sou · GYB346 · 2010-06-30 00:00:00 — Den allmänna uppfattningen var att ett företag med säte i en medlemsstat inte med stöd av innehållet i artiklarna 49 och 54 FEUF kunde bilda en filial eller en agentur i annan medlemsstat, om det skedde i syfte att undvika en mer kostsam bolagsbildning i den andra staten. Det skulle nämligen kunna strida mot principen om rättsmissbruk, vilken innebär att medlems- staterna får förhindra att deras medborgare otillbörligen, genom missbruk eller bedrägeri, försöker undandra sig den nationella lagstiftningen genom att utnyttja fördragets möjligheter.23 I målet Centros24 fick domstolen ta ställning till just denna fråga. Danska myndigheter nekade ett brittiskt bolag, som emellertid inte bedrev någon verksamhet i , registrering av en filial i eftersom de ansåg att bolagsbildningen endast hade till syfte att kringgå tillämpningen av nationella bestämmelser om bildande av bolag med begränsad ansvarighet och utgjorde ett missbruk av etableringsfriheten. medgav att medborgare eller företag inom EU inte har rätt att göra gällande EU-rättsliga bestämmelser när syftet med att åberopa bestämmelserna kan betraktas som missbruk eller bedrägeri. 22C-386/04, Stauffer, 2006, s. I-8230, punkt 19. 23Se mål 33/74, van Binsberger, 1974, s. 1299; svenska specialutgåva, volym 5, s. 379, C-367/96, Kefalas, 1998, s. I-2843. 24C-212/97, Centros, 1999, s. I-1459. påpekade dock att de nationella bestämmelserna rörde bolagsbildning och inte bedrivandet av viss näringsverksamhet. Enligt domstolen utgjorde rätten att bilda ett bolag i överensstämmelse med en medlemsstats lagstiftning och att upprätta filialer i andra medlemsstater, inom ramen för en inre marknad, ett led i utövandet av den etableringsfrihet som garanteras genom fördraget. Att en medlemsstats medborgare som önskar bilda ett bolag väljer att bilda bolaget i den medlemsstat vars bolagsrätt förefaller minst restriktiv och sedan bildar filialer i andra medlemsstater, kunde enligt inte i sig anses utgöra ett missbruk av etableringsfrihet (punkt 27 i domen). Den omständigheten att ett bolag inte driver någon verksamhet i den medlemsstat där det har sitt säte utan endast i den medlemsstat där filialen finns var enlig domstolen inte tillräcklig för att fastställa att det föreligger ett missbruk eller ett bedrägeri som ger anledning att neka bolaget möjligheten att göra gällande bestämmelserna om etableringsrätt (punkt 29 i domen). De danska myndigheterna hänvisade till de allmänintressen som finns angivna nuvarande artikel 54 i EUF-fördraget och till EU- domstolens rättspraxis om tvingande hänsyn till allmänintresset, eftersom de nationella bestämmelserna syftade till att säkerställa skyddet för borgenärer. höll inte med. Den hänvisade bl.a. till att det till följd av den bolagsrättsliga harmoniseringen inom EU25 fanns ett visst borgenärsskydd och till att det var möjligt att använda sig av mindre inskränkande åtgärder, nämligen att ge de offentliga borgenärerna möjlighet att begära nödvändig säkerhet (punkt 37 i domen). När det gällde missbruk påpekade domstolen att det förhållandet att en medlemsstat inte får neka registrering av en filial till ett bolag som har bildats i överensstämmelse med lagstiftningen i en annan medlemsstat, i vilken bolaget har sitt säte, inte innebär att den är förhindrad att vidta någon åtgärd mot bedrägeri eller besluta om sanktioner i anledning härav, antingen i förhållande till bolaget självt, i samarbete med den medlemsstat där det bildats, eller i förhållande till delägarna i bolaget, när det fastställs att dessa genom att bilda ett bolag i själva verket försöker att undandra sig 25 hänvisade till rådets direktiv /660/EEG av , grundat på artikel i fördraget om årsbokslut i vissa typer av bolag (EGT L 222, s. 11; svensk specialutgåva, område 17, volym 1, s. 17) och rådets elfte direktiv /666/EEG av om krav på offentlighet i filialer som har öppnats i en medlemsstat av vissa typer av bolag som lyder under