sou · GYB387 · 2010-12-07 00:00:00 — Detta förfarande har ansetts utgöra ett effektivt rättsmedel som klaganden måste ut- tömma innan hans eller hennes klagomål kan prövas av Strasbourg- domstolen (Basic mot , dom ). Liknande regler finns inom asylrätten. När det gäller rättsmedel av kompensatorisk karaktär, finns fem olika möjligheter att gottgöra den skadelidande (dock inte genom skadestånd). För det första har Författningsdomstolen uttalat vad som gäller i fall där det österrikiska systemet inte tillhandahåller någon möjlighet att påskynda brottmål av förvaltningsrättslig karaktär som omfattas av artikel 6 § 1 i konventionen. Vid bestäm- mande av straffet (som ofta består av böter) måste den beslutande myndigheten således, med beaktande av de särskilda omständig- heterna i varje enskilt fall, ta hänsyn till om processens längd kan anses skälig i den mening som avses i artikel 6 § 1. Om myndig- heten i fråga inte gör det, står det parterna fritt att klaga till För- fattningsdomstolen efter att andra rättsmedel har uttömts. I sådant fall åvilar det Författningsdomstolen att bedöma om myndigheten har uppfyllt de förpliktelser som följer av konventionen. För det andra förfaller ett utdömt straff i ett mål av den typ som nämnts, om den högre myndighet som ska pröva ett över- klagande inte gör det (51 § förvaltnings- straffrättslagen). Följden är att målet skrivs av. Detta förfarande kan sägas utgöra en viss kompensation med hänsyn till att parterna inte har någon annan möjlighet att påskynda handläggningen i brottmål av förvaltningsrättslig karaktär. För det tredje infördes kompletterande bestämmelser rörande långsam handläggning i straffprocesslagen. Av dessa framgår att den tilltalade har rätt till rättegång inom skälig tid. Om denna rätt åsidosätts, har han eller hon möjlighet att yrka att åtalet läggs ner (Antrag auf Einstellung des Verfahrens). På begäran av den tilltalade kan domstolen även skriva av målet i sådana fall, om inte målets vikt eller liknande hänsyn kräver en prövning i sak (108 § straffprocesslagen). finns, för det fjärde, även en rätt för miss- tänkta personer att få en prövning av om åklagare och polis har handlat i strid med lag under förundersökningen (106 § straff- Rättsläget i andra konventionsstater Detta innefattar även en möjlighet att klaga på dröjsmål i handläggningen. har slagit fast att de domstolar som prövar sådana klagomål inte är förhindrade att beordra åklagare och polis att vidta konkreta åtgärder för att påskynda handläggningen (108 § straffprocesslagen). Sådana åtgärder kan också krävas för att förhindra att grundläggande rättigheter åsidosätts. Slutligen har domstolarna möjlighet att beakta om brottmåls- processens längd uppfyllt kravet vid bestämmande av påföljd och straff enligt 34 § (Strafgesetzbuch, Federal . 60/1974 med ändringar). är, liksom , en s.k. monistisk stat (se avsnitt 5.6 ovan). Om enskilda väcker skadeståndstalan mot staten, kan de således åberopa direkt som grund för sina ersättningsanspråk. Ett påstående om kränkning av Europa- konventionen prövas av franska domstolar inom ramen för principerna för statsansvar (responsabilité de lEtat). Detta ansvars- system vilar på principer som har utvecklats och formulerats successivt genom förvaltningsdomstolarnas rättstillämpning utifrån allmänna civilrättsliga principer. En mer sammanhållen rättspraxis har framför allt vuxit fram när det gäller rätten till ekonomisk kompensation till följd av över- trädelser av rätten till rättegång inom skälig tid. Därutöver finns särskild lagstiftning som reglerar statens skadeståndsansvar på vissa områden (t.ex. vid obligatorisk vaccination, naturkatastrofer och HIV-smitta som överförts vid blodtransfusion). I ett rättsfall gjorde den högsta förvaltnings- domstolen (Conseil dEtat) vissa principiella uttalanden om statens skadeståndsansvar. Därigenom lades grunden för ett självständigt skadeståndsansvar för staten beträffande handlingar som har ett visst närmare samband med