sou · GYB387 · 2010-12-07 00:00:00 — Vi bedömer att en ökad ekonomisk satsning på Justitiekanslerns verksamhet skulle medföra att statens kostnader för hanteringen av de anspråk som kommer att framställas med stöd av den nya regeln hålls nere på ett effektivt sätt. En annan aspekt som bör tas upp är spörsmål som hänger sam- man med de föreslagna reglernas utformning. När det först och främst gäller själva skadeståndsregeln, är den avsedd att utgöra ett komplement till de övriga rättsmedel som står till buds i svensk rätt. Det innebär att skadestånd inte ska utgå om den enskilde har blivit tillräckligt gottgjord för överträdelsen genom att använda sig av andra möjligheter till kompensation. Regeln bör enbart tillämpas i fall där andra rättsmedel inte är till- gängliga eller tillräckligt effektiva. Skadestånd är med andra ord inte det rättsmedel som i första hand bör komma i fråga för att gottgöra en person som blivit utsatt för en konventionskränkning. Med beaktande av skadeståndsregelns utformning och de förut- sättningar som gäller för dess tillämpning bedömer vi att bestäm- melsen inte medför några ökade kostnader för de skadestånd som det allmänna kan komma att förpliktas utge. Den föreslagna rättegångskostnadsregeln bedöms inte heller skapa några större merkostnader, med hänsyn till de förutsätt- ningar som gäller för dess tillämpning. När det slutligen gäller forumregeln, innebär dess upphävande en förenkling av regelverket som möjligen kan medföra vissa kostnadsbesparingar genom att flera mål mot staten kan handläggas i en och samma rättegång. Slutligen bör frågan om kommunernas skadeståndsansvar vid konventionsöverträdelser kommenteras något. Det skadestånds- ansvar som kommunerna åläggs genom den nya regeln innebär i princip en kodifiering av gällande rätt. Enligt vår bedömning kom- mer ansvaret i det stora flertalet fall dock att utkrävas av staten, och inte av kommunen. Det gäller framför allt i situationer där både en nämnd och en domstol eller en statlig myndighet har gjort sig skyldig till en överträdelse vid handläggningen av ett mål eller ärende, men även när talan rör påstådda brister i lagar och för- ordningar. De situationer där det enbart kommer i fråga att stämma in kommunen som svarandepart med åberopande av Europakon- ventionen lär sannolikt vara mer sällsynta. Vidare måste beaktas att det finns andra fördelar med ett kom- munalt ansvar, som är av betydelse i kostnadshänseende. De hand- lingsdirigerande effekter som skadeståndsregeln antas ha bör näm- ligen vara av särskild vikt för kommunerna. Anledningen är att deras ansvar tydliggörs på ett sätt som hade varit svårt att åstad- komma utan en lagreglering. Ett ytterligare skäl är att kommunerna till följd av sin tätare organisationsstruktur allmänt sett borde ha bättre möjligheter än staten att närmare kontrollera hur de egna tjänstemännen sköter sina åligganden. Ett eventuellt statligt skade- ståndsansvar för kommunala åtgärder skulle däremot riskera att bli En sådan ordning skulle för övrigt kunna leda till en utveckling mot ökad statskontroll av kommunerna. Detta skulle i sin tur kunna få konsekvenser för den kommunala självstyrelsen. Sammanfattningsvis bedömer vi att våra förslag – som principi- ellt innebär en reglering av en rätt till ersättning som redan etable- rats i svensk rättspraxis och även följer av våra folkrättsliga åtagan- den – inte kommer att medföra några ökade kostnader varken