lagstiftningen i en annan stat (EGT L 395, s. 36; svensk specialutgåva, område 17, volym 1, s. 99). sina skyldigheter gentemot enskilda eller offentliga borgenärer i den berörda medlemsstaten. Domstolen framhöll dock att bekämpandet av bedrägeri inte under några omständigheter kunde läggas till grund för en praxis som innebär att registrering nekas filialer till bolag med säte i en annan medlemsstat (punkt 38 i domen). Målet Inspire Art26 gällde nederländska bestämmelser om minimikapital och styrelseledamots ansvar, vilka tillämpades på företag som avsiktligen hade etablerat sig i andra medlemsstater för att undvika dessa bestämmelser och utövade sin verksamhet uteslutande eller nästan uteslutande via filial i . I detta mål upprepade domstolen uttalandena i Centros-domen och påpekade att, när en filial till ett bolag som har bildats i överensstämmelse med lagstiftningen i en medlemsstat måste respektera etableringsstatens regler (avseende aktiekapital och styrelseledamöternas ansvar), leder det till att den hindras från att utnyttja sin rätt till etableringsfrihet enligt fördraget. Skälen till att bolaget har bildats i en viss medlemsstat samt den omständigheten att det bedriver sin verksamhet uteslutande eller nästan uteslutande i etableringsstaten medför inte att bolaget fråntas den rätt till etableringsfrihet som garanteras i fördraget, förutom i situationer då missbruk föreligger. Förekomsten av missbruk skulle bedömas i varje enskilt fall. Domstolen fann att kraven på effektivitet, proportionalitet och icke-diskriminering inte visats vara uppfyllda beträffande de nationella bestämmelser som enligt den nederländska regeringen motiverades av intresset av att upprätthålla lojala handelstransaktioner och en effektiv skattekontroll. 3.7Tillåtna inskränkningar i etableringsrätten Etableringsfriheten är inte absolut. Enligt artikel 51 FEUF undantas verksamhet som hos medlemsstaten, om än endast tillfälligt, är förenad med utövandet av offentlig makt. Enligt EU- domstolen avser begreppet offentlig makt endast särskilda verksamheter och inte hela yrkesgrupper.27 Artikeln har överlag tolkats snävt. 26C-167/01, Inspire Art, 2003 s. . 27Se mål C-355/98, kommissionen mot , 2000, s. I-1221, mål C-114/97 kommissionen mot , 1998, s. I-6717, mål C-42/92, mot Controledienst voor de verzekeringen, 1993, s. I-4047 och mål C-2/74, mot belgiska staten, 1974, s. 631; svensk specialutgåva, volym 2, s. 309. Såsom offentlig maktutövning definierats i rättspraxis, sammanfaller företeelsen i stort med det svenska begreppet myndighetsutövning. Det går dock inte sätta likhets- tecken mellan de bägge begreppen, eftersom offentlig makt i artikel 51 FEUF är en autonom EU-rättslig term vars innebörd också är beroende av framtida rättspraxis.28 har sålunda fastställt att artikel 51 FEUF inte omfattar verksamheter som är av en rent stödjande och förberedande karaktär i förhållande till utövandet av offentlig makt och inte heller verksamheter som har en rent teknisk karaktär, såsom programmering och drift av databehandlingssystem.29 EU- domstolen har mot denna bakgrund slagit fast att verksamhet som utövas av advokater, bevakningsföretag, auktoriserade ombud i försäkringsföretag samt verksamheter inom ramen för avtal som har samband med lokaler, tillbehör, anläggningar, underhåll, drift och förmedling av uppgifter som behövs för att genomföra ett lotteri, inte omfattas av undantaget.30 Av artikel 52 FEUF framgår vidare att medlemsstaternas lagar och andra författningar får innehålla nationella bestämmelser som föreskriver särskild behandling av utländska medborgare när bestämmelserna grundas på hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa. Även artikel 52 har tolkats snävt i rättspraxis. För att begreppet allmän ordning ska kunna åberopas krävs att det föreligger ett verkligt och allvarligt hot mot samhällets grundläggande intressen. har erkänt att vad som räknas som värden av grundläggande karaktär i ett samhälle kan variera från medlemsstat till medlemsstat.31 Däremot har den endast i ytterst få fall godkänt skäl som hänvisar till allmän ordning. I ett fall som gällde personligt beteende vilket inbegrep drogmissbruk och skapade ett verkligt och tillräckligt allvarligt hot mot samhällets grundläggande intressen accepterades sådana skäl i 2008/09:187, Genomförande av tjänstedirektivet, s. 45. 