sou · GXB368d2 · 2010-01-01 00:00:00 — -utreda om det ska införas en möjlighet, och i så fall i vilka situationer, att besluta om insatser på grund av missförhållanden i hemmet mot föräldrarnas vilja, -analysera varför bestämmelsen i 22 § LVU om beslut insatser i öppenvård eller om särskilt kvalificerad kontaktperson på grund av den unges beteende mot den unges och föräldrarnas vilja används så sällan och ta ställning till om den behöver förtydligas eller om andra åtgärder behöver vidtas, -utreda om socialnämndens anmälningsskyldighet när en familj flyttar till en annan kommun behöver tydliggöras, och -analysera situationen för barn som är långsiktigt placerade i familjehem. erbjuder ett flertal öppenvårdsinsatser. I 3 kap. 6 § SoL finns bestämmelser om kontaktperson eller kontaktfamilj och i vissa fall en särskilt kvalificerad kontaktperson. Andra insatser är t.ex. enskilt samtalsstöd, socialpedagogiska insatser, programverk- samhet i grupp eller individuellt för barn som har missbrukande eller psykiskt sjuka föräldrar och för barn som bevittnat våld. Ytterligare insatser är riktade dagverksamheter, skolsociala insatser och kvalificerat nätverksarbete. Öppenvårdsinsatser har, enligt , tidigare i första hand haft ett familje- och nätverks- perspektiv, men har insatser tillkommit som är direkt riktade till barn och unga. har kartlagt öppenvårds- insatser inom ett representativt urval av kommuner i samarbete med FoU i Väst. Kartläggningen visar att det finns ett relativt stort antal av sådana insatser och det pågår en utveckling inom området. har i sina årliga lägesrapporter konstaterat att utvecklingen går mot en allt mer serviceinriktad öppenvård. Många kommuner erbjuder öppenvårdsinsatser utan föregående utredning och biståndsbeslut som det i andra kommuner krävs utredning och beslut om bistånd för att få tillgång till samma insatser. Det kan inte vara rimligt att förhållandena är så olika i olika kommuner och man bör eftersträva en likformig hante- ring. som det finns många skäl som talar för att insatser erbjuds utan föregående utredning och beslut, bl.a. att insatserna är lättillgängliga för barn, unga och deras familjer och att social- tjänsten kan använda sina begränsade resurser till mer allvarliga fall, finns också skäl som talar emot, bl.a. rättssäkerhetsskäl. Utredaren ska därför utreda om reglerna om öppenvårdsinsatser behöver ändras. Insatser mot vårdnadshavarnas vilja samt mot den unges vilja Såväl och som företrädare för , och har påtalat att ibland behöver kunna besluta om insatser för ett barn mot vård- nadshavarnas vilja innan situationen är så allvarlig att LVU kan bli tillämplig. Det uppstår ett vakuum mellan frivilliga insatser enligt SoL och möjligheten att ansöka om vård enligt LVU. Det får till följd att ett barn kan fortsätta att fara illa utan att den sociala barn- och ungdomsvården kan ge stöd och hjälp för att förhindra en Utredaren ska därför utreda och ta ställning till om och i så fall under vilka omständigheter det ska finnas möjlighet att besluta om insatser på grund av missförhållanden i hemmet mot vårdnadshavarnas vilja. För ungdomar som utsätter sin hälsa och utveckling för påtaglig risk att skadas om inga åtgärder sätts in gör 22 § LVU det möjligt att, mot den unges vilja, fatta beslut om insatser i öppenvård eller om särskilt kvalificerad kontaktperson för att förhindra en fortsatt negativ utveckling. Bestämmelsen används i så liten utsträckning att den inte längre redovisas i socialtjänststatistiken. Utredaren bör analysera vad som ligger bakom detta och ta ställning till om bestämmelsen behöver förtydligas. Möjlighet att flytta över ärenden när en familj med pågående insats flyttar Frågan om i vilken utsträckning i en kommun ska kunna föra över ett ärende om en pågående insats för ett barn till den nya kommunen om familjen flyttar behöver belysas ytterligare. Insatser enligt SoL präglas av frivillighet och kan därför när som helst avslutas på den enskildes initiativ. Med