sou · GYB314 · 2010-03-09 00:00:00 — Som framgått av redogörelserna i bl.a. av- snitt 5.4, 5.5 och 5.8.2 kan den kontradiktoriska principen och dom- stolens kommunikationsplikt innefatta många frågeställningar utöver bara kommunicering av uppgifter i parternas skriftliga inlagor, andra handlingar i målet eller åberopad bevisning och andra uppgifter som läggs fram skriftligen eller muntligen under förhandling. Så har exempelvis både i och i svensk rättspraxis be- rörts rättens kommunikationsplikt visavi parterna då rätten – utan att någon part fört det på tal – uppmärksammar frågor om tillämp- ning av andra rättsregler eller rättskällor än de parterna åberopat, hanteringen av notoriska fakta och erfarenhetssatser, bundenheten till åberopade omständigheter, brottsrubricering m.m. I vilken omfatt- ning måste rätten bereda parterna tillfälle att kommentera sådana frågor som rätten uppmärksammar i ett mål? 5.11.3Vilket föremål för en kommunikationsplikt bör övervägas i detta sammanhang? De nämnda frågorna om kommunikation med parterna av rättstillämpningsfrågor, bevisfakta m.m. som inte förs in i målet av parterna eller tredje man är mycket komplicerade och omdiskuterade i doktrinen. De är också nära kopplade till frågor om dispositions- principen och domstolens skyldigheter att bedriva materiell process- ledning m.m. Våra direktiv har inte alls haft dessa komplexa fråge- ställningar i åtanke vid formuleringen av vårt tilläggsuppdrag när det gäller kommunikationsplikt. Enligt vår uppfattning torde det inte heller finnas något särskilt angeläget behov av en närmare lag- reglering i dessa frågor. Sannolikt är den bästa lösningen att fråge- ställningarna får avgöras i rättstillämpningen med ledning av bl.a. praxis rörande kravet på rättvis rättegång där ramarna kan sägas vara rörliga och praxis i dessa frågor utvecklas. Inte heller anser vi att det ingår i vårt uppdrag eller finns något behov av att närmare reglera domstolens kommunikationsskyldig- heter i de avseenden som har betydelse under målets förberedelse Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol för att, så att säga, klargöra rätts- och tvistefrågorna och driva målet framåt till ett avgörande m.m. Ett flertal sådana bestämmelser finns redan i RB. Vi har i stället inriktat vårt arbete på att överväga om det finns ett behov av en reglering av kommunikationsplikten i en väsentligen mera snäv bemärkelse, nämligen när det gäller att skapa en reglering som ska utgöra en garanti för att ett mål inte avgörs utan att en part har getts möjlighet att ta del av och yttra sig över det material som brukar kallas för processmaterialet i ett mål eller ärende, se ovan av- snitt 5.10.2 om vad vi lägger in i den benämningen. 5.11.4Behövs en reglering av kommunikationsplikten i huvudförhandlingsmål? I RB:s förarbeten uttalades i flera sammanhang att det är ett grund- läggande rättssäkerhetskrav att parter får kännedom om och får yttra sig över alla omständigheter som åberopas som bevis och som kan läggas till grund för ett avgörande i målet (se t.ex. SOU 1926:32 s. 156, SOU 1938:483 och SOU 1944:10 s. 159). Denna kontradik- toriska princip kom dock inte till direkt uttryck i någon allmän principbestämmelse i balken. Däremot kom den till indirekt ut- tryck genom huvudförhandlingsprincipen och rättens skyldighet att kalla varje part till huvudförhandlingen. Dessutom följer den av principerna om muntlighet, koncentration och omedelbarhet som innebär att processmaterialet ska läggas fram muntligen vid huvud- förhandlingen som hålls i ett sammanhang och att det bara är på grundval av vad som förekommit vid huvudförhandlingen som ett avgörande får baseras. Eftersom part alltid ska kallas till huvudför- handlingen – med rätt att sedan närvara och muntligen föra sin talan under förhandlingen – är han eller hon således tillförsäkrad rätt till fullständig insyn i och rätt att yttra sig över det material som domstolen får lägga till grund för sitt avgörande. När det gäller huvudförhandlingsmål finns alltså uttryckliga rätts- regler vars sammantagna tillämpning indirekt utgör den rättssäker- hetsgaranti för parterna som en kommunikationsplikt och den kontradiktoriska principen avseende processmaterial syftar till att åstadkomma. Detta är helt i linje med förarbetsuttalanden om för- handlingsprincipens betydelse för partens rättssäkerhet i detta av- seende. Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol Visserligen har det skett en del förändringar i de ursprungliga principerna även när det gäller huvudförhandlingsmål, t.ex. i fråga om möjligheten att inhämta smärre kompletteringar efter huvud- förhandlingens avslutande. Den senaste förändringen är möjligheten som införts med reformen En modernare rättegång att lägga fram stora delar av processmaterialet genom att hänvisa till handlingar i målet. Att det i sådana fall inte sker någon upprepning med muntligt framläggande av handlingarna vid huvudförhandlingen kan sägas tala för införandet av en kommunikationsskyldighet, som skulle ge parter en uttrycklig garanti att inför huvud- förhandling få del av sådant processmaterial som inte härrör från parten själv. Av förarbetena till reformen framgår emellertid att hänvisningar till handlingar är tänkt att ske under ordnade former i samråd med parterna där det torde vara klart redan före en huvud- förhandling huruvida och i så fall beträffande vilka handlingar som hänvisningar ska ske, se prop. 2004/05:131 s. 245. Enligt vår mening finns därför inget nämnvärt behov av en reglering för att klargöra att hänvisning inte får ske till någon handling som parten eller part- erna inte har fått del av. Ett skäl att inkludera huvudförhandlingsmål i en generell reg- lering om kommunikationsplikt skulle emellertid kunna vara den inte ovanliga praxisen i stora kumulerade brottmål att en mindre involverad tilltalad inte kallas till samtliga huvudförhandlingsdagar. Som skrivit i en artikel finns en risk för att dom- stolen i sådana fall till grund för domen mot den tilltalade lägger uppgifter som sagts av medtilltalade eller andra bevispersoner under ett skede av huvudförhandlingen till vilket den tilltalade och dennes försvarare inte kallats samt utan att ha kommunicerat uppgifterna i fråga med den tilltalade (se satsen om kontradiktoriskt förfarande och principen om bevis- omedelbarhet i till Per , 2004, s. 261 f.). Enligt vår mening finns för denna situation ingen direkt eller indirekt reglering i balken som ger någon garanti för att den kontradiktoriska principen upprätthålls. Någon uttalad skyldighet att kommunicera uppgifterna med den tilltalade före huvudför- handlingens avslutande finns inte. Förutsatt att en gemensam huvudförhandling hållits i brottmålet torde det också vara tveksamt om domstolen bryter mot omedelbarhetsprincipen, eller någon annan uttryckligt reglerad princip, genom att lägga de icke kommunicerade uppgifterna till grund för domen, jfr dock a.a. s. 274 (det är givetvis en annan sak om det hållits flera huvudförhandlingar i ett stort Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol brottmål och uppgifter från en huvudförhandling flyter in i en dom som meddelas på grundval av en annan huvudförhandling). En ut- trycklig bestämmelse om kommunikationsplikt och rätt till kontra- diktion i denna situation skulle därmed ge en rättssäkerhetsgaranti som vore ägnad att ge ett bättre stöd åt det praktiska och kostnads- besparande sättet att hantera stora brottmål som blivit relativt vanligt förekommande i praxis. Situationen är dock speciell och bör enligt vår mening inte föranleda en generell reglering av kommunikations- plikt i huvudförhandlingsmål. Detsamma gäller, menar vi, frågan om den kontradiktoriska principen och huvudförhandling i brottmål i en tilltalads utevaro. Det säger sig självt att det i sådana utevarofall finns ett utrymme att göra undantag från kommunikationsprincipen och den kontradik- toriska principen. Det finns emellertid vissa oklarheter genom att det