29Se mål C-42/92, mot Controledienst voor de verzekeringen, 1993, s. I-4047 och mål C-3/88, kommissionen mot , 1989, s. I-4035; svensk special utgåva, volym 10, s. 269. 30Se mål C-2/74, mot belgiska staten, 1974, s. 631; svensk specialutgåva, volym 2, s. 309, mål C-283/99 kommissionen mot , 2001, s. I-4363, mål C- 355/98, kommissionen mot , 2000, s. I-1221, mål C-514/03, kommissionen mot , 2006, s. I-963, mål C-42/92, mot Controledienst voor de verzekeringen, 1993, s. I-4047, mål C-3/88, kommissionen mot , 1989, s. 4035; svensk special utgåva, volym 10, s. 269 och mål C-272/91, kommissionen mot , 1994, s. I-1409. 31Mål C-36/02, Omega, 2004, s. I-9609. och för sig.32 Likväl fann att den berörda åtgärden – utvisning från territoriet efter brottmålsdom – inte var motiverad. I ett annat fall godtog domstolen en medlemsstats uppfattning att spel som simulerar dödande av människor strider mot mänsklig värdighet33 och i ett tredje att hasardspel medförde risker för samhällsordningens grundläggande värden34. Däremot har EU- domstolen inte godtagit hänvisningar till allmän ordning i fråga om nationell lagstiftning med krav på ett minimikapital hos vissa företag i syfte att skydda fordringsägarna35 eller på att ledningen måste vara bosatt inom etableringsstaten så den kan delges besked om böter.36 har också funnit att ett argument om att varje bevakningsföretag kan utgöra ett verkligt och tillräckligt allvarligt hot mot den allmänna ordningen och säkerheten uppenbarligen saknar grund.37 Likaså har konstaterat att det faktum att en medborgare i en medlemsstat inte lyckats fullgöra de rättsliga formaliteterna rörande utlänningars tillträde, rörlighet och uppehåll inte i sig kan anses medföra något hot mot allmän ordning.38 Också i fråga om allmän säkerhet krävs för åberopandet att det föreligger ett verkligt och allvarligt hot mot samhällets grundläggande intressen. har godtagit bl.a. syftet att säkerställa tillgången på råolja och anfört att denna är av vital betydelse för ett land, eftersom inte bara dess ekonomi utan framför allt dess institutioner, dess väsentliga offentliga verksamheter och till och med invånarnas överlevnad är beroende av den.39 Den har också godtagit en medlemsstats syfte att förebygga allvarliga olyckor i hamnar.40 I en dom rörande förebyggandet av allvarliga kroppsskador på personer, där det hänvisades till begreppet allmän säkerhet, bekräftade EU- domstolen att syftet hör till samhällets grundläggande intressen. uttalade den att artikel 46 i EG-fördraget (nu artikel 52 i EUF-fördraget), i egenskap av undantag från en grundläggande princip i fördraget, ska tolkas restriktivt och endast kan åberopas 32Mål C-348/96, Calfa, 1999, s. I-11. 33Mål C-36/02, Omega, 2004, s. I-9609. 34Mål C-124/97, Läärä, 1999, s. I-6067. 35Mål C-212/97, Centros, 1999, s. I-1459, punkterna 32–34. 36Mål C-350/96, , 1998, s. I-2521. punkterna 40–42. 37Mål C-355/98, kommissionen mot , 2000, s. I-1221, punkt 30. 38Mål 48/75, , 1976, s. 497, punkterna 38 och 39; svensk specialutgåva, volym 3, s. 73. 39Mål 72/83, , 1984, s. 2727, punkt 34; svensk specialutgåva, volym 7, s. 633. 