sou · GYB363 · 2010-09-30 00:00:00 — Vår be- dömning är att direktivets krav i detta avseende därmed är tillgodo- sedda. 11.1.2Till vem ska klagomål ges in? Av artikel 13.1 framgår inte till vem klagomål ska kunna ges in – om det är till arbetsgivaren eller till en myndighet eller något annat organ. Rubriken klagomålsförfaranden kan leda tankarna till ett förfarande vid en myndighet. Som kommer att framgå av vår redogörelse nedan behöver det dock inte med nödvändighet vara fråga om ett sådant förfarande. Att klagomål ska ges in mot arbetsgivaren, inte till, skulle kunna tolkas så att de ska ges in till någon annan än arbetsgivaren. Samma uttryck används emellertid i andra direktiv där det framgår att klagomålen ska ges in till den avtalspart som klagomålet avser, exempelvis i direktiv /92 om försäkringsförmedling1. Klagomål i andra direktiv Det finns bestämmelser om klagomål i många direktiv. Det vanligaste är att det är fråga om att klagomål ska kunna ges in till en myndig- het eller något annat organ, men det finns också exempel på att klagomål ska kunna ges in till en avtalspart som klagomålet avser. Ett exempel på det senare fallet är nämnda direktiv /92. I artikel 10, med rubriken , föreskrivs att medlemsstaterna ska se till att det inrättas förfaranden som innebär att kunder och andra berörda parter, särskilt konsumentorganisationer, kan anmäla klagomål mot försäkrings- och återförsäkringsförmedlare samt att klagomålen under alla omständigheter ska besvaras. I artikel 11, med , föreskrivs att medlemsstater- na ska uppmuntra inrättandet av lämpliga och effektiva förfaranden för klagomål och tvistlösning utanför domstol avseende tvister mellan försäkringsförmedlare och kunder, i förekommande fall med hjälp av befintliga organ. Artikel 10 genomfördes genom bestämmelsen i 5 kap. 6 § lagen (2005:405) om försäkringsförmedling. I den bestämmelsen föreskrivs att försäkringsförmedlaren ska se till att kunder och andra som är berörda av försäkringsförmedlingen på ett lämpligt sätt kan anmäla klagomål mot förmedlaren, att förfarandet för hantering av anmälda klagomål ska vara effektivt och att förmedlaren ska besvara klago- 1 och rådets direktiv /92/EG av om för- säkringsförmedling (EGT L 9, , s. 3). I 9 kap. 2 § 7 samma lag föreskrivs att rege- ringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om vad försäkringsförmedlaren ska iaktta enligt 5 kap. 6 § vid hantering av klagomål. har med stöd av bemyndigande från regeringen meddelat före- skrifter och allmänna råd om försäkringsförmedling FFFS 2005:11. I dessa föreskrifter och råd finns korta regler om bl.a. klagomåls- ansvarig, motivering av beslut, handläggningsrutiner och handlägg- ningstider. Det finns också exempel på direktiv där det uttryckligen anges att klagomålen ska ges in till den som klagomålen avser. Ett exempel på detta är direktiv /65 om samordning av lagar och andra för- fattningar som avser företag för kollektiva investeringar i överlåt- bara värdepapper (fondföretag)2. Ett annat exempel finns i direktiv /123 om tjänster på den inre marknaden3 (det s.k. tjänste- direktivet). I artikel 27, med rubriken , föreskrivs att medlemsstaterna ska vidta de allmänna åtgärder som är nödvändiga för att se till att tjänsteleverantörer lämnar kontaktuppgifter, särskilt en postadress, ett faxnummer eller en e-postadress och ett telefon- nummer dit alla tjänstemottagare, även de som är bosatta i en annan medlemsstat, direkt kan vända sig med klagomål eller förfrågan om den utförda tjänsten. Medlemsstaterna ska också vidta de allmänna åtgärder som är nödvändiga för att se till att tjänsteleverantörer be- svarar klagomålen och skyndsamt försöker finna tillfredsställande lösningar. Det finns ännu fler exempel på direktiv enligt vilka klagomål ska kunna ges in till en myndighet eller något annat organ. I direk- tiv 2009/72 om gemensamma regler för den inre marknaden för el4 föreskrivs i artikel 3.13 att medlemsstaterna ska se till att det finns en oberoende mekanism, t.ex. i form av en energiombudsman eller ett konsumentorgan, för att säkerställa effektiv behandling av klago- mål och tvistlösning utanför domstol. Andra exempel på klagomåls- förfaranden vid myndighet eller något annat organ finns i artiklarna 2Europaparlamentets och rådets direktiv /65/EG av om samordning av lagar och andra författningar som avser företag för kollektiva investeringar i överlåtbara värde- papper (fondföretag) (EUT L 302, 17.11.2009, s. 32). 