för staten eller kommunerna. Genomförandet av lagförslagen bör enligt vår uppfattning således kunna finansieras inom befintliga ramar. Utredningens förslag bedöms inte heller i övrigt få några konsekvenser i de avseenden som berörs i kommittéförordningen. Bedömning och förslag: De nya bestämmelserna bör kunna i kraft . Rättegångskostnadsregeln ska bara tillämpas i fall där yrkande om skadestånd har framställts efter ikraftträdandet. Därutöver bör några särskilda övergångs- bestämmelser inte vara nödvändiga. De nya bestämmelserna i skadeståndslagen föreslås träda i kraft . Rättegångskostnadsregeln bör dock bara tillämpas i de fall yrkandet om skadestånd har framställts efter ikraftträdandet. I övrigt bedöms några övergångsbestämmelser inte vara nödvän- diga. Detsamma gäller beträffande de föreslagna ändringarna i för- ordningen om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten, eftersom förordningen hänvisar till den nya skadeståndsregeln. Frågan om de nya reglernas tillämplighet får i stället lösas i enlighet med allmänna civilrättsliga och processrättsliga principer. Det betyder att de nya skadeståndsbestämmelserna ska tillämpas i fråga om ersättningsanspråk med anledning av skadefall som inträffar efter ikraftträdandet (jfr prop. 1972:5 s. 593). Det gäller oavsett om talan väcks i domstol eller om anspråket framställs hos Justitiekanslern. Beträffande den särskilda forumregeln – som upphävs genom vårt förslag – gäller att den inte ska tillämpas i mål där talan väcks efter att lagändringarna har trätt i kraft. Mål som har anhängig- gjorts i enlighet med vad som föreskrivs i 3 kap. 10 § SkL innan denna tidpunkt ska däremot anses rätteligen inlett. Genom vårt förslag införs två nya paragrafer i skadeståndslagen (3 kap. 3 § SkL respektive 6 kap. 7 § SkL) och ett nytt tredje stycke i regeln om beräkning av ersättning för kränkning på grund av brott (5 kap. 6 § SkL). Vidare föreslås att den särskilda forumregeln i 3 kap. 10 § SkL upphävs. De nya bestämmelserna kommenteras nedan. Såvitt avser ändringarna i förordningen (1995:1301) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten hänvisas till avsnitt 6.10. 8.2Förslaget till lag om ändring i skadeståndslagen Paragrafen är ny. Regeln har huvudsakligen behandlats i avsnitt 6.4 (angående preskriptionsfrågor, se avsnitt 6.6). Lagtekniskt innebär ändringen att den nuvarande bestämmelsen om det allmännas ansvar för felaktig myndighetsinformation flyttas ner till 3 kap. 4 § SkL. Av första stycket framgår att regeln ger möjlighet för enskilda fysiska och juridiska personer att få skadestånd av staten eller en kommun vid överträdelser av och dess tilläggs- protokoll. Bestämmelsens tillämpningsområde definieras utifrån statens förpliktelse att tillgodose enskildas mänskliga rättigheter enligt de olika konventionsartiklarna (avsnitt 6.4.8; såvitt angår kretsen av ersättningsberättigade, se avsnitt 6.4.9). I de flesta fall ansvarar staten enligt regeln, t.ex. vid konventionsstridig lag- stiftning och rättstillämpning eller när det allmänna har anförtrott ett privat subjekt en uppgift som påverkar enskildas konventions- rättigheter. Kommunen kan dock bli ansvarig för överträdelser som begåtts av kommunala organ, t.ex. kommunala nämnder (avsnitt 6.4.8). Det ställs höga krav på den rättsliga bedömning som domsto- larna ska göra för att besvara frågan om de omständigheter som åberopas innefattar en skadeståndsgrundande