samtycke från vård- nadshavaren är det alltid möjligt för att kontakta den nya kommunen. Om det finns anledning till oro för att barnet far eller riskerar att fara illa omfattas av anmälnings- skyldigheten enligt 14 kap. 1 § SoL. Analysen av behovet av insatser för barn mot föräldrarnas vilja ska omfatta även dessa situationer och hur en överföring ska ske mellan kommunerna. Långsiktighet i vården för barn i familjehem Barn har rätt till en trygg uppväxt. Barn bor olika länge i familje- hem. De barn som vistas länge eller växer upp i familjehem behöver kontinuitet, trygghet och förutsägbarhet i sina liv. I den mån det är möjligt behöver barnet redan när det placeras få veta hur länge placeringen planeras pågå. Ska barnet bo länge i familjehemmet eller får det snart komma hem till föräldrarna igen? Barnet måste få besked om hur kontakten med föräldrar och andra viktiga personer i deras nätverk ska se ut. Barnet har också rätt att veta hur kontakten med socialsekreteraren ska vara och det måste vara en målsättning att eftersträva kontinuitet för barnet i dessa kontakter. Frågan om hur långsiktigheten för barn som vårdas i familjehem ska tryggas är ofta föremål för diskussion. I 6 kap. 8 § SoL finns en bestämmelse som innebär att när ett barn varit placerat i samma familjehem ska socialnämnden särskilt överväga om det finns skäl att ansöka om vårdnadsöverflyttning enligt 6 kap. 8 § . Lagändringen har, enligt en uppföljning som Social- styrelsen genomfört, inneburit en viss ökning av antalet vårdnads- överflyttningar, men det har tagit tid för kommunerna att komma igång med arbetet. Handläggare i lyfter fram den inneboende konflikten att barnet enligt målsättningen ska åter- förenas med sina föräldrar som utsikterna till detta ofta är små och barnet blir kvar i familjehemmet. Många familjehemsföräldrar tvekar inför ansvaret att bli vårdnadshavare, eftersom placeringen upphör och de därigenom mister stödet från den placerande kommunen. Man vill inte heller äventyra relationen till föräldrarna och familjehemsföräldrarna drar sig också för att hamna i umgängeskonflikter med föräldrarna. I vissa sammanhang har det förts fram som en lösning att utöka möjligheten för familje- hemsföräldrar att adoptera det placerade barnet, en lösning som förekommer i vissa andra länder. Utredaren bör därför analysera situationen för de barn som är långtidsplacerade och hur den kan förbättras. Det bör ingå i analysen att undersöka hur andra länder löst situationen för barn med behov av placering i familjehem . Hur kan villkoren för familjehem förbättras? -analysera och bedöma om det behövs olika slags familjehem för att kunna möta barns skilda behov och -ta ställning till om de företag och organisationer som rekryterar och ger stöd till familjehem ska vara tillståndspliktiga. Vård i familjehem är den vanligaste vårdformen för barn och unga som behöver placeras utanför det egna hemmet. De bestämmelser som reglerar placeringar utanför det egna hemmet måste så långt det är möjligt garantera att barn och unga får en rättssäker och trygg vård. Kommunerna rapporterar om svårigheter att rekrytera familje- hem. Som framgår av propositionen Utveckling av den sociala barn- och ungdomsvården (prop. 2006/07:129) har möjligheten att rekrytera familjehem sannolikt påverkats av olika samhälls- förändringar, bl.a. att båda vuxna i en familj förvärvsarbetar och att familjer i storstäderna där behoven av familjehem är som störst bor trångt. Många barn som placeras har ofta svårare problem än som var fallet tidigare, vilket ibland kräver att en av de vuxna i familjehemmet avstår från att förvärvsarbeta. Andra skäl som anges är bl.a. att villkoren för familjehemsföräldrar är oklara, de saknar rätt till ersättning från arbetslöshetsförsäkringen och i vissa fall från socialförsäkringarna. har inte heller alltid möj- lighet att ge det stöd och den handledning som familjehemmen har behov av. finns företag och organisationer som rekryterar och ger stöd till