3Europaparlamentets och rådets direktiv /123/EG av om tjänster på den inre marknaden (EUT L 376, 27.12.2006, s. 36). 4Europaparlamentets och rådets direktiv /72/EG av om gemensamma regler för den inre marknaden för el och om upphävande av direktiv /54/EG (EUT L 211, , s. 55). 80–83 i direktiv /64 om betaltjänster på den inre marknaden5, artikel 5 i direktiv /114 om vilseledande och jämförande reklam6 och artikel 53 i direktiv /39 om marknader för finansiella instru- ment7. Det finns bestämmelser om möjlighet att ge in klagomål i många direktiv. I regel framgår av direktiven om klagomålen ska ges in till den som klagomålen avser eller till en myndighet eller något annat organ. Med hänsyn till att det i artikel 13.1 inte anges till vem klagomålen ska ges in, står det enligt vår mening medlemsstaterna fritt att genomföra den aktuella bestämmelsen genom en ordning där klagomål ges in till arbetsgivaren eller en ordning där de ges in till en myndighet eller något annat organ. Det är dock ett krav att ordningen ska vara en effektiv mekanism för arbetstagarna att ge in klagomål. 11.1.3Vad kan klagomålen avse? Av den aktuella direktivbestämmelsen framgår inte vad klagomålen ska kunna avse. Detta är emellertid fallet även med merparten av de andra direktivbestämmelser om klagomål som redovisats ovan. I för- arbetena till de bestämmelser genom vilka dessa andra direktivbestäm- melser genomförts i svensk rätt har frågan ofta inte diskuterats och den har inte heller reglerats i lag. I direktivets skäl 16 uttalas att medlemsstaterna bör säkerställa att klagomål inges eller kan inges och att mekanismer har inrättats för att säkerställa att tredjelandsmedborgare kan erhålla efterhands- utbetalningar av den lön som de har rätt till. Detta skäl är ett av fyra, skäl 14–17, som rör ansvar för innestående lön. I skäl 26 åter- kommer man till klagomålsförfarandet, men i det sammanhanget 5Europaparlamentets och rådets direktiv /64/EG av om betaltjänster på den inre marknaden och om ändring av direktiven /7/EG, 2002/65/EG, 2005/60/EG och 2006/48/EG samt upphävande av direktiv /5/EG (EUT L 319, 5.12.2007, s. 1). 6Europaparlamentets och rådets direktiv /114/EG av om vilse- ledande och jämförande reklam (EUT L 376, 27.12.2006, s. 21). 7Europaparlamentets och rådets direktiv /39/EG av om marknader för finansiella instrument och om ändring av rådets direktiv /611/EEG och 93/6/EEG och och rådets direktiv /12/EG samt upphävande av rådets direktiv /22/EEG (EUT L 145, 30.4.2004, s. 1). diskuteras inte vad det ska avse. Det förhållandet att efterhands- utbetalningar nämns i skäl 16 behöver inte med nödvändighet inne- bära att klagomålen inte skulle kunna avse andra frågor, men det tyder på att avsikten varit att de ska avse innestående ersättning. Dessutom är arbetstagarens rätt till innestående ersättning – samt den närliggande skyldigheten för arbetsgivaren att stå kostnaden för att skicka ersättningen – den enda fråga rörande förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare som behandlas i direktivet. Enligt vår uppfattning ska klagomålsförfarandet alltså avse arbetstagarens inne- stående ersättning. Trots denna slutsats vill vi nämna att det i arbetstidslagen (1982:673) och arbetsmiljölagen (1977:1160) finns bestämmelser om arbetstagarnas arbetsförhållanden i olika avseenden. Arbetsmiljö- verket utövar tillsyn över att dessa lagar följs. En utlänning som arbetar utan föreskrivet arbetstillstånd kan vända sig till Arbets- miljöverket med klagomål beträffande sina arbetsförhållanden i de flesta relevanta avseenden. 