sou · GXB315d2 · 2010-01-01 00:00:00 — Medel saknas för att rikta forskningen mot de problem som är mest strategiskt relevanta för kulturpolitiken. Flera fakulteter saknar självklara samarbetspartners inom kulturområdet. I takt med att kulturområdet i många länder omorganiserats och blivit allt mer resultatorienterat har såväl förvaltningens som politikens behov av kvalificerad forskning om kulturpolitikens konsekvenser blivit allt mer trängande. Vad som internationellt beskrivs som har i bl.a. , , och varit föremål för betydande satsningar under de senaste tio á tjugo åren. I flera av dessa länder finns fristående forsk- ningsinstitut som t.ex. (ERICarts). I 7 andra länder, däribland , bedrivs forskningen inom ramarna för universitetsväsendet och ibland i nära samband med grundutbildningen. I utförs relevant forskning bland annat på olika ämnes- institutioner, som t.ex. de humanistiska estetiska ämnena. Forskning om kulturpolitik bedrivs dock framför allt vid politisk forskning vid i samt vid Tema Kultur och samhälle (Tema Q) vid . I det först- nämnda fallet gäller forskningen i första hand kulturpolitikens historiska utveckling. I det senare både bruket av kulturarv och historia och mer samtidsorienterade kulturstudier. Även den ekonomiska och övriga samhällsvetenskapliga forsk- ningen kring kulturturism förtjänar att nämnas. Det senare är ett om- råde där rent ekonomiskt sett skulle kunna tjäna mycket på en mera offensiv forskning. Man kan t.ex. jämföra med där man investerat i grundandet av ett forskningscentrum för kultur- og oplevelsesøkonomi. Inom medieområdet bedrivs mer eller mindre områdesrelevant forskning vid landets medievetenskapliga institutioner. Det är dock bara en mycket begränsad del av denna forskning som är inriktad på de offentliga verksamheterna. Nordicom , ett forsknings- institut vid är finansierat över statsbudgetens medieområde. Nordicom sammanställer bland annat regel- bundna statistiköversikter över svenskarnas medievanor. Dessa översikter täcker i viss utsträckning även områden som är relevanta även för det övriga kulturområdet, t.ex. försäljningen av böcker och musik i . Däremot saknas regelbundna statist- iska kartläggning av kulturinstitutionernas verksamheter. Därtill kommer breda frågor om kulturens utveckling. I detta obeforskade fält ingår bl.a. de kulturprodukter som importeras utan statligt stöd (inklusive mycket av invandrarkulturen, ungdomskulturen och den kommersiella kulturen), liksom många av de följder som den digi- tala explosionen kan komma att få för kulturlivet. Den begränsade finansieringen av forskning för kulturområdets behov innebär att det finns växande forskningsområden som saknar självklara samarbetspartners inom kulturområdet. I detta sammanhang kan nämnas den medicinska och vårdvetenskapliga forskningen om sambandet mellan kulturupplevelser och hälsa. Både kvantitativa och kvalitativa studier från många länder visar på tydliga samband men forskningsområdet är fortfarande i sin linda. Kunskaperna om hur kulturupplevelser i praktiken kan användas för att förbättra männi- skors hälsotillstånd är fortfarande mycket begränsade. Satsningen på kultur och hälsa inom ramarna för anslag är ett steg i riktning mot att åtgärda detta. Den saknar dock organisatoriskt sam- band med kulturområdet. Möjligheter att finansiera kulturområdes- anknuten humanistisk och konstnärlig forskning uppbyggd i sam- arbete med det växande intresset inom medicinsk och vårdveten- skaplig forskning skulle enligt vår bedömning kunna vara av stor strategisk betydelse. Forskningen om kulturupplevelsers betydelse för barns och ungas lärande befinner sig i ett liknande läge. Inom både kognitionsveten- skaplig och pedagogisk forskning ökar intresset. Däremot är sam- bandet mellan denna forskning och forskningen inom de humani- stiska estetiska ämnena betydligt svagare. Som Aktionsgruppen för barnkultur påtalat i betänkandet Tänka framåt men göra nu (SOU 2006:45) ingår även kulturens tillgänglighet för