familjehem. Några länsstyrelser har genomfört tillsyn av sådana verksamheter och framfört att det finns risk för en otydlig ansvarsfördelning mellan socialnämnden och dessa verk- samheter samt att ansvarsfördelningen behöver klargöras. Det gäller framförallt ansvaret att utreda familjehemmets lämplighet, uppföljning av placeringen, regler för dokumentation, sekretess- frågor och vad som är myndighetsutövning. Bland annat anser länsstyrelserna att frågor som rör avgränsningen gentemot till- ståndspliktiga verksamheter, bestämmelserna om förmedling av barn, sekretessbestämmelser och insatser under pågående placering behöver klargöras. För många, framförallt små, kommuner kan det vara en fördel att få hjälp med att rekrytera och handleda familjehem och att familje- hemmen får lättillgängligt stöd genom organisationerna. Men det innebär den nackdelen att socialnämnden i viss mån lämnar över ansvaret för placeringen till någon annan. Därigenom riskerar att förlora viktiga kunskaper och kompetens i det egna arbetet med placerade barn. En del av de lagändringar som regeringen föreslagit i propositionen Utveckling av den sociala barn- och ungdomsvården (prop. 2006/07:199) syftar till att tydlig- göra socialnämndens ansvar vid placeringar. I propositionen kon- staterar regeringen att det finns behov av att ytterligare utreda familjehemmens villkor och av att ta fram kriterier för bedömning av familjehem. Utredaren ska analysera och bedöma behovet av olika slags familjehem för att kunna tillgodose de olika behoven hos barn som placeras. Det kan behövas regler för att tydliggöra uppdraget för olika typer av familjehem. Utredaren ska också ta ställning till om de privata verksamheter som rekryterar och ger stöd till familjehem ska vara tillståndspliktiga. Stödet till, kommunikationen och dialogen med familjehemmen bör också uppmärksammas i syfte att skapa stabilitet för familjehemmen. Uppgiften att ta fram kriterier för bedömning av familjehem är ett långsiktigt arbete som måste bygga på en utvärdering av de metoder som används . Den lämpar sig mindre väl för en stat- lig utredning. Regeringen avser därför att ge och metoder i socialt arbete (IMS) i upp- drag att ta fram en systematisk kunskapsöversikt av om det finns internationellt vetenskapligt stöd för utrednings- och bedömnings- instrument för familjehem. Med utgångspunkt i det arbetet ska IMS anpassa och pröva eventuella lämpliga metoder till svenska förhållanden alternativt påbörja ett arbete med att från grunden utveckla ett utrednings- och bedömningsinstrument för svenska förhållanden. Behöver reglerna om uppföljning av insatser förbättras? -utreda om dagens regler för uppföljning är ändamålsenliga och -ta ställning till om det behövs ytterligare regler om uppföljning av beslutade åtgärder enligt SoL. I 6 kap. 8 § SoL och i 13 § LVU finns regler om uppföljning av placeringar. Placeringar enligt SoL och 2 § LVU ska övervägas var sjätte månad, medan placeringar enligt 3 § LVU ska omprövas med samma tidsintervall. Beslut enligt 22 § LVU ska omprövas var sjätte månad. I övrigt saknas lagbestämmelser som reglerar hur social- nämndens olika insatser ska följas upp. Det har växt fram en praxis i kommunerna att med viss regelbundenhet följa upp även beslut om andra insatser. Utredaren ska utreda om gällande regler om uppföljning av beslutade insatser är ändamålsenliga och ta ställning till om det behövs regler om uppföljning av andra beslutade insatser där det inte finns sådana regler. Kontinuiteten för barnet i kontakten med socialsekreteraren bör särskilt uppmärksammas. bör också uppmärksamma hur kommunikationen med barnet följs upp och hur barnets åsikter dokumenteras. har det kommit larmrapporter om att barn och unga på olika sätt har farit illa när de under sin uppväxt varit placerade i fosterhem och på institutioner. Utredningen om vanvård inom den sociala barnavården (S 2005:06) arbetar med att genomföra en kartläggning av förekomsten av van- vård i fosterhem och på