11.1.4Genomförande av artikel 13.1 Medlemsstaterna kan alltså genomföra bestämmelsen i artikel 13.1 genom såväl en möjlighet att ge in klagomål till arbetsgivaren som en möjlighet att ge in sådana till en myndighet eller något annat organ för ett tvistlösningsförfarande utanför domstol. När det gäller den sistnämnda möjligheten skulle klagomålen kunna ges in till en myndighet av sådant slag som Allmänna rekla- mationsnämnden. Ett sådant organs beslut blir inte tvingande för parterna. Förfarandet bygger på att parterna ställer upp på det och att den part som enligt organets beslut ska fullgöra något kan för- väntas respektera beslutet. Förfarandet lämpar sig inte för ärenden där det krävs muntlig bevisning. Arbetsgivare som anställer utlänningar som saknar föreskrivet arbetstillstånd kan i regel inte förväntas ställa upp på ett förfarande motsvarande det vid på ett sätt som gör förfarandet meningsfullt, inte minst med tanke på att klago- målet bygger på att arbetsgivaren gjort sig skyldig till brott. Frå- gorna kommer främst att avse hur mycket arbete som arbetstagaren har utfört och vilken ersättning som parterna kommit överens om. Detta är en fråga som inte lämpar sig för ett förfarande av aktuellt slag. Enligt vår uppfattning är det alltså inte meningsfullt att införa ett särskilt förfarande för tvistlösning utanför domstol för de aktuella ärendena. Detsamma gäller en ordning med klagomål som ges in till den som klagomålet avser. En sådan ordning skulle innebära en skyl- dighet att besvara klagomål. Även om det i en sådan ordning infördes sanktioner mot den som inte besvarar ett klagomål, skulle den till vilket klagomålet riktas kunna uppfylla skyldigheten att svara genom att förklara att utlänningen aldrig varit anställd hos honom eller henne. Det kan därför ifrågasättas om ett sådant förfarande skulle uppfylla direktivets krav på effektiva mekanismer genom vilka klagomål kan inges. Finns det då något alternativ till de två redovisade ordningarna? I finns ett summariskt förfarande som avser skyldighet att betala penningfordran och som uppfyller kravet på effektivitet, näm- ligen förfarande vid ansökan om betal- ningsföreläggande. Det förfarandet är visserligen avsett för otvistiga fordringar, och syftet är att en borgenär ska kunna få en exekutions- titel utan att behöva väcka talan vid domstol. Kronofogdemyndig- hetens uppgift är inte att ge sig in i någon rättsskipning, utan om det visar sig att fordringen är tvistig, så överlämnas målet till tingsrätten. ska inte heller verka för att tvistefrågor blir klarlagda eller för att parterna når en samförståndslösning. Trots detta bör förfarandet emellertid enligt vår uppfattning kunna anses som ett förenklat klagomålsförfarande i den mening som avses i artikel 13.1. Vi anser därför att artikel 13.1 är genomförd i svensk rätt genom möjligheten att ansöka om betalningsföreläggande. När det gäller kravet på att de aktuella arbetstagarna ska kunna ge in klagomål genom tredje parter så kan en sökande i ett mål om betalningsföreläggande företrädas av ett ombud. Organisationer kan inte vara ombud, men företrädare för dem kan vara det. Denna möjlig- het är enligt vår uppfattning tillräcklig för att kravet att klagomål ska kunna ges in genom tredje parter ska vara uppfyllt. 