barn och unga i det i stort sett obeforskade området. Kulturområdets grundläggande kunskapsresurser: infrastruktur för forskning och andra aktörer Sammanfattning: ABM-området och kulturmiljövården hanterar stora delar av den humanistiska forskningens grundläggande kunskapsresurser i form av museer, arkiv, bibliotek och andra samlingar och informationssystem. Hanteringen av dessa resur- ser är en central del av den humanistiska forskningens infra- struktur. För att den ska kunna utnyttjas på ett rimligt sätt krävs emellertid att den sorteras och tillgängliggörs i kontinu- erlig dialog med forskningen. ABM-området och kulturmiljövården hanterar stora delar av den humanistiska forskningens grundläggande kunskapsresurser i form av museer, arkiv, bibliotek och andra samlingar och informationssystem. Hanteringen av dessa resurser är en central del av den humanistiska forskningens infrastruktur. Ska de komma forskningen – för att inte tala om andra samhällsaktörer och allmänheten – till del krävs det att de sorteras och tillgängliggörs, till exempel genom digitalisering. har i betänkandet Arkiv för alla – nu och (SOU 2002:78) understrukit betydelsen av att tillgänglig- göra arkiven för nya grupper men också konstaterat att arkiv- myndigheterna saknar resurser för detta. Kulturinstitutionernas insatser att förmedla kunskap till medborgarna sammanfaller i den meningen med universitetens tredje uppgift. För att detta arbete ska kunna genomföras på ett kompetent sätt krävs att de som utför det har nödvändiga kunskaper för detta praktiska arbete och är insatta i vilken information som efterfrågas av allmänheten, forskar- samhället och andra relevanta aktörer. Också pedagogiskt kunnande är av stor betydelse. Genom digitaliseringen blir det möjligt att tillgängliggöra mång- hundraåriga arkiv som efterfrågas bl.a. för släktforskning. Historiska dokument, arkeologiska och kulturhistoriska föremål och fasta forn- lämningar tillgängliggörs för allmänheten genom publicering på nätet. Flera vetenskapliga tidskrifter ges ut av kulturmyndig- heterna. och folkminnen bedriver forskning om bl.a. dialekter, folkminnen och historiska ort- och personnamn, vilken kan beskrivas som grundforskning med god potential att generera material för framtida forskning och analys. Nämnas kan också arbete med Svenskt diplomatarium, dvs. med publiceringen av svenska medeltidsdokument. är något av ett särfall i dessa samman- hang eftersom det dels bedriver naturvetenskaplig forskning, dels har jämförelsevis stora resurser för detta arbete. På vissa sätt påminner museets roll i den naturvetenskapliga forskningen om den funktion som inom humanistiska områden fylls – eller skulle kunna fyllas – av andra museer. Museets samlingar är av stor betydelse som en del av infrastrukturen för forskningen om biologisk mångfald, EU till- erkänner museet status som Infrastructure. Sam- tidigt kan även de naturvetenskapliga museernas resurser för att bevara och hantera sina samlingar ifrågasättas, något som görs i betänkandet Kunskap för biologisk mångfald (SOU 2005:94). Eftersom bearbetning och publicering inte alltid sker i nära kontakt med pågående forskning är det är det inte säkert att forsknings- anknytningen är så god som den borde vara. Det är till nackdel både för kulturområdet och för forskningen. De mycket begränsade resur- ser som och andra myndigheter inom ABM-området och kulturmiljövården har för forskning och forskningsinfrastruktur kan jämföras med det anslag på nära (varav 10 miljoner som engångsbelopp) som tilldelades Statens arkiv för ljud och bild (SLBA) i samband med digitaliseringen av arkivmaterial där. Det är också SLBA som tillsammans med (KB) står bakom LDB-centrum (digitalt bevarande) vid . Dessa satsningar på digitali- sering är synnerligen välbehövliga som insatser för forskningens grundläggande infrastruktur. Både SLBA och KB är myndigheter som Även KB:s samband med övriga forskningsbibliotek garanterar ett mer kontinuerligt kunskaps- utbyte med