överträdelse av kon- ventionen (avsnitt 6.4.3). Om rättstillämparen inte är övertygad om att ett visst handlande eller en underlåtenhet kan betecknas som en överträdelse, är det naturligt att staten inte heller bör åläg- gas skadeståndsansvar enligt den nya regeln. Något särskilt krav på att överträdelsen ska vara allvarlig eller liknande uppställs inte (avsnitt 6.4.11). Av allmänna principer följer ett krav på visad skada och adekvat orsakssamband mellan skadan och överträdelsen för att skadestånd ska kunna utgå (avsnitt 6.4.10). Även i övrigt är huvudregeln att allmänna skadestånds- rättsliga principer är tillämpliga, såvida inte – såsom den har tolkats av – ger uttryckligt stöd för en annan slutsats. Enligt första punkten i första stycket omfattar skadeståndet de befintliga skadetyperna i skadeståndslagen, dvs. personskada, sak- skada, ren förmögenhetsskada och kränkning på grund av brott (avsnitt 6.4.6). Skadestånd kan även utgå för ideella skador som kan uppstå vid åsidosättande av konventionen och som inte är reglerade i lag. Dessa skador benämns annan skada och åter- finns under andra punkten i första stycket (avsnitt 6.4.7). Som allmän förutsättning för regelns tillämplighet gäller enligt dess andra stycke att det är nödvändigt att överträdelsen gottgörs genom ekonomisk kompensation i form av skadestånd (avsnitt 6.4.4–6.4.5). Därigenom tydliggörs att skadestånd inte alltid är den gottgörelse som i första hand ska komma i fråga vid konventions- överträdelser. Det betyder att det krävs en bedömning av om och i vilken utsträckning andra rättsmedel har varit tillgängliga och till- räckligt effektiva i den mening som avses i artikel 13 i Europakon- ventionen. Bakgrunden till regelns utformning i den delen är att skadeståndsansvaret enligt direktiven inte ska omfatta fall där sta- ten uppfyller kravet på effektivt rättsmedel på annat sätt. Ersättning som har utgått enligt annan lagstiftning innebär normalt sett att kraven på tillhandahållande av rättsmedel är upp- fyllda. Det är därmed inte nödvändigt att konventionsöverträdel- sen gottgörs genom skadestånd enligt bestämmelsen. miskt skadestånd döms ut med stöd av den nya regeln eller bestämmelsen om fel och försummelse vid myndighetsutövning, kan behovet av att utge ideell ersättning för annan skada i vissa fall också vara mindre. Även om andra rättsmedel har funnits eller tagits i anspråk, kan överträdelsen dock kräva ytterligare gottgörelse i form av skade- stånd i några situationer. Det kan exempelvis vara fallet om över- trädelsen inte har kompenserats tillräckligt på annat sätt eller vid vissa överträdelser av artiklarna 2 och 3 i . Avgörande vid bedömningen i samtliga fall är om artikel 13 eller konventionen i övrigt kan anses kräva att ekonomisk kompensation utges med stöd av regeln. Underlåtenhet av den enskilde att utan godtagbar anledning överklaga domar och beslut påverkar normalt sett rätten till ersätt- ning och innebär att något skadestånd inte utgår. Däremot bör inte krävas att extraordinära rättsmedel (t.ex. resning) har tagits i anspråk för att skadestånd ska kunna dömas ut. Reglerna om skadeståndets bestämmande i 5 kap. SkL – inklu- sive bestämmelsen om avräkning för vissa utgivna förmåner enligt olika försäkringar – är tillämpliga i enlighet med vad som framgår av varje enskilt lagrum (avsnitt 6.5.1). Detsamma gäller rörande jämkningsreglerna m.m. i 6 kap. SkL (avsnitt 6.5.7; angående den särskilda