11.2Tredje parts engagemang i rättsliga eller administrativa förfaranden Bedömning: Kärande i mål vid domstol, sökande i mål om be- talningsföreläggande och verkställighetsärende vid Kronofogde- myndigheten samt utlänningar som ansöker om uppehållstillstånd kan företrädas av ombud. Företrädare för organisationer kan vara ombud. Kravet i artikel 13.2 i direktivet är därför uppfyllt. Enligt artikel 13.2 i direktivet ska medlemsstaterna säkerställa att tredje parter som i enlighet med de kriterier som fastställs i deras nationella lagstiftning har ett berättigat intresse av att säkerställa att detta direktiv efterlevs får, på den olagligt anställde tredjelandsmed- borgarens vägnar eller för att stödja denne, med hans eller hennes tillstånd, engagera sig i de rättsliga eller administrativa förfaranden som finns för att säkerställa efterlevnaden av skyldigheterna enligt direktivet. Eftersom det är fråga om att tredje parter ska kunna engagera sig på tredjelandsmedborgarens vägnar eller för att stödja denne bör bestämmelsen ta sikte på sådant i direktivet där tredjelandsmedbor- garen ska ta initiativet, dvs. möjligheten att framställa krav på inne- stående ersättning och erhålla verkställighet av dom mot arbetsgivaren avseende sådan ersättning (artikel 6.2 a), möjligheten att få tillfälliga uppehållstillstånd (art. 6.5) och möjligheten att inge klagomål (arti- kel 13.1). Artikeln bör alltså inte uppfattas så att tredje parter med berättigat intresse ska ha rätt att engagera sig i förfaranden som avser sanktioner och åtgärder som det ankommer på en myndighet att ta initiativ till. En part i ett mål vid allmän domstol, en sökande i mål om be- talningsföreläggande och en sökande i verkställighetsärende vid kan företrädas av ombud och biträdas av rättegångsbiträde (12 kap. , 66 § lagen [1990:746] om betalningsföreläggande och handräckning respektive 2 kap. 6 § utsökningsbalken). Detsamma gäller en utlänning som ansöker om uppehållstillstånd (9 § förvaltningslagen [1986:223]). De tredje par- ter som avses i artikel 13.2 är i första hand organisationer. Orga- nisationer kan som redan påpekats inte vara ombud och biträde, men företrädare för dem kan vara det. Denna möjlighet är enligt vår uppfattning tillräcklig för att ska uppfylla kraven enligt artikel 13.2. 11.3Möjlighet att bistå tredjelandsmedborgare med att inge klagomål Bedömning: Det är inte brottsligt att hjälpa en tredjelandsmed- borgare med att inge en ansökan om betalningsföreläggande. Artikel 13.3 i direktivet föranleder därför inte några författnings- ändringar. I artikel 13.3 i direktivet föreskrivs att bistående av tredjelandsmed- borgare med att inge klagomål inte ska betraktas som hjälp till olaglig vistelse i enlighet med rådets direktiv /90/EG av den 28 novem- ber 2002 om definition av hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse. Enligt artikel 1.1 b i direktiv /90 skulle medlemsstaterna anta lämpliga påföljder för den som i vinstsyfte avsiktligt hjälper en person som inte är medborgare i en medlemsstat att vistas på en med- lemsstats territorium i strid mot denna stats lagstiftning om utlän- ningars vistelse. Denna bestämmelse har genomförts i svensk rätt genom 20 kap. 7 § första stycket utlänningslagen (2005:716) som gör det straffbart att genom att dölja en utlänning eller genom någon annan sådan åtgärd hjälpa en utlänning att olovligen uppehålla sig i om detta görs i vinstsyfte. Att hjälpa en utlänning som vistas olagligt i med att ansöka om betalningsföreläggande kan inte anses som döljande av utlänning eller annan sådan åtgärd. Några författningsändringar behövs därför inte med anledning av kravet i artikel 13.3. 11.4Möjlighet att bevilja tillfälliga uppehållstillstånd Enligt artikel 13.4 i direktivet ska det i medlemsstaternas lagstift- ning finnas en möjlighet att i vissa fall bevilja tillfälliga uppehålls- tillstånd för tredjelandsmedborgare som varit anställda i strid med direktivets förbud. Denna skyldighet har behandlats i avsnitt 7.12. I detta kapitel redogör vi först för bestämmelserna i artikel 14 i direktivet samt för de nu gällande svenska bestämmelser som reg- lerar polisens befogenheter att göra inspektioner. Därefter beskriver vi vilka arbetsplatskontroller som utförs av olika myndigheter och på vilka rättsliga grunder det sker. Slutligen följer en redovis- ning av våra överväganden i fråga om hur artikel 14 i direktivet ska genomföras. I artikel 14.1 anges att medlemsstaterna ska säkerställa