universitetsvärlden. återstår att tillgodose motsvar- ande behov hos de myndigheter och institutioner som sorterar under . Behovet av utvecklade kontaktytor mellan kulturområdet och forskningen Sammanfattning: Ett gott samarbete mellan kulturlivet och forskarvärlden förutsätter ett kontinuerligt utbyte av personal. Detta blir allt viktigare när forskningen utvecklas snabbare. Möjlig- heterna för kulturområdets personal att forskarutbilda sig och delta i forskningsprojekt blir därmed strategiskt avgörande. Ett gott samarbete mellan kulturlivet och forskarvärlden förut- sätter ett kontinuerligt utbyte av personal. Då får forskare erfaren- het av kulturvärlden och kan ställa relevanta frågor, medan de som arbetar i t.ex. museer, arkiv och kulturmiljövården blir uppdaterade med den forskning som bedrivs på vetenskapliga institutioner. Detta blir allt viktigare när forskningen utvecklas allt snabbare. Detta gäller t.ex. integrationen av genus- och etnicitetsproblematiserande perspek- tiv i analys av kulturarvet, musei- och konstpedagogisk forskning, tekniska kemiska lösningar på problem med föremålsbevarande eller helt enkelt nya svar på gamla frågeställningar. Ur detta perspektiv blir möjligheterna för kulturområdets personal att forskarutbilda sig och delta i forskningsprojekt strategiskt avgörande. Ett försök att överbrygga klyftan, i detta fall mellan museer och lärosäten, är , en forskarutbildning finansierad av och RJ och med som huvudman. Forskarskolan har pågått och behöver utvärderas om den ska kunna fungera som exempel för framtida åtgärder. Formen skapar möjligheter för museianställda att fortsätta sin utbildning och knyta an till forskningen som den också genererar ny forskning där de museianställdas praktiska erfarenheter av arbete vid museer och med museers samlingar kan bilda utgångs- punkten för fortsatt utveckling. För att vinna motsvarande fördelar för redan disputerad personal skulle postdoktorsprojekt vara en rimlig lösning. Ett initiativ i den riktningen är RJ:s och gemensamma satsning på postdoktorsplatser. Sådana satsningar kan bidra till att förbättra relationerna mellan forskningen och kulturområdet. bidrar de till att åtgärda den generella brist på postdoktorsplatser som påpekats bl.a. av i betänkandet Karriär för kvalitet (SOU 2007:98). Ett annat projekt som syftar i liknande riktning är den forskarskola och det institut med postdoktorstjänster som förbereds gemensamt av , och i . Detta projekt är mer vittgående och gränsöverskridande än sina tidigare motsvarigheter. Det inrymmer kulturstudier i en vid mening där såväl kulturarvet som konstnärlig forskning ingår. Projektet är även intressant eftersom dess huvudfinansiär skulle vara . I stort saknas dock tillfredställande system för kulturområdets yrkesutövare att hålla sig informerade om forskningsutvecklingen inom sina respektive fält. Detta problem är särskilt allvarligt för kulturmiljövårdens och ABM-områdets institutioner. Det har t.ex. enbart varit med hjälp av medel från RJ som RAÄ kunnat finansiera större samarbeten mellan universitets- och uppdragsarkeologin. Liknande problem finns, som vi ska se, också på det konstnärliga om- rådet där utövarna har begränsade möjligheter att få tid att utveckla sin verksamhet eller vidareutbilda sig. Initiativen till att fylla dessa brister har i de flesta fall gjorts av fristående aktörer som RJ och . Att forsknings- politiken främst ska förlita sig på dessa fristående aktörer för att lång- siktigt upprätthålla kunskapsförsörjningen inom offentliga – ofta statliga – verksamheter är emellertid inte rimligt. Visserligen är både RJ och långsiktigt orienterade aktörer, men de är också främst inriktade på grundforskning. Sammantaget kan man konstatera att kulturområdet och forsk- ningen har många betydelsefulla kontaktytor men att dessa är dåligt utvecklade. Infrastrukturen och det organisatoriska stödet för att stödja sådana är begränsade. Å ena sidan pågår det mycket relevant forskning vid universitet och högskolor. Å