inte är närmare reglerat hur mycket nytt som ska kunna bli processmaterial vid en sådan huvudförhandling (i förhållande till vad som framgått av ett förundersökningsprotokoll) utan att den uteblivne får tillfälle till kontradiktion. En korrekt tillämpning av kravet på att saken ska kunna utredas tillfredsställande utifrån krav på en rättvis rättegång torde emellertid kräva att en påbörjad huvudförhandling ställs in, om det visar sig komma fram nya uppgifter som den uteblivne anses behöva få till- fälle att bemöta. Den frågan lämpar sig inte heller så säkert för en närmare lagreglering utan torde bäst avgöras efter en bedömning i det enskilda fallet. Sammantaget och trots de påtalade vagheterna är det vår uppfattning att den kontradiktoriska principen indirekt – genom olika bestämmelser i och i dess ursprungliga grundsatser samt i praxis m.m. – har ett sådant genomslag i rättstillämpningen i huvud- förhandlingsmål att det inte är påkallat med en generell reglering av kommunikationsplikten i dessa mål. 5.11.5Behövs en reglering av kommunikationsplikten i rättegångar utan huvudförhandling? I rättegång där mål avgörs utan huvudförhandling är den kontra- diktoriska principen i den form som vi här talar om inte såsom i huvudförhandlingsmål en indirekt reglerad partsrättighet. Det finns alltså inte motsvarigheter till förpliktelsen i huvudförhandlingsmål att kalla part till huvudförhandling, partens rätt att närvara vid för- Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol handlingen, principerna om muntlighet och omedelbarhet som sammantaget för att part får kännedom om processmaterialet och möjligheter att kommentera det. Vid rättegång utan huvudförhandling är det i huvudsak inne- hållet i handlingarna i målet som utgör det processmaterial som domen får grundas på (observera dock att häri kan ingå dokumen- tation från delar av förfarandet som skett i muntlig form, t.ex. vid sammanträde för muntlig förberedelse). Som framgått av avsnitt 5.4 är det emellertid endast en viss del av handlingarna som domstolen genom någon uttrycklig kommunikationsbestämmelse i RB är skyldig att tillställa en part. Det handlar om stämning med stämnings- ansökan och bilagor till denna (oftast skriftlig bevisning) samt överklagandeskrift och svarsskrift i överrätt. En tilltalad har också rätt att få del av förundersökningsprotokollet genom förundersök- ningsmyndighetens försorg. Dessa bestämmelser är alltså långt ifrån heltäckande och har främst införts i balken i syfte att förebereda målet och parterna för en kommande huvudförhandling. Bestämmelser om att part som huvudregel ska beredas tillfälle att slutföra sin talan innan mål avgörs på handlingarna är i sig inte heller någon direkt garanti för att part verkligen får del av mot- partens inlagor och andra handlingar i målet. Dessa bestämmelser syftar närmast till att garantera att part inte överraskas av ett av- görande av målet. RB saknar således en uttrycklig och generell regel som garanterar att part får kännedom om utredningsmaterialet vid rättegång utan huvudförhandling. Part anses dock ha rätt att även i rättegång utan huvudför- handling få del av och yttra sig över det material på vilket dom- stolen kan grunda sitt avgörande. Tanken med uppmjukningen av huvudförhandlingsprincipen och avstegen från muntlighetsprincipen har ju alls inte varit att försämra parternas rättssäkerhet i dessa avseenden. Tvärt om följer av vissa förarbetsuttalanden till föränd- ringarna att dessa medför ett krav på domstolarna att vara aktiva för att tillse att parterna får kännedom om processmaterialet även i en rättegång utan huvudförhanling. Det är också etablerad dom- stolspraxis att rätten på eget initiativ måste se till att alla relevanta handlingar kommuniceras med parterna. Som framgått tidigare an- ses det utgöra ett rättegångsfel att till grund för en dom på hand- lingarna och till nackdel för en part lägga omständigheter som framgår av en handling som rätten inte kommunicerat med parten. Den