att effektiva och lämpliga inspektioner genomförs på deras territorium för att kontrollera anställning av tredjelandsmedborgare som vistas olagligt. Sådana inspektioner ska göras i första hand på grundval av en risk- bedömning som ska utföras av de behöriga myndigheterna i med- lemsstaterna. Enligt artikel 14.2 ska medlemsstaterna, för att effektivisera inspek- tionerna, på grundval av en riskbedömning regelbundet identifiera de verksamhetssektorer på deras territorier där det är vanligt med anställning av tredjelandsmedborgare som vistas olagligt. Medlems- staterna ska för var och en av dessa sektorer före informera kommissionen om de inspektioner, både i absoluta tal och som en procentuell andel av arbetsgivarna inom varje sektor, som utförts under föregående år tillsammans med resultatet av dem. Motivet till artikel 14 är enligt skäl 28 att säkerställa en tillfreds- ställande efterlevnad av direktivet och i största möjliga utsträckning minska skillnaderna i efterlevnad mellan medlemsstaterna. I skäl 29 anges att medlemsstaterna bör uppmuntras att fastställa ett nationellt mål för antalet inspektioner i de verksamhetssektorer på deras territorium där det är vanligast med anställning av tredjelands- medborgare som vistas olagligt. För att öka effektiviteten hos de inspektioner som genomförs med tillämpning av direktivet bör medlemsstaterna enligt skäl 30 säkerställa att nationell lagstiftning ger de behöriga myndigheterna tillräckliga befogenheter att utföra inspektionerna, att information om anställning av personer som vistas olagligt, inbegripet resultatet av tidigare inspektioner, samlas in och behandlas för att direktivet ska genomföras på ett effektivt sätt samt att det finns tillgång till tillräcklig personal med de färdigheter och kvalifikationer som be- hövs för att effektivt genomföra inspektionerna. Det anges vidare i skäl 31 att medlemsstaterna bör säkerställa att de inspektioner som genomförs med tillämpning av direktivet inte påverkar vare sig antalet eller kvaliteten på de inspektioner som genomförs för att bedöma anställnings- och arbetsförhållanden. När det gäller utstationerade arbetstagare som är tredjelands- medborgare får medlemsstaternas inspektionsmyndigheter enligt skäl 32 utnyttja det samarbete och informationsutbyte som föreskrivs i och rådets direktiv /71/EG av den 16 decem- ber 1996 om utstationering av arbetstagare i samband med tillhanda- hållande av tjänster1 för att kontrollera att den berörda tredjelands- medborgaren är lagligen anställd i ursprungsmedlemsstaten. Slutligen kan i sammanhanget nämnas att det i skäl 35 anges att all behandling av personuppgifter i samband med genomförandet av direktivet bör ske i enlighet med och rådets direktiv /46/EG av om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter2. Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen (RF) är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot bland annat kroppsvisitation, husrannsakan och liknande intrång. Inskränkningar i dessa fri- och rättigheter får enligt 2 kap. 12 § RF i den utsträckning som medges i 13–16 §§ begränsas genom lag. Efter bemyndigande i lag får de begränsas 1EGT L 18, 21.1.1997, s. 1. 2EGT L 281, 23.11.1995, s. 31. genom annan författning i vissa särskilt angivna fall som inte är tillämpliga i detta sammanhang. Begränsning får dock göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbild- ningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. Begränsning får inte göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning. I 13–14 §§ anges ytterligare begränsningar i fråga om inskränk- ningar av vissa grundläggande friheter. Att lagar och andra före- skrifter inte får innebära att någon medborgare missgynnas därför att han eller hon med hänsyn till ras, hudfärg eller etniskt ursprung tillhör en minoritet framgår av 15 §. I 16 § anges att de inte heller får innebära att någon missgynnas på grund av kön. Enligt förarbetena