andra sidan ger staten få eller inga incitament att särskilt beforska de frågor som är mest strategiskt relevanta för kulturområdet. Konstnärlig forskning och utvecklingsarbete Sammanfattning: Konstnärlig forskning bedrivs i samband med konstnärliga utbildningar. Den konstnärliga forskningens placering vid humanistisk-samhällsvetenskapliga grupp skapar emellertid friktion eftersom verksamheterna är olik- artade. är det också viktigt att den konstnärliga forsk- ningen inte isoleras utan sätts in i ett större sammanhang. Vi uppfattar forskning för kulturområdets behov som ett sådant över- gripande sammanhang. Konstnärlig forskning är ett fält som kämpat för sin etablering, både i och i många andra länder. Området är framgångsrikt etablerat i bl.a. och . Trots att den konstnärliga forskningens syfte är utveckling inom kulturområdet organiseras den inte i i anslutning till detta. Istället fördelas medel till den via Vetenskaps- rådet. En viktig förutsättning för konstnärlig forskning och utveck- lingsarbete är de medel som avdelas för konstnärligt utvecklingsarbete vid universitet och högskolor med konstnärliga utbildningar. En annan viktig förutsättning är förekomsten av forskarutbildningar som resulterar i doktorsgrad i konstnärliga ämnen. Sådana examina finns på ett flertal lärosäten även om både finansiering och placering av dem stöter på särskilda problem, inte minst vid de konstnärliga högskolorna i . Dessa utbildningar kombi- nerar i allmänhet konstnärliga och vetenskapliga inslag och innehåller både skriftliga och praktiska examinationsmoment. Det upplevda behovet av dem kan ses som ett resultat av att man vid utbildningarna i konst inte uppfattar den forskning som bedrivs om konst vid humanistiska estetiska institutioner (som teater-, musik- och konstvetenskap) som tillräckligt relevant för den egna verksamheten. Den rådande inordningen av medels- tilldelningen till konstnärlig forskning och utvecklingsarbete som en del i bidrag till humanistisk och samhälls- vetenskaplig forskning är heller inte problemfri. Forskning om konstområdena och deras produkter skiljer sig med nödvändighet från den konstnärliga forskningen, som snarare kan beskrivas som forskning som ett led i konstskapandet eller som, med den egna erfarenheten som en viktig förutsättning, studerar detta som en Syftet med den konstnärliga forskningen kan sägas vara att utveckla konsten. Företrädare för den konstnärliga forskningen – och inte minst för bedömargrupp – uppfattar att den konstnärliga forskningen nu måste konkurrera på villkor som konstruerats för att bedöma humanistisk och samhällsvetenskaplig forskning, trots att den på centrala punkter skiljer sig från denna. Den konstnärliga forsk- ningen klarar sig heller inte särskilt väl i konkurrensen om medel i bedömargruppen. I utvärdering tolkas detta som att den brister i kvalitet. Etableringen av konstnärlig forskning och konstnärliga forskar- utbildningar kan också ses som ett försök att finna nya finansierings- och organisationsformer för konstnärligt utövande – i form av tjänster vid högskolorna. Sett ur det perspektivet är det viktigt att de konst- närer och konstnärliga forskare som verkar inom högskoleväsendet inte förlorar kontakten med det övriga konstlivet: vad som behövs är inte ytterligare en separerad karriärväg utan istället en arena där konsten och forskningen kan mötas. Man kan å andra sidan också argumentera för att den samtida konsten – och särskilt nya konstformer och nya media – förutsätter en gedigen akademisk utbildning. Genom att etablera konstnärliga forskarutbildningar kan man skapa förutsättningar för att det i fram- tiden ska finnas lärare på de konstnärliga högskolorna som kan kom- binera konstnärliga och akademiska perspektiv. I realiteten saknas dock ofta både resurser och incitament för att skapa sådana kontakt- ytor och för att bedriva tvärvetenskapliga projekt. Detta är allvarligt, inte minst som humanistisk och annan akademisk forskning har utvecklats betydligt när