser verkar mindre övertygande i belysning av de nya bevisen. Enbart det förhållandet att någon som hörts i brottmålet ändrat sin berättelse kan däremot inte utgöra en sådan särskild omständighet; det måste också finnas något som innefattar en plausibel förklaring till att berättelsen ändras. Jag konstaterar att tilläggsregeln knappast längre kan betraktas som en bestämmelse som enbart träffar vissa enstaka, närmast udda, fall av domar rörande grov brottslighet. anger i det refererade avgörandet att regeln bör kunna tillämpas om domskälen i den ifrågasatta domen verkar mindre övertygande i belysning av ny bevisning. Vad som fordras förefaller således, noga taget, vara en prövning av de nya omständigheter eller bevis som åberopas i förhållande till de skäl som bär upp den tidigare domen. Om en sådan prövning ger anledning till tvivel om den tidigare domens riktighet såvitt gäller den tilltalades skuld kan resning beviljas. Det kan förtjäna att nämnas att dåvarande justitierådet års avgörande funnit Högsta domstolens praxis tyda på att tilläggsregeln knappast utgör en sådan undantagsregel för särpräglade fall som man tidigare ansett (Resning i brottmål vid synnerliga skäl i Process och exekution, till , s. 16). Enligt min mening är det också i hög grad rimligt att tilläggsregeln ges en sådan något mera vidsträckt tillämpning. Det skulle riskera att allvarligt urholka tilltron till domstolarnas rättskipning om fällande brottmålsdomar, särskilt de som föranlett längre fängelsestraff, vilkas riktighet med fog kan ifrågasättas, inte blir föremål för ny prövning. har uttryckt synpunkten på följande sätt: Det är också ett misstag att tro att en vidsträckt rätt till resning äventyrar domstolarnas auktoritet och därmed aktningen för lag och rätt. Att det överhuvudtaget förekommer oriktiga domar har visserligen skadliga verkningar i detta hänseende. Men finns det skäl att anta en straffdom vara oriktig, är det långt bättre att målet upptas till förnyad prövning än att saken tystas ned. Rättskänslan kräver att rättvisa blir skipad, och är det av betydelse för den allmänna laglydnaden att detta krav tillfredsställs, bör man även av detta skäl i vidsträckt omfattning tillåta resning till förmån för den tilltalade. (Rättsmedlen, 11:e uppl., s. 136). Det kan, som angett, förekomma att en ny omständighet är av sådant slag att den direkt ger anledning till en ansökan om resning i målet. I de fallen krävs naturligtvis inte att förundersökningen återupptas. I de flesta fall torde det emellertid krävas ytterligare utredningsåtgärder för att klarlägga om det nya materialet är sådant att grund för resning föreligger. har angett att det nya materialet – om det är riktigt – skall ha en sådan betydelse i förhållande till den bevisning som presenterades i den tidigare rättegången att det kan utgöra grund för resning. Welamson har, när det gäller vilka krav som bör ställas på det nya materialet för att resning skall kunna beviljas, uttalat att detta måste ha ett visst bevisvärde. Hur stort detta värde skall vara kan emellertid inte ens teoretiskt anges generellt. Det är nämligen klart att det nya materialets värde måste sättas i relation till värdet av den tidigare förebragta bevisningen. Ju mer övertygande den tidigare förebragta bevisningen till stöd för domen ter sig, desto större krav måste ställas på det nya materialet för att resning skall kunna komma i fråga (a.a., s. 226). Den ståndpunkten är väl förenlig med den utgångspunkt för prövningen som får anses följa av Högsta domstolens ovan redovisade avgörande. Självfallet måste liknande hänsyn tas även vid bedömningen av om en förundersökning skall återupptas. har vidare angett att särskild försiktighet bör iakttas med att i efterhand ompröva trovärdigheten hos ett vittne eller en målsägande. Beträffande sin praxis i fråga om när en förundersökning bör återupptas har myndigheten, utöver vad som nämnts, uppgett att i de fall då nya omständigheter eller bevis endast har bärkraft på målsägandens trovärdighet och inte direkt på de händelser som den tilltalade dömts för anser riksåklagaren att det, principiellt sett, bör krävas mycket speciella omständigheter för att resning skall beviljas. För att det skall anses föreligga tillräckligt starka skäl för fortsatta utredningsåtgärder bör således, enligt , nya omständigheter vara så konkreta och ha en sådan betydelse samt ny bevisning vara så stark att det som framkommit – om det är riktigt – i princip kan förväntas leda till bifall till en ansökan om resning. Enligt kan man möjligen dra en parallell med vad som krävs för att väcka åtal, så att förundersökningen skall återupptas om riksåklagaren på objektiva grunder – om den fortsatta utredningen bekräftar innehållet i det nya materialet – kan emotse bifall till en resningsansökan. Vad anfört måste, enligt min mening, för att tjäna som allmänna utgångspunkter för bedömningen nyanseras i främst två avseenden.