institutioner och sammanställer och doku- menterar de erfarenheter som framkommer på ett sådant sätt att de kan bidra till att liknande förhållanden kan undvikas . Samhället har ett stort ansvar när barn placeras. Det är angeläget att allt görs för att barns och ungas placeringar ska vara rättssäkra och trygga och utgå från barnets behov. Utredaren ska därför ta del av arbetet och beakta erfarenheterna inom Utredningen om van- vård i den sociala barnavården (S 2006:05). Vilken kompetens behövs för att arbeta inom den sociala barn- och ungdomsvården? -utreda hur kompetensnivån för socialsekreterare som arbetar med utredning, planering och uppföljning av ärenden som rör barn och unga samt för socialsekreterare som arbetar med utred- ningar om vårdnad, boende och umgänge kan säkerställas för att uppnå en rättssäker och professionell handläggning och -ta ställning till om det behövs särskild reglering av kompetens- kraven och till om det kan ske genom att ge ett bemyndigande att utfärda föreskrifter. Frågan om att införa något slags behörighetsreglering för social- sekreterare som arbetar med utredning, planering och uppföljning av ärenden som rör barn och unga har länge diskuterats och också varit föremål för utredning. (SOU 1995:58), (SOU 1996:138) och Sociala barn- och ungdomsvårdskommittén (SOU 2005:81) har samtliga berört frågan utan att den fått någon lösning. har tagit fram allmänna råd om personalens kompetens vid handläggning och uppföljning av ärenden som rör barn och unga (SOFSFS 2006:14). I en skrivelse till (S2007/5645/ST) har fört fram att det finns skäl att överväga en behörighetsreglering för de socialsekreterare som arbetar med utredning, planering och uppföljning av ärenden som rör barn och unga. Det är angeläget att de socialsekreterare som utreder barns och ungas förhållanden har särskild kunskap för området. Även de utredningar som socialsekreterare gör i frågor om vårdnad, boende och umgänge kräver särskild kompetens. Utredaren ska därför utreda hur kompetensnivån för socialsekreterare som arbetar med utredning, planering och uppföljning av ärenden som rör barn och unga samt med utredningar om vårdnad, boende och umgänge kan garanteras för att uppnå en rättssäker och professionell hand- läggning. Utredaren ska också ta ställning till om det behövs en sär- skild reglering för detta och till konsekvenserna av att ge Social- styrelsen bemyndigande att utfärda föreskrifter om lämplig utbild- ning och erfarenhet för att arbeta med myndighetsutövning inom den sociala barn- och ungdomsvården. Avsikten är dock inte att införa ett legitimationskrav motsvarande det som finns för läkare och sjuksköterskor m.fl. Utredaren ska ändå beakta om förtyd- ligade kompetenskrav kan få EG-rättsliga konsekvenser i fråga om erkännande av yrkeskvalifikationer. Bör bestämmelserna till skydd och stöd för barn och unga i SoL och LVU sammanföras i en särskild lag? När översynen av bestämmelserna är genomförd ska utredaren ta ställning till -om bestämmelserna till skydd och stöd för barn och unga ska sammanföras i en särskild lag och -om de bestämmelser i som reglerar familje- rättsliga arbete i så fall ska överföras till den särskilda lagen. Att samla bestämmelser om ett visst ämne eller vissa personer i en särskild lag bidrar ofta till att den persongrupp bestämmelserna rör, och insatserna som ges med stöd av dem, uppmärksammas mer än tidigare och att det skydd och stöd som ges därför i förlängningen utvecklas, ökas och förbättras samt att rättssäkerheten för de enskilda stärks. Om bestämmelserna riktar sig specifikt mot en viss grupp är det också möjligt att göra dem tydligare och mindre gene- rellt utformade än om de riktar sig mot alla personer eller grupper. En särskild lag kan också bidra till att bestämmelserna blir lättare att hitta, särskilt för dem som inte har närmare kunskap om dem . Men det kan också finnas nackdelar med en sådan lösning. En av dem är att insatser för barn och unga riskerar att ses som helt