typ av ideella skada som omfattas av den nya regeln, se avsnitt 6.5.6). För att talan om skadestånd ska kunna tas upp till prövning bör handläggningen i den första processen enligt huvudregeln vara avslutad genom dom eller beslut som vunnit laga kraft (avsnitt 6.4.12). I annat fall bör målet vilandeförklaras. Det införs en regel om bestämmande av ersättning för vissa ideella skador som kan uppstå vid åsidosättande av i ett nytt tredje stycke i 5 kap. 6 § SkL. Förslaget har behandlats i avsnitt 6.5. Det ska ses mot bakgrund av att det i skadeståndslagen införs en möjlighet att få ersättning för ideell skada utan samband med personskada eller brott vid överträdelser av Europakonventio- nen (jfr 3 kap. § första stycket 2 SkL och hänvisningen till annan skada). Genom att den nya regeln placeras i anslutning till bestämmel- sen om beräkning av kränkningsersättning tydliggörs att utgångs- punkten bör vara att den ideella ersättning som döms ut till följd av en konventionsöverträdelse ligger i nivå med den ersättning som utgår vid kränkning på grund av brott. Eftersom det här är fråga om att ersätta en skada som inte kan uppskattas i pengar på samma sätt som en ekonomisk skada, bör ersättningen bestämmas utifrån en allmän skälighetsbedömning. Vid bedömningen ska hänsyn tas till överträdelsens art och om- ständigheterna i övrigt. Med överträdelsens art åsyftas att beloppet bestäms i förhål- lande till vilken rättighet som avses och hur pass ingripande över- trädelsen har varit i den konventionsskyddade rättigheten. Hänvis- ningen till omständigheterna i övrigt innefattar i första hand subjektiva moment. Avgörande bör dock vara hur den konstaterade kränkningen typiskt sett upplevs av en person i den skadelidandes situation. Även andra omständigheter kan tillmätas betydelse, t.ex. förekomsten av andra rättsmedel. Vidare följer av uttrycket att domstolarna även bör beakta praxis om skälig gottgörelse i artikel 41 i konventionen. Av särskild betydelse är mål där har varit part. Bestämmelsen är ny. Förslaget har behandlats i avsnitt 6.7. Regeln ska ses mot bakgrund av att det enligt vår bedömning inte är ute- slutet att i vissa fall kan anses kräva en för käranden mer förmånlig rättegångskostnadsfördelning jämfört med vad som gäller enligt . Det gäller framför allt i fall där den enskildes ersättningsanspråk enligt 3 kap. 3 § SkL ogillas som domstolen finner att staten i och för sig har gjort sig skyldig till en överträdelse av . Ett skäl till att talan ogillas kan vara att den uppkomna skadan bedöms vara så obetydlig att den inte bör ersättas genom skadestånd eller att till- räcklig gottgörelse skett genom en tidigare process. Den nya regeln ger utökade möjligheter att jämka det allmännas ersättning eller att förordna om att vardera parten ska svara för sin kostnad i skadeståndsmål om konventionsöverträdelser. För att bestämmelsen ska tillämpas, förutsätts att domstolen finner att det har förekommit en överträdelse som det allmänna ansvarar för. Vidare krävs att det finns särskilda skäl. Huvudregeln är således att bestämmelserna om kostnadsfördelning i 18 kap. rättegångsbal- ken i första hand ska tillämpas även i mål som innefattar en pröv- ning enligt den nya skadeståndsregeln. Vid bedömningen av om det finns särskilda skäl bör hänsyn tas till de krav som följer av rätten till tillgång till domstol och till ett effektivt rättsmedel i artiklarna 6 och 13 i . Vid övervägande av om