myndighetsutövning (action publique). Tre villkor ska vara uppfyllda för att en rätt till ersättning ska kunna göras gällande: en skadegörande handling, en skada och ett orsakssamband mellan handlingen och den uppgivna skadan. Den skada som kan ersättas enligt dessa regler omfattar ekonomisk skada och – numera – även ideell skada. Rättsläget i andra konventionsstater I rättstillämpningen har successivt utvecklats olika kriterier när det gäller den skadegrundande handlingen. Initialt gällde ett all- mänt krav på grov oaktsamhet eller allvarlig försummelse (faute lourde). gäller emellertid att skadeståndsskyldighet i vissa fall kan uppkomma vid oaktsamhet av normalgraden. I situationer där myndighetsutövningen kan sägas ha förorsakat en skada som berättigar till gottgörelse förekommer att staten har ålagts skade- ståndsskyldighet även utan att en tjänsteman har handlat oaktsamt. Den skadegörande handlingen kan vara en följd av ett beslut i ett enskilt fall, en myndighetsföreskrift och ibland även själva lagen. De ovan nämnda principerna har samma rättsliga status som lag och kan därför bara ändras genom lagstiftning. Som antytts ovan kan en enskild väcka talan om skadestånds- skyldighet mot staten och åberopa han eller hon har åsamkats skada till följd av att en myndighet handlat i strid med Europa- konventionen. Om domstolen finner att staten gjort sig skyldig till en konventionsöverträdelse i enlighet med de principer som redogjorts för, kan den skadelidande tillerkännas ersättning. Det utdömda beloppet varierar utifrån omständigheterna i varje enskilt fall. Som allmän förutsättning gäller att personen i fråga dess- förinnan har fått avslag på en begäran om ersättning av den myn- dighet som är ansvarig för den skadegörande handlingen. I förvaltningsdomstolarnas praxis finns mycket få exempel på att enskilda har väckt skadeståndstalan och åberopat som grund för sina anspråk mot staten. De fall som varit uppe till prövning på konventionsrättslig grund har främst handlat om långsam handläggning (se även nedan). Andra fall har bl.a. rört förbudet mot omänsklig och förnedrande behandling i samband med disciplinpåföljd i fängelse (artikel 3), rätten till en rättvis rättegång vid beslut om retroaktivt uttag av socialförsäkrings- avgifter grundade på en olaglig förordning (artikel 6) och rätten till korrespondens för intagna på psykiatrisk klinik (artikel 8). När det gäller rätten till skadestånd vid oskäligt långa hand- läggningstider, har en kodifiering skett av rättspraxis. Det bakom- liggande skälet är det arbete som bedrivit på området. Bestämmelser om skadeståndsansvar och rätt till ersättning vid långsam handläggning finns i lagstiftning om de allmänna dom- stolarnas organisation (Code de lorganisation judiciaire). Reglerna omfattar även fall där enskilda har nekats eller frånkänts en rätt till tillgång till domstol och domstolsprövning, t.ex. genom att dom- stolarna inte uppfyllt sin skyldighet att avgöra anhängiggjorda Rättsläget i andra konventionsstater ärenden och mål (déni de eller avsaknad av möjlighet till domstolsprövning). I vissa fall anses även långsam handläggning utgöra en kränkning av rätten till tillgång till domstol. Normalt sett krävs en allvarlig försummelse för att staten ska ådra sig ansvar enligt bestämmelserna, såvida det inte är fråga om s.k. déni de . I sistnämnda fall kan även den enskilde domaren åläggas ett personligt ansvar. Inom förvaltningsområdet har traditionellt sett krävts allvarlig försummelse för att staten ska ådra sig ansvar för skada som uppkommit vid felaktig myndighetsutövning (se ovan). Det gäller även de förvaltningsdomstolar som hanterar budgetfrågor och andra finansiella frågor. I ett fall har Conseil dEtat emellertid uttalat att oaktsamhet av normalgraden är tillräckligt för att staten ska kunna åläggas ansvar i fall av långsam handläggning i förvaltningsmål. föreskrivs i en förordning att Conseil dEtat ska pröva en sådan skadeståndstalan som första instans i syfte