praxisen avspeglar givetvis den vikt som kommunikationsplikt Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol beträffande relevanta handlingar i ett mål måste ha i ett skriftligt förfarande. Huruvida denna kommunikationsplikt och den kontradiktoriska principen i rättegång utan huvudförhandling följer av RB:s uttryck- liga eller icke uttalade regler framstår emellertid som oklart. Möjligen följer plikten i stället av allmänna rättsgrundsatser. Eller så är den ett uttryck för en direkt tillämpning i svensk rätt av Europakon- ventionens krav på rättvis rättegång. Kommunikationsplikten har inte på samma sätt som när det gäller partens rätt till insyn i handlingarna i ett mål varit föremål för vitt skilda uppfattningar när det handlar om handlingarna i ett mål. Man kan därför fråga sig om det verkligen finns något behov av en generell reglering av kommunikationsplikten i rättegång utan huvud- förhandling. Det ter det sig emellertid – mot bakgrund av Europakonven- tionens krav och att det faktiskt finns en reglering av kommunika- tionsplikten i skriftlig rättegång i andra förfaranderegleringar rörande domstolsprocesser – inte helt tillfredsställande att den kontradiktoriska principen inte kommit till tydligare uttryck i balken när det handlar om annat processmaterial som bildar grundval för ett avgörande än sådant som läggs fram vid en huvudförhandling. Just dessa förhållanden har ju motiverat en lagreglering av kommu- nikationsplikten i domstolsprocesser enligt FPL och lagen om dom- stolsärenden där mål avgörs utan huvudförhandling och där det inte finns någon motsvarighet till omedelbarhetspincipen, se avsnitt 5.7.1. Med tanke på de olika uppmjukningar som skett av RB:s ur- sprungliga huvudförhandlingsprincip finns, menar vi, ett behov av att det i RB klargörs att part har samma rätt att genom domstolens aktivitet få kännedom om processmaterialet och rätt till kontra- diktion i nu aktuellt hänseende även i ett förfarande som avviker från en strikt tillämpning av balkens ursprungliga principer om muntlighet, omedelbarhet och koncentration. Enligt vår mening är det nämligen otillfredsställande att regleringen av förfarandet vid allmänna domstolar lämnar en sådan från rättssäkerhetssynpunkt central princip helt oreglerad. Vårt tidigare förslag om en generell rätt för parten att på eget initiativ få insyn i akten i ett mål är inte tillräcklig i sammanhanget, se ovan avsnitt 5.10. Ett sådant klargörande har dock inte bara ett betydande symbol- värde. Därmed undanröjs också den tveksamhet som kan råda när det gäller förhållandet mellan å ena sidan parts rättigheter i rätte- gång enligt RB utan huvudförhandling och, å andra sidan, sekretess Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol för uppgifter i ett mål. För att den s.k. hänvisningsbestämmelsen i 10 kap. 3 § andra stycket andra meningen OSL ska vara tillämplig även i rättegång enligt RB utan huvudförhandling, torde nämligen förutsättas att det verkligen är RB och inte någon annan rättskälla (eller allmänna rättsgrundsatser) som ger parten en rätt att genom kommunikation från domstolen få del av process- materialet. Som vi närmare kommer att anföra i avsnitt 5.11.8 anser vi att kommunikationsskyldigheten bör vara ovillkorlig även när det gäller sekretessbelagda uppgifter i processmaterialet. Dessutom framgår av den rikliga rättspraxisen som redovisats ovan att det inte så sällan brister i domstolarnas tillämpning av den oskrivna regeln om kommunikationsplikt. Ett införande i RB av en bestämmelse som uttryckligen reglerar denna kommunikationsplikt i förhållande till att mål avgörs på handlingarna torde vara ägnat att minska att sådana närmast rena misstag fortsätter att ske. Sammanfattningsvis föreslår vi således en generell reglering i RB av kommunikationsplikten i mål och ärenden som avgörs utan huvudförhandling. 