åt- skilda från andra sociala insatser för t.ex. föräldrarna eller familjen i stort. Det är viktigt att den helhetssyn som efter- strävats i , och som i hög utsträckning också uppnåtts genom socialtjänstreformen , inte går förlorad. Det är också angeläget att insatserna för olika behövande grupper inte ställs mot varandra och att skilda lagstiftningar inte ger upphov till intressekonflikter mellan de olika grupperna. Det är vidare nöd- vändigt att handläggnings- och procedurfrågor i så stor utsträck- ning som möjligt överensstämmer, oavsett vilken typ av insats det är som ges eller till vilken person den ges. Utredaren ska därför undersöka för- och nackdelar med att samla bestämmelser till skydd och stöd för barn och unga i SoL och LVU i en särskild lag och, om utredaren finner det lämpligt, lämna förslag till hur en sådan lag kan utformas. har en rad arbetsuppgifter inom det familjerätts- liga området. De flesta av dem regleras i , men det finns också bestämmelser i . Om utredaren finner att en sär- skild lag med bestämmelser till skydd och stöd för barn och unga ska utformas ska utredaren också ta ställning till om det är lämpligt att sammanföra de familjerättsliga bestämmelserna med bestäm- melserna om stöd och skydd till barn och unga. Utredaren ska också utarbeta ett fullständigt författningsförslag som ska innefatta eventuella följdändringar i annan lagstiftning. och dess grundläggande principer ska utgöra en utgångspunkt i utredningens arbete. Arbetet ska också präglas av ett jämställdhetsperspektiv. All individbaserad statistik ska pre- senteras och analyseras efter kön, om det inte finns särskilda skäl mot detta. Om utredarens förslag skulle innebära ökade kostnader för staten respektive kommunerna ska förslag till finansiering lämnas. Samråd och redovisning av uppdraget Utredaren ska under arbetet samråda med berörda myndigheter. Utredaren ska även samråda med organisationer inom den sociala barn- och ungdomsvården samt med forskare inom området. Utredaren ska också samråda med andra berörda utredningar bl.a. Utredningen om modernare adoptionsregler (dir. 2007:150) och Utredningen om översyn av lagen om unga lagöverträdare (dir. 2007:151). Uppdraget ska redovisas . Den sociala barn- och ungdomsvårdens reglering i några andra länder Nedan följer en översiktlig genomgång av socialrättslig lagstiftning i några av de länder som av olika anledningar har särskild betydelse för svensk lagstiftning inom område. De länders rättssystem som därvid belyses är , , och . Redogörelsen för de olika ländernas lagstiftning har inte ambitionen att vara heltäckande. Syftet med redogörelsen är i stället att lyfta fram de övergripande dragen i de olika ländernas rättsliga reglering av . Fokus har av naturliga skäl lagts på regleringen av den sociala barn- och ungdomsvården och då främst i vilken utsträckning denna regleras gemensamt med övrig social lagstiftning eller om det i stället finns en särskild lag för detta ändamål. antog Lov om forsømte barns behandling och blev därmed det första landet i världen som fick en särskild barnavårds- lag. Medmänsklighet och humanism utgjorde emellertid inte den främsta anledningen till att lagen kom till. En grundläggande tanke var snarare att skydda samhället och skilja de vanartade barnen från de välartade, inte minst inom skolundervisningen.1 kom en ny barnavårdslag. Därmed samlades de offentlig- rättsliga bestämmelserna om barn i en och samma lag. Tonvikten kom att ligga på förebyggande arbete med frivillighetsprincipen 1 2002; Hestbaek 1998. påbörjades sedan ett övergripande förändringsarbete av lag, vilken hade kommit att beskyllas för att innehålla otydliga och skönsmässiga bestämmelser. lade den dåvarande regeringen fram ett förslag till en samlad sociallag. Den föreslagna lagen mötte dock motstånd av företrädare för barnavården. Dessa ville inte sammanfoga den sociala barnavården med övrig socialvård, utan förespråkade en särskild barnavårdslag. Efter ett regeringsskifte drogs