att undvika att själva skadeståndsprocessen inte uppfyller kravet . Det innebär att en klagande som kräver skadestånd på grund av långsam handläggning måste ansöka om ersättning hos . Först om ersättning nekas kan Conseil dEtat pröva klagomålet. meddelades 27 beslut med stöd av de nämnda reglerna (varav 15 stycken till klagandens fördel). De bestämmelser och den rättspraxis som redogjorts för ovan har godkänts av som ett effektivt rättsmedel vid prövning av påståenden om kränkning av rätten till rättegång inom skälig tid (se och , beslut , Giummarra m.fl., beslut samt Broca och Texier-Micault, dom ). Detta har även medfört en tydlig minskning av antalet fällningar mot i . Därutöver finns i fransk rätt ingen alternativ reglering när det gäller rättsmedel mot kränkningar av rätten till rättegång inom skälig tid, t.ex. i form av strafflindring. Skadestånd är således det enda tillgängliga rättsmedlet. Rättsläget i andra konventionsstater trädde lag om mänskliga rättigheter (Human Rights Act, nedan även HRA) i kraft i (lagen behandlas i m.fl., Human Rights and Practice, 2009, se även A Guide to the Human Rights Act 1998, utgiven av Departement for Constitutional Affairs). Syftet med lagen är att förstärka skyddet för flertalet av de rättigheter som finns i i nationell lag. Genom HRA har således till- skapats en möjlighet för enskilda att med direkt stöd av Europa- konventionen få en prövning av om en domstol eller en myndighet har förfarit på ett sätt som är oförenligt med konventionen och att få skadestånd eller annan gottgörelse till följd av detta. Däremot kan HRA inte åberopas gentemot andra enskilda. Vidare innebär bestämmelserna att lagar som beslutats av det brittiska parlamentet inte kan åsidosättas med stöd av Europa- konventionen. Ansvariga ministrar är dock skyldiga att uttala om ett lagförslag är förenligt med konventionen innan det underställs parlamentet för beslut. Lagen utgör inget hinder mot tillämpning av annan lagstiftning som ger ett mer detaljerat eller längre gående skydd för mänskliga rättigheter. Lagen om mänskliga rättigheter beskrivs nedan. Särskild tyngdvikt har lagts vid de bestämmelser som behandlar rätten till gottgörelse. I lagens första paragraf anges att de rättigheter som lagen hän- visar till omfattar artiklarna 2–12 och 14 i konventionen, artiklarna 1–3 i första tilläggsprotokollet och artikel 1 i det trettonde tilläggs- protokollet (som handlar om avskaffande av dödsstraff), lästa till- sammans med artiklarna 16–18 i konventionen. Rätten till effektivt rättsmedel i artikel 13 omfattas således inte. Vid tillämpning av HRA tar brittiska domstolar dock hänsyn till artikel 13, för att tillförsäkra rätten till effektivt rättsmedel (m.fl., s. 568). I 2 § slås fast att domstolarna är skyldiga – i den utsträckning de finner det vara av betydelse – att ta hänsyn till praxis vid avgörande av frågor som rör konventionsrättigheter. Enligt 3 § ska brittisk lagstiftning så långt det är möjligt även tolkas och ges effekt på ett sätt som är förenligt med rättigheterna i Europa- konventionen. Domstolarna kan låta bli att tillämpa konventionsstridiga för- ordningar och föreskrifter, liksom även lagstiftning som utfärdats av och respektive lagstift- ande församlingar (s.k. secondary legislation). Däremot är de skyl- Rättsläget i andra konventionsstater diga att tillämpa lagar som utfärdats av det brittiska parlamentet (Act of Parliament, s.k. primary legislation). Vad domstolarna kan göra i ett sådant fall är att fastställa att lagstiftningen är oförenlig med . Det sker genom en s.k. declaration of incompatibility (4 §). Enbart några av de högre domstolarna har denna befogenhet och förfarandet har använts i ett fåtal fall. Även om lagens giltighet inte påverkas av en sådan deklaration, utgör den ett starkt incitament för lag- stiftaren att ändra lagen. Ändringar kan genomföras snabbt enligt en särskild procedur för ändamålet (11 §). Av 6 § framgår att offentliga organ som handlar i strid med anses