sou · GXB398 · 2010-01-01 00:00:00 — Dess innebörd är i stället att det är tillräckligt att de nya omständigheterna eller bevisen är ägnade att framkalla tvivel på att den tilltalade verkligen gjort sig Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet skyldig till det brott som han eller hon dömts för. har uttalat att vad som fordras förefaller vara en prövning av de nya omständigheter eller bevis som åberopas i förhållande till de skäl som bär upp den tidigare domen. Om en sådan prövning ger anledning till tvivel om den tidigare domens riktighet såvitt gäller den tilltalades skuld, kan resning beviljas (se a.a. s. 114). Med hänsyn till de mer vidsträckta möjligheter till resning som tilläggsregeln ger, kan det oftare finnas anledning att återuppta en förundersökning när det kan bli fråga om resning till en tilltalads förmån. Ovan har angetts att det nya materialet måste sättas i viss relation till vad som fordras för resning. Kort sagt handlar det om vilken betydelse det nya materialet, om det bekräftas av utredningen, har för en kommande resningsprövning. När det gäller återupptagande av en förundersökning har detta av beskrivits på så sätt att en förundersökning inte bör återupptas med mindre än att de nya uppgifterna är sådana att de – om de bekräftas – bör kunna föranleda att resning beviljas (se a.a. s. 116). Riksåklagaren har som sin tolkning av rättsläget angett att en förundersökning ska återupptas om det framkommer nya omständigheter eller bevis som – självfallet på objektiva grunder – ger sådan anledning att hysa tvivel om en doms riktighet att resning bör kunna beviljas om en kompletterande utredning bekräftar innehållet i det nya materialet. Vidare har riksåklagaren anfört att i bedömningen ska även beaktas möjligheten att medge resning enligt tilläggsregeln. Mot bakgrund av det ovan anförda uppfattar utredningen rättsläget så att en förundersökning ska återupptas i resningssyfte om det nya materialet kan förväntas leda till att resning kommer att beviljas. Kraven är alltså mycket högt ställda. Av de skäl som anförts i avsnitt 4.3.3 anser utredningen att i den reglering som föreslås, bör kraven för att återuppta en förundersökning i resningssyfte sättas lägre jämfört med nuvarande praxis. Frågan är då hur höga kraven för återupptagande ska vara. En möjlighet är att uttrycka kravet på så sätt att det är tillräckligt för att en förundersökning ska återupptas att det kan antas att det nya materialet kan utgöra grund för resning. Enligt utredningens mening skulle så lågt ställda krav emellertid innebära att förundersökningar skulle återupptas i alltför många situationer. Vad gäller förutsättningarna för att resning ska kunna beviljas, har Welamson uttalat att det nya materialet måste ha ett visst Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet bevisvärde, men att det inte ens teoretiskt kan anges generellt hur stort detta värde ska vara. Det är nämligen klart att det nya materialets värde måste sättas i relation till värdet av den tidigare förebragta bevisningen. Ju mera övertygande den tidigare förebragta bevisningen till stöd för domen ter sig, desto större krav måste ställas på det nya materialet för att resning ska komma i fråga (se Welamson, Rättegång VI, 1994, s. 226). Liknande hänsyn måste självfallet tas även vid bedömningen av om en förundersökning ska få återupptas i resningssyfte (se JO 2007/08 s. 87, s. 115). Betydelsen av det nya materialet måste alltså ses i ljuset av den bevisning som åberopats i det tidigare målet. Av det anförda följer att det är individuellt för varje resningsärende vad som krävs i form av nya omständigheter eller nya bevis för att resning ska kunna beviljas och detta måste därmed gälla också för att en förundersökning ska få återupptas i samband med resning. Utredningen konstaterar att det därför inte är möjligt att generellt ange vad som närmare bör krävas i form av nya omständigheter eller nya bevis för återupptagande av en förundersökning i resningssyfte. När det gäller den situationen att någon som hörts i brottmålet ändrat sin berättelse, det kan t.ex. vara målsäganden i ett sexualbrottmål som återtagit sina tidigare uppgifter, ska framhållas att det inte är givet att förundersökningen återupptas i dessa fall. För att resning ska kunna beviljas måste det exempelvis också finnas något som innefattar en plausibel förklaring till att berättelsen ändras (jfr