40Mål C-266/96, Corsica Ferries, 1998, s. I-3949. när det gäller ett verkligt och tillräckligt allvarligt hot som påverkar ett av samhällets grundläggande intressen.41 När det gäller hälsa har ännu inte lämnat någon specifik definition. I och rådets direktiv /38/EG av om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier42 förklaras emellertid begreppet folkhälsa på följande sätt: De enda sjukdomar som kan motivera åtgärder som begränsar den fria rörligheten ska vara sjukdomar som kan vara epidemiska enligt Världs- hälsoorganisationens gällande bestämmelser samt andra smittsamma infektions- eller parasitsjukdomar om de i den mottagande medlems- staten omfattas av skyddsbestämmelser som gäller för de egna medborgarna. Relevant rättspraxis bekräftar dock, på samma sätt som i fråga om övriga undantagsskäl att hänsyn till hälsa endast kan åberopas när det gäller något verkligt och tillräckligt allvarligt hot.43 Begreppet folkhälsa har använts när medlemsstater har argumenterat med hänvisning till behovet av att upprätthålla en väl avvägd läkar- och sjukhusvård som är tillgänglig för alla eller till befolkningens överlevnad för att motivera vissa begränsningar med avseende på tillstånd för sjukhusvård i andra medlemsstater.44 hänvisade därvid allmänt till uttalanden rörande folkhälsan i tidigare rättspraxis, men godtog i det konkreta fallet utan någon särskild hänvisning till folkhälsan som sådan en motivering som var grundad på behovet av säkerhetsplanering. Möjligheter för medlemsstaterna att upprätthålla inskränkningar i etableringsfriheten utöver fördragets undantag har utvecklats i rättspraxis. fastställde sålunda i målet Thieffry45 att etableringsrätten kan begränsas av nationella bestämmelser under förutsättning att dessa är motiverade med hänsyn till ett allmänintresse. Enligt praxis utgör bl.a. folkhälsan, konsumentskyddet, djurhälsan och skyddet av stadsmiljön sådana tvingande hänsyn till allmänintresset. De skäl som godtas enligt doktrinen om tvingande hänsyn till allmän- intresset kan emellertid inte heller i detta sammanhang anges 41Mål C-257/05, kommissionen mot , 2006, s. I-134. 42EUT L 158, s. 77. 43Mål C-257/05, kommissionen mot , 2006, s. I-134, punkt 25. 44Mål C-372/04, Watts, 2006, s. I-4325, punkt 105. 45Mål 71/76 Thieffry, 1977, s. 765; svensk specialutgåva, volym 3, s. 356. uttömmande, eftersom ytterligare undantag kan utvecklas i rättspraxis. Enbart ett tvingande hänsyn till allmänintresset är dock inte tillräckligt för att medlemsstaterna ska tillåtas upprätthålla en begränsning i etableringsfriheten. Sammantaget krävs att fyra grundläggande förutsättningar är uppfyllda. Förutom att de nationella bestämmelserna ska vara motiverade av tvingande hänsyn till allmänintresset, ska de tillämpas på ett icke-diskriminerande sätt, vara ägnade att säkerställa förverkligandet av den målsättning som eftersträvas genom dem, och inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå denna målsättning.46 Några exempel på hur har behandlat undantagsmöjligheterna berörs i det följande. 3.8Etableringsrätten och nationell skatterätt Förbudet för medlemsstaterna att införa begränsningar i etableringsfriheten gäller också i fråga om nationella skatte- bestämmelser. Även om direkta skatter omfattas av medlems- staternas behörighet, ska dessa likväl iaktta unionsrätten när de utövar sin behörighet. Detta innebär att skattebestämmelserna inte får göra det svårare eller mindre attraktivt för utländska bolag att etablera sig i landet.47 Den självständighet som medlemsstaterna har i skattehänseende innebär alltså att de fritt får fastställa villkoren för beskattning och nivån på denna för de olika etableringsformer som inhemska bolag kan använda sig av för sin verksamhet i utlandet, men under förutsättning att bolagen inte utsätts för en behandling som är diskriminerande i förhållande till hur jämförbara etableringar inom landet behandlas.48 Tillämpningen av principen om likabehandling förutsätter sålunda att situationerna är jämförbara. I fråga om direkta skatter är emellertid situationen för ett företag som har sin hemvist i en stat och ett företag som har sin hemvist i en annan stat i allmänhet inte jämförbar, om skillnaden är accepterad inom den internationella skatterätten.49 Detta illustreras av målet Futura Participations och 46Se mål C-19/92, , 1993, s. I-1663, punkt 32; svensk specialutgåva, volym 14, s.167 och mål C-55/94, , 1995, s. I-4165, punkt 37. 