förslaget om en samlad sociallag tillbaka och ansvaret för barnavården överfördes från till Barne- och familiedepartementet (nuvarande Barne- och likestillingsdeparte- mentet). Departementet plockade ut de delar ur den föreslagna sociallagen som innehöll regler om barnavården och lade utifrån dessa bestämmelser fram ett förslag till en ny barnavårdslag. Förslaget antogs i och trädde den nya lov om barneverntjenester (barnevernloven) i kraft. I den nya lagen uppmärksammades särskilt förebyggande arbete, både på samhälls- och på individnivå.2 Vid sidan om barnevernloven finns också en allmän sociallag, Lov om sosiale tjenester () . Sosialtjenesteloven har som mål att främja ekonomisk och social trygghet, förbättra levnadsvillkoren för människor med funktions- nedsättning, bidra till lika värde och jämställdhet samt förebygga sociala problem. första barnskyddslag trädde 1936. Det var först och främst fattigdom, föräldralöshet och barn som rymde hemifrån, som fördes fram som skäl till varför det behövdes ett särskilt barnskydd. blev den gamla lagen ersatt av en ny barnskyddslag. I arbetet med den nya barnskyddslagen togs särskild hänsyn till som var under utarbetande. Ett annat syfte med den nya lagen var att överge de symptomorienterade tankegångarna och i stället utifrån ett helhetsperspektiv utgå ifrån barnets totala situation och behov.3 Anledningen var främst att stärka barnets rättigheter samt att betona vikten av tidiga insatser. 2Mattsson 2002; Hestbaek 1998. RP 252/2006 rd; Hestbaek 1998. Man flyttade också tyngdpunkten från vård utom hemmet till vård i hemmet. Den tidigare lagen kom att kritiseras för att vara alltför allmänt skriven, vilket ansågs vara ett av huvud- skälen till att lagens mål inte hade uppnåtts. En ny barnskyddslag antogs och trädde i kraft . Målsättningen med den nya lagen är att trygga de stödåtgärder som barnet och familjen behöver, förbättra samarbetet mellan myndigheterna samt öka möjligheterna till tidiga insatser. För att säkra en jämlik ställning för de barn som är klienter inom barnskyddet och deras familjer har det i den nya lagen angetts mer specifikt om innehållet i de tjänster och stödåtgärder som erbjuds och om de formella krav som ska iakttas i arbetet. Särskild vikt har lagts vid att på ett mer detaljerat sätt precisera vad som gäller i frågor om vårdnads- havarnas ansvar för fostran, barnens rättigheter i förhållande till vårdnadshavarna samt barnets delaktighet. På detta sätt vill man minimera de tidigare förhållandevis stora lokala skillnaderna mellan olika kommuner vad gäller de insatser som kunnat erbjudas barn i behov av skydd eller stöd.4 Vid sidan av barnskyddslagen finns socialvårdslagen . I den ingår bestämmelser om skyldighet att anordna social- vård och socialvårdens förvaltning. I socialvårdslagen definieras formerna för socialservice, rådgivning, hemservice, boendeservice, anstaltsvård, familjevård och stöd för närståendevård, samt andra uppgifter som hör till den kommunala socialvården. antog en särskild barnavårdslag , børneloven. var dansk lag inom barn- och ungdoms- vården präglad av att statens uppgifter var av kontrollerande, ingripande och sanktionerande karaktär. Kring inleddes emellertid en övergång från ett reaktivt system till ett system som var inriktat på stöd och hjälp. Insatserna skulle vara helhets- orienterade med inriktning inte bara på den enskilde individen, utan på hela hans eller hennes situation och omgivning. Vid kom också en ny barnavårdslag, lov om børne- och ungdoms- forsorg. reformerades dansk sociallagstiftning och genom införseln av bistandsloven, som trädde 1976, samlades hela område under en och samma lag. 4 Finsk prop. RP 252/2006 rd; Hestbaek 1998. Bistandsloven har senare ersatts av nya lagar för arbete. har emellertid behållit systemet med att reglera barn- och ungdomsvården i en lag som gäller för även andra grupper inom socialtjänsten.5 Den nu gällande socialtjänstlagen, lov om social service (service- loven) antogs .