5.11.6Behövs en reglering när det gäller beslut under rättegång? Enligt vår mening gör sig rättssäkerhetsskälen för att reglera kommunikationsplikten inte lika starkt gällande när det handlar om beslut under rättegång som när det handlar om slutliga avgöranden. Alla slags beslut under rättegång kan knappast bli föremål för ett kontradiktoriskt förfarande med skyldighet att kommunicera med parterna innan beslutet tas. Det blir t.ex. inte rimligt med en sådan ordning när domstolen ska fatta beslut om att hämta in en person- undersökning eller att medge ena parten rättshjälp i målet. Frågan är om det alls behövs någon reglering. I de fall då mera betydande rättssäkerhetsintressen står på spel vid beslut under rättegång finns i allmänhet bestämmelser som tillgodoser parts rättssäkerhetsintressen, såsom huvudregeln om kontradiktion vid frågor om kvarstad eller andra säkerhetsåtgärder i tvistemål eller i fråga om rätt till domstolsprövning vid förhandling när det gäller de mera ingripande straffprocessuella tvångsmedlen. Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol 5.11.7Närmare om vårt förslag till reglering Vi föreslår att det i anslutning till de generella bestämmelserna i 17 kap. 2 § och 30 kap. 2 § RB om vad som får läggas till grund för dom vid avgörande utan huvudförhandling införs en bestämmelse som ålägger domstolen en kommunikationsplikt innan ett mål av- görs. Bestämmelsen bör vara tillämplig också vid avgörande i slutliga beslut, se 17 kap. 12 § och 30 kap. 10 § RB. Bestämmelsen bör lämpligen utformas som en positiv förpliktelse för domstolen att som huvudregel kommunicera materialet med en part. Genom bestämmelsens placering i 17 kap. 2 § respektive 30 kap. 2 § RB tydliggörs att bestämmelsen närmast, utifrån domstolens perspektiv, är tänkt som en påminnelse till domstolen att, inför ett avgörande på handlingarna, verkligen kontrollera så att kommu- nikationen med parterna skötts i enlighet med den kontradiktoriska principen. Eftersom en kommunikationsplikt redan anses gälla vid skriftliga förfaranden enligt RB är det, menar vi, i hög grad tveksamt om en reglering riskerar att leda till några oönskade konsekvenser. Syftet med förslaget är alltså inte att åstadkomma en förändring i för- hållande till det som anses utgöra gällande rätt. Det blir därför närmast en fråga om hur bestämmelsen ska utformas så att den överensstämmer med dagens oskrivna regel om kommunikations- plikt i rättegång utan huvudförhandling. För att dels inte tynga processer med onödig skriftväxling, dels undgå oförenligheter med annan direkt eller indirekt reglering i balken som medför att kommunicering inte behöver ske, krävs undantag från den generella bestämmelsen om kommunikations- plikt. En bestämmelse om kommunikationsplikt måste alltså förses med undantag som täcker in de situationer som medför att kommunikation anses kunna underlåtas utan att något rättegångs- fel begås. Vårt förslag innehåller sådana uttryckliga undantag. Det kan poängteras på nytt att vårt syfte med dessa undantag alls inte är att införa någon nyordning som i värsta fall kan vara negativ från kostnads- och effektitetssynpunkt (för snäva undantag) eller in- skränka partens rättssäkerhet (för vidsträckta undantag). De undan- tag vi föreslår är följande. När det gäller undantag 1 – om annat följer av denna balk eller annan lag – åsyftas här sådana bestämmelser, direkta eller indirekta, i RB som innebär att kommunikation ska eller kan underlåtas. Ett exempel är när dom meddelas i uppenbart ogrundade fall utan Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol kommunikation med motparten eller i fråga om överklagade beslut som fastställs i överrätt. Sådana situationer torde också täckas in av undantag 2. Undantag 1 avses emellertid också omfatta den situa- tionen att en svarande inte kommuniceras ett i kärandens slutskrift preciserat kostnadsyrkande sedan det blivit aktuellt att meddela en tredskodom mot svaranden, se ovan om tredskodom i avsnitt 5.4. Det bygger emellertid på att man kan anse att det följer av 42 kap. 18 § samt 44 kap. 8 § RB att part mot vilken tredskodom