till regeringsformen (prop. 1973:90 s. 246) förstås med husrannsakan i grundlagens mening varje av myndighet företagen undersökning av hus, rum eller slutet förvaringsställe, oav- sett syftet med undersökningen. Genom att bestämmelsen även om- fattar liknande intrång bereder den emellertid skydd också mot intrång som inte sker i undersökningssyfte (prop. 1975/76:209 s. 147). De ändringar i regeringsformen som förväntas träda i kraft innebär inte några ändringar i sak som är av betyd- else i detta sammanhang utom såvitt gäller den nuvarande 15 § (12 § i den reformerade RF).3 Uttrycket ras har tagits bort ur bestäm- melsen. I stället avgränsas tillämpningsområdet till missgynnande som sker med hänsyn till etniskt ursprung, hudfärg eller annat lik- nande förhållande. Med uttrycket annat liknande förhållande åsyftas i första hand föreställningar om ras (prop. 2009/10:80 s. 252). Kontroll av utlänningars rätt att vistas här i landet sker vid den yttre gränsen i samband med att utlänningen reser in i , s.k. gränskontroll. Kontroll av rätten att vistas här kan ske även inne i landet och kallas då för inre utlänningskontroll. Den syftar dels till att övervaka att utlänningar inte uppehåller sig här i landet utan nöd- vändiga tillstånd, dels till att söka efter utlänningar som ska lämna 3 Nuvarande 12 § motsvaras av 20–22 §§, nuvarande 13 § av 23 §, nuvarande 14 § av 24 §, nu- varande 15 § av 12 § och nuvarande 16 § av 13 § efter grundlagsändringen (prop. 2009/10:80). landet enligt beslut om avvisning eller utvisning. Det är polisen som har ansvaret för denna kontroll. Enligt 9 kap. 9 § utlänningslagen (2005:716) (UtlL) är en utlänning som vistas i skyldig att på begäran av en polisman visa upp pass eller andra handlingar som visar att han eller hon har rätt att uppehålla sig i . Utlänningen är också skyldig att efter kallelse av eller polismyndigheten komma till verket eller myndigheten och lämna uppgifter om sin vistelse här i landet. Av andra stycket i nämnda paragraf framgår att ska medverka i polisens kontrollverksamhet genom kontroll av och i anslutning till sjötrafiken. Enbart den omständigheten att en utlänning är skyldig att på begäran av en polisman visa upp sitt pass är inte liktydigt med att varje utlänning ska kontrolleras. Inre utlänningskontroll får enligt paragrafens tredje stycke vidtas endast om det finns grundad anled- ning att anta att utlänningen saknar rätt att uppehålla sig här i landet eller om det annars finns särskild anledning till kontroll. Bakgrunden till bestämmelsen var att () i ärenden 1980 och 1981 (dnr 762–1980 och 1377–1981) framhållit att enbart det förhållandet att en per- son har ett utseende som uppfattas som utländskt inte kan ge till- räcklig anledning att hejda vederbörande på gatan och inleda ut- länningskontroll. I förarbetena till utlänningslagen (prop. 1988/89:86 s. 172 f.) uttalas bland annat att en utlännings uppträdande eller umgänge ibland kan ge anledning misstänka att han eller hon inte har rätt att vistas här i landet. I sådana fall får kontrollåtgärder en- ligt 9 kap. 9 § UtlL företas. Inre utlänningskontroll får dock alltså inte göras slumpmässigt eller i spaningssyfte. Det finns inte någon närmare reglering av förutsättningarna för och tillvägagångssättet vid den inre utlänningskontrollen. Som allmän utgångspunkt gäller dock, enligt den allmänna bestämmelsen i 1 kap. 8 § UtlL, att lagen ska tillämpas så att utlänningars frihet inte be- gränsas mer än vad som är nödvändigt i varje enskilt fall. Detta gäller självfallet även vid utövandet av den inre utlänningskontrollen. I 8 § polislagen (1984:387) föreskrivs att en polisman som har att verkställa en tjänsteuppgift under iakttagande av vad som föreskrivs i lag eller annan författning ska ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Måste tvång tillgripas, ska det ske endast i den form och den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet ska uppnås.