det gäller förståelsen för hur konst tolkas i en kontext, t.ex. i termer av kulturens roll i samhället, kognitions-vetenskap, relationen mellan genus, mångkultur och kvali- tet, osv. Alla dessa områden är tydligt relevanta för den konstnärliga forskningen. Det är med andra ord viktigt att denna organiseras på ett sätt som gynnar forskning som överskrider genre- och disciplin- gränser. Det finns många relevanta paralleller mellan situationen på konstområdet och på övriga kulturområdet. Liksom myndig- heterna där behöver de konstnärliga utbildningarna bättre anknyt- ning till forskningen eftersom verksamheten ställer högre krav. Liksom personalen där har de konstnärliga yrkesutövarna ett växande behov av akademisk vidareutbildning. Bland annat vid i tänker man sig att den avancerade nivån i det nya kurssystem som införs i samband med Bologna- processen skulle kunna spela denna roll. Man ställer därför krav på arbetslivserfarenhet mellan grundexamen (kandidat) och avancerad nivå (). i karriären skulle en konstnärlig doktors- utbildning och konstnärliga forskningsprojekt (eller stipendier) kunna spela en liknande utvecklande roll. är det också viktigt att säkra det tvärvetenskapliga utbytet mellan den konstnärliga forskningen och de humanistiska discipliner där man bedriver forskning om konst. Exempel på initiativ i den riktningen finns t.ex. vid de konstnärliga högskolorna vid och vid , kultur och kommu- nikation vid . Den konstnärliga forskningen vetter dock inte bara mot humaniora. På i bedrivs t.ex. betydande designforskning i samarbete med bland annat KTH och . Nämnas kan till exempel projektet där man arbetar med att utveckla framtidens snabbtåg med finansiering från bland annat SJ och . Den konstnärliga forskningen kan alltså göras till en brygga mellan konst, forskning och teknik- utveckling, men då krävs att man bygger upp mötesplatser istället för att institutionalisera nya gränser. Sådana mötesplatser hör till de miljöer som bör kunna stödjas inom ramarna för ett anslag till forskning för kulturområdets behov, även om tillämpade projekt som liksom Gröna Tåget fokuserar på praktiska problem i andra samhälls- områden givetvis ska finansieras på annat sätt. som vi ser ett behov av att placera den konstnärliga forskningen i ett större vetenskapligt och kulturellt sammanhang instämmer vi emellertid med de företrädare för beredningsgruppen för konstnärlig forskning och utvecklingsarbete som menar att den nuvarande placeringen är problematisk. Vi drar slutsatsen att den konstnärliga forskningen skulle kunna hanteras bättre om den placerades inom ett organ som kunde bedöma både dess relevans för konstområdet och dess konstnärliga och vetenskapliga kvalitet. Eftersom den i ett sådant sammanhang skulle utgöra en mycket större andel av den totala volymen vore det också mindre sannolikt att dess behov och synpunkter skulle kunna åsidosättas. Beröringspunkterna mellan den konstnärliga forskningen och annan forskning för kulturområdets behov skulle kunna vara många. De inkluderar rimligen gränsfält mot bl.a. utställningsinriktad gestalt- ningsforskning, medie- och kommunikationsvetenskap, kultur- ekonomi, data- och systemvetenskap, konstvetenskap och film- vetenskap. Den formaliserade och administrativa gränslinjen inom området mellan konstarts- och kulturarvsområdena kan också behöva ifrågasättas, inte minst om forskningen för kulturområdets behov ska kunna samlas till ett starkt och livskraftigt forskningsfält. Alla dessa gränser skulle kunna överskridas om samma forsknings- finansierande organ fick ansvaret för både den konstnärliga forsk- ningen och den övriga forskningen för kulturområdets behov. I så fall skulle den konstnärliga forskningen kunna inordnas i ett vidare sammanhang både i forskningen och på kulturområdet. Distansen till denna omgivning skulle vara mindre än det avstånd som man upplever till akademisk humanistisk-samhälls- vetenskaplig forskning. skulle en sådan ordning också bidra till att knyta de konstnärliga