meddelas inte behöver kommuniceras en slutskrift från andra parten med t.ex. ett preciserat kostnadsyrkande. Det tål nog att diskuteras om det inte behövs något förtydligande avseende denna situation, t.ex. i 18 kap. 14 § RB såsom föreslog (SOU 1982:26) eller i 42 kap. 18 § RB. Vi har dock inte ansett det lämpligt att närmare behandla denna fråga i vårt arbete. Beslut om prövningstillstånd utan kommunikation med part är antingen till fördel (nekat PT) för en icke kommunicerad part och faller in under undantag 2 eller ett beslut under rättegång (beviljat PT) som faller utanför tillämpningsområdet för den av oss före- slagna bestämmelsen om kommunikationsplikt. Hänvisning till annan lag än RB syftar till att täcka in eventuella undantag från kommu- nikationsskyldighet som kan finnas i materiell lagstiftning m.m. som tillämpas i ett mål eller ärende som handläggs enligt RB. Undantag 2 – om avgörandet inte går parten emot – gör det möj- ligt att, om det bedöms lämpligt, meddela beslut som är till fördel för en part utan föregående kommunikation när sådan framstår som överflödig i det enskilda fallet, se t.ex. rättsfallet NJA 1998 s. 320 i avsnitt 5.8.2 ovan. Undantag 3 – i fråga om en uppgift som uppenbart saknar betydelse för avgörandet – avser material som är uppenbart ovidkommande för prövningen i målet. Handlingarna i ett mål kan som tidigare nämnts bestå av många olika slags efter hand inkomna eller upp- rättade handlingar. En del saknar uppenbart all relevans för målets prövning, t.ex. inaktuella kallelser, delgivningskvitton, förelägganden av olika slag m.m. Självklart ska det inte vara nödvändigt att före ett avgörande på handlingarna kommunicera sådant material även om en part i och för sig kan ställa krav på att få insyn i handlingarna, se vårt förslag i avsnitt 5.10 om en lagreglering av partens rätt till akt- insyn. Försiktighet är emellertid påkallad beträffande detta undantag, därav rekvisitet att materialet ska framstå som uppenbart ovid- kommande. Partens rättssäkerhetsintresse kräver nämligen att pre- sumtionen bör vara att det som tillförs ett mål är relevant för Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol prövningen och att det i tveksamma fall är parten själv och inte domstolen som ska avgöra vad som är ovidkommande eller inte för hans eller hennes talan i målet. Framstår frågan som i någon mån tveksam beträffande någon uppgift, bör den alltså kommuniceras med parten. Undantag 4 – om det av någon annan anledning är uppenbart obehövligt att parten får kännedom om en uppgift – är närmast ett uppsamlingsundantag, t.ex. då parten genom telefonsamtal med domstolen bekräftar att han eller hon redan har fått tillgång till uppgiften och inte har något intresse av att bemöta den. Typiskt sett torde undantaget även få ett större tillämpningsområde vid av- göranden utan prövning i sak genom t.ex. ett avskrivningsbeslut än när det handlar om avgöranden efter prövning av tvistiga frågor. Undantagen innebär att det inte utgör något rättegångsfel att underlåta kommunikation i vissa situationer. Självklart ska dessa undantag inte tolkas motsatsvis; som att domstolen begår något fel om kommunikation sker trots att en undantagsbestämmelse i och för sig hade kunnat tillämpas. Avsikten är att undantagen ska överens- stämma med vad som anses utgöra gällande rätt. Den föreslagna bestämmelsen om kommunikationsplikt ska alltså ses som ett minimikrav på domstolen. I enskilda mål kan det således ofta vara självklart att kommunikation bör ske även om ett undantag i och för sig är tillämpligt. Sådana bedömningar får det ankomma på dom- stolarna att göra från fall till fall. Det kan tillfogas att underlåten kommunikation i strid mot minimikraven förvisso utgör rättegångs- fel. Huruvida förekomsten av ett sådant rättegångsfel bör leda till återförvisning får bedömas i det enskilda fallet utifrån regleringen i 50 kap. 28 § och 51 kap. 28 § RB. 5.11.8Ska sekretess kunna innebära begränsningar i kommunikationsplikten?