handla olagligt eller utan stöd av lag. Det finns en viktig inskränkning i regelns tillämpningsområde. Regeln gäller således inte i fall där myndigheten inte hade kunnat handla annorlunda med hänsyn till den lag som handlandet stödjer sig på. Den gäller inte heller om myndigheten i övrigt har försökt ge effekt åt en lag som inte kunnat tolkas på ett sätt som är för- enligt med konventionen. I övrigt är bestämmelsen tillämplig beträffande domstolar, myndigheter och andra organ som företar handlingar av offentlig karaktär (t.ex. fångtransporter), med undantag av parlamentet. I lagen undantas även överhuset (House of Lords) vid utövande av sina dömande funktioner. Dessa har numera övertagits av den inrättade , Supreme Court of the (huruvida det nämnda undantaget även gäller är inte känt för oss). Både positivt handlande och passivitet omfattas, men däremot inte underlåtenhet att lägga fram lagförslag. Handlingar av privat karaktär är också undantagna. En person som anser att ett offentligt organ har handlat konventionsstridigt – och därmed olagligt i den mening som avses i 6 § – kan väcka talan mot myndigheten i fråga vid behörig domstol eller åberopa rättigheterna enligt konventionen i en pågående rätte- gång (7 §). När det gäller beslut och åtgärder av rättslig karaktär, ska sedvanliga överklagandemöjligheter eller möjligheten att begära omprövning av ett beslut eller en åtgärd (s.k. application for judicial review) tas i anspråk vid prövning av påståenden om att Europa- konventionen har åsidosatts i något hänseende (9 § 1). Frågan vilken domstol som ska pröva klagomålet beror på vilken typ av klagomål som avses. Exempelvis bör talan i mål om social- försäkringsförmåner normalt sett väckas i en högre instans. Talan ska enligt huvudregeln väckas efter det att handlingen Rättsläget i andra konventionsstater vidtogs, men med viss möjlighet till förlängning. Vid begäran om omprövning kan väsentligt kortare tidsfrister gälla. Talan med stöd av HRA kan bara väckas av den som anser sig vara ett offer (här används termen victim) för det olagliga hand- landet. Talerätten bestäms utifrån artikel 34 i . Den som skulle ha klagorätt inför har således rätt att få en talan om konventionskränkning prövad av brittiska domstolar enligt 7 § HRA. Det betyder att talerätten omfattar fysiska eller juridiska personer som har påverkats eller löper risk att direkt påverkas av ett offentligt organs agerande. Vid dödsfall har även släktingar till den döde klagorätt, om klagomålet rör själva dödsfallet. Genom HRA tillhandahålls olika möjligheter att förhindra eller gottgöra kränkningar av . Detta hänger delvis samman med att olika domstolar har olika befogenheter. Den dom- stol som ska pröva ett klagomål enligt HRA kan ge sådan lättnad eller gottgörelse eller besluta om en åtgärd som den finner berätti- gad och lämplig (just and appropriate) i förhållande till det olagliga handlandet (8 § 1). är upphävande av ett beslut en åtgärd som kan komma i fråga för att avhjälpa överträdelsen. Det gäller även inom straffrätten, där domstolen kan undanröja en brottmåls- dom eller förordna om att någon friges. Vidare förekommer att underinstansen beordras att upphöra med konventionskränkningen eller att inte företa en åtgärd som vore olaglig om den skulle före- tas. Vissa domstolar har även möjlighet att döma ut skadestånd (8 § 2). Skadestånd kan bara komma i fråga om domstolen – med hänsyn till samtliga föreliggande omständigheter – finner att eko- nomisk kompensation är nödvändig för att ge klaganden skälig gottgörelse (just satisfaction) för överträdelsen (8 § 3). Vid bedöm- ningen ska särskild hänsyn tas till om personen i fråga har fått lättnad eller gottgörelse genom användande av något annat rätts- medel. En viktig begränsning i möjligheten att få skadestånd återfinns i 9 § 3 HRA. Skadestånd kan således inte utgå vid konventions- stridigt handlande som skett i god tro, med ett undantag. Även i fall av god tro kan skadestånd således utgå vid