högskolorna närmare kulturområdet. Vilka åtgärder är lämpliga? Sammanfattning: Mot bakgrund av de iakttagelser som redovisats gör vi bedömningen att det behövs en samlad satsning på forskning för kulturområdets behov. Vi föreslår att en särskild forskning inrättas och att denna får disponera väsentligt högre anslag än vad som finns anvisade för området. uppfattning är att det behövs resurser både för enskilda forskningsprojekt och för långsiktiga satsningar på infra- struktur. Nya broar behövs mellan institutionerna i gränslandet mellan kulturområdet och de relevanta forskningsdisciplinerna (t.ex. arkeologi, museologi, kulturpolitisk forskning, medie- och kommunikationsvetenskap, kulturekonomi, filmvetenskap och konst- närlig forskning). Medelstilldelningen till forskning för kultur- områdets behov skulle behöva ske samlat för hela detta område, efter- som det är en viktig del av syftet att överbrygga gränserna mellan genrer, delområden och forskningsdiscipliner. Ett första steg i den riktningen bör vara att samla kulturområdets forskningsresurser i ett gemensamt forskningsfinansierande organ istället för att fördela dem på flera myndigheter. Med utgångspunkt i att medierna utgör en viktig del av kulturområdet skulle även anslaget till Nordicom kunna inordnas i ett sådant sammanhang. Som vår beskrivning av den konstnärliga forskningen och utveck- lingsarbetet anger talar mycket för att även den skulle ha bättre förutsättningar i ett sådant sammanhang än i sitt nuvarande, renodlade humanistiskt-samhällsvetenskapliga sammanhang inom Vetenskaps- rådet. Ett nytt kulturområdesorienterat forskningsfinaniserande organ skulle visserligen även det med all sannolikhet domineras av hum- anistisk och samhällsvetenskaplig forskning. Konstnärlig forskning och utvecklingsarbete delar emellertid flera förutsättningar med övrig forskning för kulturområdets behov. Forskningen för kulturområdets behov skulle således kunna anses inkludera även den konstnärliga forskningen och utvecklingsarbetet, vars syfte är att utveckla konst- området. Vi har bedömt att de medel som anvisas för konstnärlig forskning och utvecklingsarbete med fördel skulle kunna knytas till en samlad forskningsorganisation för kulturområdet. Att samla dessa forskningsresurser till ett enda forsknings- finansierande organ kan vara ett sätt att överbrygga många av de gränser som försvårar för kulturområdets forskning. Det nuvarande anslaget på till kulturpolitisk forskning, respektive 2 miljoner till forskning och dokumentation om medieutvecklingen (använt för anslag till Nordicom ) och () strax under 20 miljoner till konstnärlig forskning och utveckling räcker emellertid inte. En satsning som skulle utvidga fältet och koppla samman det med nya områden skulle kräva betydligt större resurser. Vi uppskattar behovet till c:a 150 miljoner. Inom ramen för större anslag och en särskild forskningsnämnd blir det även möjligt att samla de resurser för forskning som finns anvisade till i första hand , RAÄ och . Att däremot omfördela dessa myndigheters forsknings- medel utan att resurserna väsentligt ökas bedömer vi dock inte vara lämpligt. Det skulle innebära att flera ändamål fick konkurrera om redan knappa medel och att villkoren för forskning inom arkiv- väsendet, kulturmiljövården och det området där- med försämrades. Vi drar slutsatsen att det finns betydande vinster att göra genom att samla forskningen för kulturområdets behov till ett forsknings- medelsfördelande organ. Grundläggande krav på en sådan organisation bör vara att den ska besitta kompetensen att bedöma både områdesrelevans och vetenskaplig kvalitet i den forskning den finansierar. att den ska ha ett så pass brett uppdrag att den kan finansiera forskning som överskrider gränserna mellan forskning om kultur- områdets olika delar och mellan de forskningsdiscipliner som tradi- tionellt anknyter till dessa. att den bidrar till en ökad personalomsättning mellan kultur- området och forskningen i alla steg i karriären.