NJA 1992 s. 625). Vidare kan det för möjligheten att bevilja resning ha betydelse om det är första gången målsäganden ändrar sin berättelse eller om så har skett ett flertal gånger, målsäganden har hållit fast vid den nya versionen etc. I detta sammanhang finns dock anledning att peka på att har uttalat att om nya omständigheter och bevis ger upphov till någon grad av tvivel rörande målsägandens trovärdighet i ett sådant mål där bevisningen väsentligen består av dennes uppgifter, torde prövningen av om tvivlet är av sådant slag att skälen för den ifrågasatta domen förefaller mindre övertygande, mera sällan kunna göras utan att målsäganden hörs på nytt inom ramen för en återupptagen förundersökning (se JO 2007/08 s. 87, s. 115 f.). Utredningens uppfattning är att om bevisningen i det tidigare brottmålet väsentligen har bestått av målsägandens uppgifter och det framkommer ny omständighet eller nytt bevis som uteslutande Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet tar sikte på dennes trovärdighet i allmänhet, bör detta normalt inte utgöra tillräckliga skäl för att återuppta förundersökningen. I undantagsfall bör dock förutsättningarna för återupptagande av förundersökningen kunna vara uppfyllda även i ett sådant fall, beroende på om det nya materialet framstår som väl underbyggt och hur övertygande bevisningen till stöd för domen ter sig i belysning av detta. Ovan har talats om målsägande som återtar sina tidigare uppgifter. Ett annat exempel på en situation med ändrade uppgifter från en förhörsperson är den att en av flera dömda efter lagakraftvunnen dom tar på sig hela ansvaret för gärningen och hävdar att de övriga är oskyldiga. I likhet med vad som anförts ovan beträffande en målsägandes ändrade uppgifter, bör detta inte i sig vara tillräckligt för att förundersökningen ska återupptas. Även i denna situation bör det krävas att det finns en plausibel förklaring till varför berättelsen ändras och något stöd för de nya uppgifterna. Som utredningen har anfört, är det utredningens samlade bedömning att kravet för att återuppta en förundersökning i resningssyfte bör sättas lägre jämfört med nuvarande praxis. Enligt utredningens mening bör kravet uttryckas så att det ska vara tillräckligt att det nya materialet sannolikt kan utgöra grund för resning för att en förundersökning ska återupptas i resningssyfte. Även om det inte är möjligt att närmare precisera vad som ska fordras i form av nya omständigheter eller nya bevis för att en förundersökning ska återupptas i samband med resning, ska framhållas att avsikten med det sänkta kravet är att utrymmet för att återuppta förundersökningen ska bli större än det är . Inledningsvis i detta avsnitt har angetts att en förutsättning för återupptagande av en förundersökning i resningssyfte är att det kommer fram en ny omständighet eller ett nytt bevis. Denna förutsättning ska här utvecklas närmare. Det nya materialet kan på flera olika sätt komma till åklagarens kännedom och föranleda att denne får anledning att överväga att återuppta förundersökningen. Dels kan en ny omständighet eller ett nytt bevis åberopas av en enskild i en ansökan om resning som ges in till domstol och därefter kommuniceras med åklagaren, dels kan en enskild i en framställan om utredningsåtgärder riktad direkt till åklagaren göra gällande att det finns nytt material och dels kan åklagaren på något annat sätt få kännedom om förekomsten av nytt material (se avsnitt 4.4.1). Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet Innebörden av att det ska framkomma en ny omständighet eller ett nytt bevis är inte att det ska vara tillräckligt med ett blankt påstående, t.ex. i en ansökan om resning eller i en framställan om utredningsåtgärder till åklagaren, om att det finns en sådan omständighet eller ett sådant bevis. Det skulle upplevas som stötande om ett blankt påstående om att exempelvis en målsägande ändrat sina uppgifter skulle kunna vara tillräckligt för att ligga till grund för ett beslut om att återuppta förundersökningen i resningssyfte och inom denna hålla nya målsägandeförhör. En begränsning ligger visserligen i att nästa steg av bedömningen av om förundersökningen ska återupptas består i att åklagaren ska göra en prognos av om de ändrade uppgifterna, om de är riktiga, sannolikt kan utgöra grund för resning. Ytterligare en begränsning kan sägas utgöras av att denna bedömning ska, som ovan