bestämmelsen ska tillämpas bör generellt sett krävas en mer utförlig motivering som även innefattar ett reso- nemang kring praxis på detta område. Ett exempel på fall där bestämmelsen kan vara tillämplig är när talan ogillas på grund av att tillräcklig gottgörelse bedöms ha utgått i en tidigare process som käranden objektivt sett anses ha haft befogad anledning att få en talan på konventionsgrund prövad i ett efterföljande skadeståndsmål mot staten. Ett annat fall kan tänkas bestå i att den enskilde har begärt skadestånd hos Justitie- kanslern innan talan väcks i domstol, men att Justitiekanslern har avböjt att utge ersättning med hänvisning till att frågan om det har förekommit en överträdelse har varit särskilt svårbedömd. Även i en sådan situation kan det komma i fråga att tillämpa den nya regeln. Partens egna ekonomiska förhållanden och möjligheterna att få rättshjälp bör i vissa fall tillmätas betydelse. Enligt första och andra punkten i bestämmelsen finns möjlighet att antingen förordna om jämkning av statens eller kommunens rättegångskostnad eller att vardera parten ska svara för sin kostnad. Vid bedömning av om det allmännas kostnader bör jämkas eller om kvittning bör ske, finns en relativt stor frihet utifrån de särskilda omständigheterna i det enskilda fallet. Allmänt sett bör de skäl som krävs för att frångå huvudregeln om kostnadsfördelning vara star- kare, ju större avsteg som görs. Reglerna om kostnadsansvar vid försumlig processföring m.m. i 18 kap. 3 och 6 §§ är – i likhet med övriga rätte- gångskostnadsregler i – tillämpliga även i kon- ventionsfallen. Detsamma gäller i fråga om stadgandet i 6 kap. 6 § SkL. Betänkande 1993/94:KU24, Inkorporering av och andra fri- och rättighetsfrågor 1951:165, Angående avgivande av förklaring enligt artikel 46 i 1974:77, Förslag till lag om rättegången i arbetstvister, m.m. Prop. 1975:12, Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen Prop. 1987/88:120, Ändring i m.m. 1979/80:119, Preskriptionslagen 1989/90:42, Det allmännas ansvar enligt skadeståndslagen 1993/94:117, Inkorporering av och andra fri- och rättighetsfrågor 1997/98:105, Det allmännas skadeståndsansvar 1999/2000:47, Brottsoffers ansvar för rättegångskostnader Prop. 2000/01:68, Ersättning för ideell skada 2002/03:106, Administrativa avgifter på skatte- och tull- området 2004/05:131, En modernare rättegång – reformering av pro- cessen i allmän domstol 2007/08:95, Ett starkare skydd mot diskriminering Prop. 2008/09:213, Förtursförklaring i domstol 2009/10:80, En reformerad grundlag Prop. 2009/10:162, Ersättning vid expropriation 2009/10:165, Den nya skollagen – för kunskap, valfrihet och trygghet 2009/10:210, Patientsäkerhet och tillsyn SOU 1992:84, Ersättning för kränkning genom brott, Delbetän- kande av Kommittén om ideell skada SOU 1993:55, Betänkande av av det all- männas skadeståndsansvar SOU 1995:33, Ersättning för ideell skada vid personskada SOU 1997:194, Det allmännas skadeståndsansvar vid överträdelse av EG-regler SOU 2006:22, En sammanhållen diskrimineringslagstiftning SOU 2008:3, Skyddet för den personliga integriteten SOU 2008:16, Förtursförklaring i domstol SOU 2008:125, En reformerad grundlag, Del 1 och 2 SOU 2009:58, Skatteförfarandet, Slutbetänkande av Skatteförfarande- utredningen SOU 2010:29, En ny förvaltningslag Ds 2007:10, Skadeståndsfrågor vid kränkning Dir. 2008:42, Tilläggsdirektiv till Tryck- och yttrandefrihetsbered- ningen (Ju 2003:04) Publikationer utgivna av eller i samråd med m.m. , Recommendation CM/Rec [2010]3 of to member states on effective re- medies for excessive length of proceedings (antagen den 24 feb- ruari 2010) Directorate General of Human Rights and Legal Affairs, The Im- provement of Domestic Remedies with Particular Emphasis on Cases of Unreasonable Length of Proceedings, , 2006 European Commission for Democracy through (Commission), Study on the Effectiveness of National Remedies in Respect of Excessive Length of Proceedings, CDL-AD [2006]036, Study no. 316/2004, , 2006 European Court of Human Rights (Registry), Annual Report 2009, , 2010 , Skyddsändamål och adekvans, Iustus Förlag, 1993 , Nationell EKMR-skadeståndsrätt – en argumentativ probleminventeringsskiss, utgiven av Juridiska Före- ningen i , 2007/5–6, s. 377 f. , Från princip till detaljtillämpning inom EKMR, Info- torg Juridik, , Realistiska ideella skadeståndsnivåer vid EKMR-till- lämpning, Juridik, Arvmyren, och svensk skadeståndsrätt, Nor- disk , 2004, s. 173 f. , Skadestånd på grund av oriktiga beslut om skatt, , 2007:5, s. 289 f. , Skadestånd vid myndighetsutövning I (1976) och II (1978), Juridik , Det allmännas skadeståndsansvar enligt skadestånds- lagen, Juridik, 1996 , Nya ersättningsfrågor i fastighetsrätten, , 8/2010, s. 726 f. och , Kommentar till skadeståndslagen, Nor- stedts Juridik, 2008 , Skadestånd och , Svensk Juristtid- ning, 7/2006, s. 553 f. , Damages for Violations of Convention on Human Rights: The Swedish Example, Swedish Studies in European , Vol 1, 2006, s. , Skadestånd och , Europarättslig Tid- skrift, Nr 4/2007, s. 926 f. , Kommentar till angående ersätt- ningsnivåerna vid kränkningar av rätten till rättegång inom skä- lig tid, Europarättslig , Nr 2/2008, s. 534 f. , Om rättsmedel mot långsam handläggning, till , , 2006, s. 367 f. , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis – Kommentar till , Juridik, 2007 , A Guide to the Human Rights Act 1998, 2006 ), Theory and Practice of Con- vention on Human Rights, Intersentia, 2006 , The Length of Civil and Criminal Proceedings in the Case- law of Court of Human Rights, , 2007 , Rättssäkerhetsbegreppet och , , 1/2007, s. 39 f. m.fl., Rättsmedlen, Iustus Förlag, 2008 Fitger, Kommentar till (Internet) m.fl., of Convention on Human Rights, , 2009 och , Skadeståndsrätt, Juridik, 2006 m.fl., Förvaltningslagen, En kommentar på Internet , Kommentar till om Justitiekans- lerns ersättningsnivåer vid vissa konventionskränkningar, Europa- rättslig , Nr 1/2008, s. 179 f. , Avslutande kommentar till om Justitiekanslerns ersättningsnivåer vid vissa konventionskränk- ningar, Europarättslig , Nr 3/2008, s. 756 f. m.fl., Grundlagarna, Juridik, 2006 m.fl., , En kommentar på Internet m.fl., Convention on Human Rights, , 2010 m.fl., European Human Rights , , 2008 Jareborg, Allmän kriminalrätt, Iustus Förlag, 2001 Kleineman, förmögenhetsskada – särskilt vid vilseledande av annan än kontraktspart, Juristförlaget, 1987 Kleineman, och den svenska skadeståndsrät- tens utveckling, Juridisk , (Nr 3) 2008/09, s. 546 f. Lambertz, Skadestånd vid fel av lagstiftaren, till , 2006, s. 695 f. ), Human Rights and Practice, LexisNexis, 2009 , Preskription: om civilrättsliga förpliktelsers upphörande , Juridik, 2002 Mielnicki, och skadeståndsrätt – till vägs ände?, Juridisk , (Nr 2) 2008/09, s. 357 f. Pellonpää, Europeiska människorättskonventionen, Talentum, 2007 