kränkning av rätten till frihet och säkerhet i artikel 5 i , i den utsträckning det krävs för att uppfylla förpliktelser att tillhandahålla skadeståndssanktion enligt artikel 5 § 5. Rättsläget i andra konventionsstater stånd som döms ut med stöd av de nämnda bestämmelserna betalas av den brittiska staten (9 § 4). När domstolen bestämmer om skadestånd ska utgå och, i så fall, med vilket belopp, ska den ta hänsyn till de principer som Europa- domstolen tillämpar vid bestämmande av skadestånd enligt artikel 41 i konventionen (8 § 4). Skadestånd enligt HRA omfattar både ekonomisk och ideell skada (A guide to the Human Rights Act 1998, artikel 2.25). Ersättning för ekonomisk skada omfattar bl.a. förlorad inkomst, försämrade utsikter att skaffa arbete och försörj- ning, värdeminskning på egendom och betalda böter. Som exempel på ideella skador som kan ersättas är negativa känslor i form av oro och lidande. Domstolarna har emellertid varit motvilliga att till- erkänna klagande sådant ideellt skadestånd vid överträdelser av mänskliga rättigheter. I sammanhanget har betonats att en skada måste ha förorsakats direkt av överträdelsen för att kunna ge ersättning. Brittiska dom- stolar brukar även sätta ner skadeståndet i fall där klaganden utan godtagbara skäl har underlåtit att begränsa eller lindra verkningarna av sin skada (m.fl., s. 78). En ny tendens i rättspraxis är att domstolarna i allt större utsträckning kompenserar kränkningar av mänskliga rättigheter enbart genom att konstatera att har överträtts (A guide to the Human Rights Act 1998, artikel 2.24, med hän- visning till Anufrijeva v Southwark LBC and others [2004] QB 1124). Detta har ansetts utgöra det rättsmedel som i första hand bör komma i fråga. Skadestånd ska således enbart ska utgå undan- tagsvis. House of Lords har funnit att konstaterande av kränkning har utgjort tillräcklig gottgörelse i fall där intagna har förnekats rätts- ligt biträde i disciplinärenden inom fängelset (R Greenfield v Secretary of State for the Home Department [2005] 1 WLR 673). Huvudskälet till varför skadestånd inte dömdes ut i det nämnda avgörandet var att inte skulle ha tillerkänt klaganden någon ersättning i motsvarande situation. är, liksom och Schewiz, en s.k. monistisk stat (se avsnitt 5.6 och 5.8 ovan). I den spanska konstitutionen finns bestämmelser om skadestånd vid överträdelser av olika rättigheter Rättsläget i andra konventionsstater (artikel 106). I enlighet med villkor som närmare fastställs i lag har enskilda individer således rätt till kompensation för varje skada som de kan ha lidit vid intrång i sin äganderätt eller andra rättigheter, i fall där skadan har förorsakats av handlande från det allmännas sida. Undantag görs för oförutsebara situationer utanför den ansvariges kontroll, s.k. force majeure. Den lagstiftning som framför allt är av betydelse vid bedömning av skadeståndsyrkanden som avser den offentliga förvaltningen är lagen om förvaltningsrättslig administration (no. 30/1992). Av särskild vikt i sammanhanget är bestämmelserna om statens ansvar vid felaktig myndighetsutövning i artiklarna 139–140. Krav som avser olika typer av felaktig handläggning i domstol kan även fram- ställas med stöd av artiklarna 292–297 i lagen om domstolsväsendet (no. 6/1985). har funnit att denna lag utgör ett effektivt rättsmedel i den mening som avses i artikel 13 rörande klagomål om långsam handläggning enligt artikel 6. I korthet innebär den nämnda lagstiftningen att enskilda som anser sig ha lidit skada till följd av olika åtgärder som vidtagits inom den offentliga förvaltningen och rättsväsendet kan kräva skadestånd för detta. Vidare kan varje förvaltningsbeslut överprövas av dom- stolarna. Många domar meddelas i sådana frågor. I finns huvudsakligen tre möjligheter att föra talan om kränkningar av Europakonvention och därtill hörande möjligheter att få ekonomisk kompensation. För det första ger den slovakiska konstitutionen möjlighet för enskilda att framställa klagomål om att