47Mål C-319/02, Manninen, 2004, s. I-7477, punkt 19 och där angiven rättspraxis. 48Mål C-298/05, , 2007 s. I- , punkt 53 och C-337/08, X Holding, 2010, ej ännu publicerat i rättsfallssamlingen, p. 49Mål C-279/93, Schumacker, 1995, s. I-225, punkt 31-3. ,50 där domstolen beträffande ett företag med hemvist i utlandet och filial i ansåg att det stod i överensstämmelse med den skatterättsliga territorialitetsprincipen att vid beräkning av beskattningsunderlag enligt luxemburgsk rätt beakta endast de förluster som härrörde från filialverksamheten i . Ett sådant system kunde inte anses innebära vare sig öppen eller dold diskriminering som är förbjuden i fördraget (punkt 21–22 i domen). I rättspraxis har också bedömt tillåtligheten av skattemässiga skillnader mellan företag som har sin huvudsakliga verksamhet inom en stat i förhållande till företag som endast har ett dotterbolag eller filial där. Allmänt gäller att en sådan skillnad bedöms som diskriminerande enligt fördraget, när det inte föreligger någon objektiv skillnad avseende förhållandena som motiverar olika behandling av de båda kategorierna skattskyldiga.51 I Futura-målet ovan följde av luxemburgsk rätt att en skyldighet för företaget att ha en separat bokföring för sin filial i landet, om det skulle kunna yrka avdrag för förluster. Därmed samman- hängande krav på fullgjord bokföring och bevarat räkenskaps- material enligt nationella regler fann domstolen strida mot artikel 52 (nu 49 FEUF). En medlemsstat har emellertid rätt att kräva att den skattskyldige på ett klart och precist sätt visar att omfattningen av de påstådda förlusterna, enligt nationella regler om beräkning av inkomster och förluster som var tillämpliga under det berörda räkenskapsåret, motsvarar de förluster som den skatteskyldige verkligen haft i denna stat. Ett annat exempel är målet ,52 där EU- domstolen fann att det inte fanns någon objektivt godtagbar skillnad mellan situationen för bolag med säte i och andra medlemsstater. Domstolen fann en grekisk filial till en bank i vara ett fast driftställe som var skattemässigt jämförbart med inhemska bolag. Grekisk lag tillämpade inte samma skattesats för bolag med säte i en annan medlemsstat som hade fast driftställe i som för bolag med säte i . Detta befanns utgöra en diskriminering i strid mot artiklarna 52 och 58 (nu 49 och 54 FEUF) av bolag med säte i annan medlemsstat (nationalitet). har också betonat att det inte är 50Mål C-250/95, Futura Participations och , 1997, s. I-2471. 51Mål C-279/93, Schumacker, 1995, s. I-225, punkt 36-38 och C-107/94, Asscher, 1996, s. I-3089, p. 52Mål C-311/97, , 1999 s. . tillåtet att för bolag med säte i annan medlemsstat göra skatte- rättslig skillnad mellan etableringsformerna filial och dotterbolag och därigenom begränsa deras möjlighet att fritt välja lämplig juridisk form.53 Immateriella ensamrätter kan naturligtvis lägga hinder i vägen för företag som vill etablera sig där ensamrätten gäller. I målet Coditel54 konstaterade sålunda att en nationell bestämmelse, som bl.a. skyddar firmanamn mot förväxlingsrisk, missgynnar företag med säte i annan medlemsstat, där de rättsenligt använder ett firmanamn, vilka önskar utsträcka användningen av detta firmanamn utanför denna medlemsstat. Domstolen har emellertid funnit att en sådan inskränkning i etableringsfriheten motiveras av tvingande hänsyn till allmänintresset av skydd för industriell och kommersiell äganderätt. Skyddet mot förväxlingsrisk i sådana fall kan inte ifrågasättas på grundval av , eftersom det överensstämmer med firmaskyddets särskilda ändamål, som är att skydda innehavare mot förväxlingsrisk.55 Mål C-253/03, CLT-UFA, 2006 s. . Mål 62/79, Coditel, 1980, s. 881, punkt 15; svensk specialutgåva, volym 5, s. 89. Se även mål C-255/97, , 1999, s. I-2835. Se, i fråga om varumärken, mål C-317/91, Deutsche , 1993, s. I-6227, punkt 37; svensk specialutgåva, volym 14, s. 439. 