Radetzki, Praktisk skadeståndsbedömning, , 2010 Ragnemalm, Förvaltningsprocessens grunder, , 2007 , A Practioners Guide to Convention on Human Rights, Sweet & , 2008 , Skadeståndsrätten i de mänskliga rättigheternas tjänst, Juridisk , (Nr 1) 2007/08, s. 140 f. , Kränkning – Studier i skadeståndsrättslig argumentation, , 2008 Shelton, Remedies in International Human Rights , , 2005 ), Kan bolag tillerkännas mänskliga rättigheter?, Europarättslig , Nr 3/2007, s. 673 f. ), Vem dömer i gråzonen?, Iustus Förlag, 2009 , Aktieägande och egendomsskydd – vem har talerätt i , bolag eller aktieägare?, Europarättslig Tid- skrift, Nr 3/2004, s. 390 f. Warnling-Nerep, Skadeståndsgrundande fel av RegR att ej pröva ansökan om rättsprövning?, Juridisk , (Nr 4) 2007/08, s. 931 f. Warnling-Nerep, Juridiska personer som bärare av mänskliga rättigheter, Juridisk Publikation, Nr 1/2010, s. 85 f. Warnling-Nerep, Sanktionsavgifter: särskilt i näringsverksamhet, Juridik, 2010 Welamson, Rättegång VI, Juridik, 1994 , Förvaltningsprocesslagen m.m.: en kommentar (Internet) , Egendomsskyddet – Äganderätten enligt artikel 1 första tilläggsprotokollet till den europeiska konventionen om de mänskliga fri- och rättigheterna, Iustus Förlag, 2000 , Skadestånd på grund av konventionsbrott – eller har HD blivit naturrättare?, Juridisk , (Nr 2) 2005/06, s. 424 f. Rättsfall från (avser domar om inte annat anges) mot (GC), no. 3455/05, A.mot , no. 28070/06, mot , no. 35354/04, Agrotexim m.fl. mot , no. 14807/89, Airey mot , no. 6289/73, Aksoy mot , no. 21987/93, mot , no. 57808/00, mot , no. 35179/97, Apicella mot (GC), no. 64890/01, Ashingdane mot , no. 8225/78, Assanidze mot (GC), no. 71503/01, Ay mot , no. 24691/04, mot (GC), no. 23178/94, Bako mot (dec. ), no. 60227/00, Basic mot , no. 29800/96, mot , no. 26390/95, Benham mot (GC), no. 19380/92, Benthem mot (Plenary), no. 8848/80, Beyeler mot , no. 33202/96, och och mot (Plenary), nos. 9658/82 och 9659/82, Broca och Texier-Micault mot , nos. 27928/02 och 31694/02, Brogan m.fl. mot (Plenary), no. 11209/84 m.fl., mot (GC), no. 31443/96, Brugger mot , no. 76293/01, Bubbins mot , no. 50196/99, Business Si Investitii Pentru Toti mot , no. 39391/04, Calvelli och Ciglio mot (GC), no. 32967/96, Chahal mot (GC), no. 22414/93, Cocchiarella mot (GC), no. 64886/01, Comingersoll S.A. mot (GC), no. 35382/97, mot , no. 13134/87, och mot (dec. ), no. 42986/02, Danker mot (dec. ), no. 39543/04, Dubjakova mot (dec. ), no. 67299/01, Dudgeon mot (Plenary), no. 7525/76, E.B. mot (GC), no. 43546/02, Eckle mot , no. 8130/78, Eerikäinen m.fl. mot , no. 3514/02, m.fl. mot (Plenary), no. 5100/71 m.fl., E.S. m.fl. mot , no. 8227/04, m.fl. mot , no. 75252/01, Ezeh och mot (GC), nos. 39665/98 och 40086/98, Feldbrugge mot (Plenary), no. 8562/79, Frydlender mot (GC), no. 30979/96, Gavric mot (dec. ), no. 23890/06, Gillan och mot , no. 4158/05, Giummarra m.fl. mot (dec. ), no. 61166/00, mot (Plenary), no. 4451/70, mot , no. 19632/92, mot , no. 20605/92, Handyside mot (Plenary), no. 5493/72, Handölsdalen m.fl. mot , no. 39013/04, m.fl. mot (dec. ), no. 26194/03, Hatton m.fl. mot (GC), no. 36022/97, mot , no. 47473/99, mot , no. 19823/92, Holzinger mot [No. 1], no. 23459/94, Iatridis mot (GC), no. 31107/96, Ilascu m.fl. mot och (GC), no. 48787/99, mot (GC), no. 22277/93, Iselsten mot , no. 11320/05, Janosevic mot , no. 34619/97, mot (dec. ), no. 48470/99, K. och T. mot (GC), no. 25702/94,