deras grundläggande rättigheter och friheter har åsidosatts. Ytter- ligare bestämmelser finns lag om skadeståndsansvar vid utövande av offentlig myndighet (no. 514/2003). Vidare innehåller den allmänna civillagen bestämmelser om skydd för personen och den personliga integriteten samt om skadestånd. De tre regelverken beskrivs i korthet i tur och ordning nedan. ändrades den slovakiska konstitutionen på det sättet att fysiska och juridiska personer gavs rätt att anföra klago- mål till Författningsdomstolen om att deras grundläggande rättig- heter och friheter åsidosatts (artikel 127). Däribland omfattas även de rättigheter som återfinns i internationella konventioner om mänskliga rättigheter som har ratificerat, inklusive Europa- Rättsläget i andra konventionsstater Om Författningsdomstolen finner att ett klagomål är berättigat, ska den fatta beslut där det framgår att klagandens rättigheter eller friheter har åsidosatts till följd av ett visst beslut, en särskild åtgärd eller annan överträdelse av rättigheten i fråga. Om den konstaterade överträdelsen är ett resultat av någon form av underlåtenhet, kan Författningsdomstolen beordra ansvariga myndigheter och domstolar att vidta nödvändiga åtgärder. Den kan återförvisa målet till underinstansen för fortsatt hand- läggning och beordra denna att se till att ytterligare överträdelser inte äger rum eller, i lämpliga fall, att återställa situationen så som den var innan överträdelsen skedde. I beslutet kan även förordnas om adekvat ekonomisk ersättning till den skadelidande. Av tre avgöranden från framgår bl.a. att Författnings- domstolen kan beordra underinstansen att påskynda handlägg- ningen samt besluta om ersättning för rättegångskostnader (jfr Bako, Machunka respektive Kuril mot , målen behandlas i avsnitt 3.4.3 och 3.5.4 ovan). När det sedan gäller lagen om skadeståndsansvar vid utövande av offentlig myndighet, syftar den till att göra befintliga meka- nismer om kompensation för skada som förorsakats av olika myn- digheter mer effektiva. Tanken är att därigenom minska antalet klagomål till . Lagen om skadeståndsansvar vid utövande av offentlig myndig- het reglerar ansvar för skada som förorsakats enskilda under utövande av offentlig myndighet. Den är tillämplig vid beslutsfattande och annan myndighetsutövning som relaterar till skyddade rättigheter och intressen (2 §). Däri omfattas statliga organ, lokala själv- administrerande myndigheter, den offentliga förvaltningen i övrigt samt fysiska och juridiska personer som har anförtrotts funktioner som innefattar myndighetsutövning. Statens ansvar utsträcker sig också till inkorrekt myndighets- utövning (3 §). Med det menas bl.a. myndigheters underlåtenhet att företa olika handlingar inom angivna tidsfrister, olika typer av inaktivitet eller passivitet i övrigt samt andra olagliga ingrepp i enskildas rättigheter och intressen såsom de definierats i lag. Den som har lidit skada med anledning av sådant handlande har rätt till kompensation (9 §). Kompensation för ekonomisk skada innefattar förlorad vinst och, i fall där konstaterande av kränkning inte anses utgöra tillräcklig gottgörelse, också ideell ersättning (17 §). Slutligen innehåller den allmänna civillagen bestämmelser som skyddar flera av de rättigheter som även omfattas av Europa- Rättsläget i andra konventionsstater konventionen (Del 1, 2 kap., 11–13 och 16 §§). Således har varje enskild individ rätt till skydd för sin person och den personliga integriteten. Däri omfattas bl.a. rätten till liv, hälsa, ära, mänsklig värdighet, personlig säkerhet, privatliv, gott rykte, hem och rätten till uttryck av personlig natur. Den enskilde har rätt att fordra att kränkningar av rätten till skydd för den personliga integriteten inte ska förekomma, att följdverkningarna av sådana kränkningar ska elimineras och att gottgörelse i övrigt ges. I fall där tillräcklig gottgörelse inte kan ske genom andra åtgärder finns även en rätt till ekonomisk kompensation för ideell skada.