4 Fri rörlighet för tjänster fastställde domstolen i de förenade målen m.fl. mot van Wesemael,1 att friheten att tillhandahålla tjänster är en grundläggande princip i fördraget. Även om någon harmonisering inte har genomförts på området, kan den därför bara inskränkas genom regler som grundas på tvingande hänsyn till allmänintresset och gäller för alla personer och företag som utövar verksamhet i värdmedlemsstaten, i den mån inte samma intresse skyddas genom de regler vilka tjänsteleverantören är underkastad i etableringsstaten. I domen i målet van Binsbergen2 som meddelades strax efter fallet Reyners (som berörts ovan) förklarade att artikel 59 (nu artikel 56 FEUF) hade direkt effekt. Sekundära regler behövdes därmed inte i samma utsträckning som var tänkt. Målet rörde en holländsk advokat som var bosatt i . Han fick inte verka i så länge han inte hade sin hemvist där. Holländsk rätt befanns strida mot fördragets regler om fritt tillhandahållande av tjänster. tjänstebegrepp är ett uppsamlingsbegrepp. I artikel 56 FEUF definieras tjänst som en prestation som normalt utförs mot ersättning i den utsträckning den inte faller in under någon av de övriga friheterna. En tjänsteutövare har rätt att resa in i ett land och där tillhandahålla sina tjänster. En tjänstemottagare har en motsvarande rätt att söka upp tjänsteutövaren. Tjänstens tillfälliga natur medför dock att varken tjänsteutövaren eller mottagaren har rätt att stanna kvar i landet där verksamheten utövas om verksamheten upphör (om utövaren blir arbetslös, arbetsoförmögen eller uppnår pensionsålder). Familjemedlemmar till såväl en utövare som mottagare av en tjänst omfattas emellertid 1Målen 110 och 111/78, m.fl. mot van Wesemael, 1979, s. 35, punkterna 26-8; svensk specialutgåva, volym 4, s. 263. 2Mål 33/74, van Binsbergen, 1974, s. 1299, svensk specialutgåva, volym 2, s. 379. Fri rörlighet för tjänster också av rätten till fri rörlighet. Det kan uppmärksammas att turister anses vara tjänstemottagare och sålunda har en rätt att resa in och åtnjuta skydd mot särbehandling.3 En tjänst kan utföras av en person eller ett bolag på plats i ett annat land t.ex. vid byggentreprenad,4 men den kan också utföras från ursprungslandet. Det är då endast själva tjänsten som passerar en gräns. Så är i allmänhet fallet med t.ex. tjänster på det finansiella området. Av betydelse är också att det inte endast är själva utförandet av en tjänst som omfattas utan också mottagandet. Unionsmedborgarna har alltså rätt att resa till ett annat land och där motta en tjänst. De får ej heller hindras att medföra den erforderliga summan pengar som behövs för att betala tjänsten.5 Det har emellertid fastslagits att det inte får vara fråga om ett uppenbart kringgående av nationella valutabestämmelser. Denna skillnad mellan olika typer av tjänster kan också förklara att rättspraxis på området kan verka i viss mån splittrad. Frågan är när principen om fri rörlighet kan sträcka sig längre än till endast ett förbud mot särbehandling pga. nationalitet och mer likna det vidsträckta restriktionsförbud som gäller på varuområdet. Ur ett omsättningsperspektiv har tjänster som med lätthet omsätts, t.ex. finansiella och audiovisuella tjänster (televisions- utsändningar), mycket gemensamt med varor. Det är därför inte särskilt överraskande att rättspraxis beträffande sådana tjänster väl överensstämmer med rättspraxis på varuområdet enligt den s.k. Cassis-doktrinen.6 Huvudregeln är sålunda att en tjänst som utövas lagligt i en medlemsstat ska få utövas fritt i en annan medlemsstat (accepterande av s.k. hemlandskontroll). Härigenom undviks att kostsamma kontrollåtgärder, som t ex kan röra ett bolags soliditet, utförs i båda länderna. 3Se mål 186/87, Cowan, 1989, s. 195, svensk specialutgåva, volym 10, s. 1. 4Se t.ex. mål 113/89, , 1990, s. I-1417, svensk specialutgåva, volym 10, s. 389. Särskilda regler gäller numera till följd av det s.k. utstationeringsdirektivet, Europa- parlamentets och rådets direktiv /71/EG av om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster, EGT nr L 018, s. 1.