beskrivits, göras i ljuset av bevisningen i det tidigare brottmålet. Oavsett det nu anförda kan dock inte enbart ett påstående om att målsäganden ändrat sina tidigare uppgifter vara tillräckligt. Om ett blankt påstående beträffande förekomsten av nytt material får läggas till grund för bedömningen av om en förundersökning ska återupptas i resningssyfte, får det nämligen till följd att den som påstår rätt sak – dvs. påstår att det finns sådant nytt material som sannolikt kan utgöra grund för resning – kan få till stånd ett återupptagande av förundersökningen även om påståendet helt saknar fog för sig. En sådan ordning innebär att det i praktiken blir möjligt att återuppta en förundersökning i syfte att undersöka om det går att finna material som skulle kunna utgöra grund för resning, dvs. det blir möjligt att använda fiska efter resningsmaterial. Detta är, som tidigare framhållits, inte förenligt med orubblighetsprincipen (se avsnitt 4.3.3). Frågan är vad som rimligen kan krävas för att ett påstående om att det finns visst nytt material ska godtas vid bedömningen av om en förundersökning ska återupptas i resningssyfte. Eftersom den enskilde i detta läge inte har tillgång till det allmännas utredningsresurser, kan inte gärna ställas som krav att denne ska ha säkrat bevisning om det nya materialet genom t.ex. bandupptagning av en målsägandes ändrade uppgifter eller en skriftlig attest från ett vittne som hört målsäganden berätta om att han eller hon talat osanning i det tidigare brottmålet. Enligt utredningens mening bör det däremot krävas att påståendet om det nya materialet är så konkretiserat att det förtjänar att tas på allvar. Kan den enskilde t.ex. närmare beskriva i vilket sammanhang målsäganden ändrat Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet sina uppgifter, hur de ändrade uppgifterna kom till hans eller hennes kännedom, varför målsäganden ändrat sina uppgifter etc. bör det kunna vara tillräckligt för att uppgiften om det nya materialet ska tas på allvar och få ligga till grund för prövningen av om förundersökningen ska återupptas. Ett riktmärke bör vara att de nya uppgifter som åberopas inte får vara så vaga att ett återupptagande av förundersökningen i princip skulle få till syfte att fiska efter resningsmaterial. Framställningen ovan har främst uppehållit sig vid nytt material bestående i ändrade uppgifter från någon förhörsperson, t.ex. en målsägande. Det anförda gör sig dock gällande på samma sätt när det gäller annat nytt material. Antag t.ex. att en enskild person i ansökan om resning gör gällande att en ny teknisk undersökning av visst slag kommer att visa motsatsen till vad en tidigare, under den ordinära processen, genomförd undersökning visat beträffande en viss omständighet. Ett blankt påstående härom bör inte vara tillräckligt för att det ska bli aktuellt att överväga om vad som åberopats sannolikt kan utgöra grund för resning och därmed föranleda att en förundersökning återupptas i resningssyfte. Som ovan anförts bör påståendet konkretiseras så att det förtjänar att tas på allvar. Så kan t.ex. ske genom att den enskilde anger skälen till att han eller hon menar att en ny undersökning kommer att ge ett annat utfall. Kanske kan denne peka på någon felaktighet eller otydlighet i protokollet från den tidigare undersökningen som medför att denna kan ifrågasättas. Slutligen ska framhållas att om förutsättningarna för att återuppta en förundersökning i resningssyfte är uppfyllda, dvs. om det framkommer nytt material som sannolikt kan utgöra grund för resning, ska åklagaren inte bara ha rätt att återuppta förundersökningen utan även ha skyldighet att göra detta. Vidare är det naturligtvis bara om det finns behov av att vidta ytterligare utredningsåtgärder som åklagaren ska vara skyldig att återuppta förundersökningen. Att ett resningsärende kan avgöras utan kompletterande utredningsåtgärder är nämligen inte ovanligt. Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet 4.4.3Förfarandet vid en återupptagen förundersökning Praxis för förfarandet vid en återupptagen förundersökning Om en förundersökning återupptas i resningssyfte torde enligt praxis 23 kap. RB tillämpas på förfarandet i den utsträckning det är möjligt. har redogjorts för att en förundersökning i det ordinära förfarandet avslutas antingen genom att förundersökningen läggs ner eller genom att, innan beslut fattas i åtalsfrågan, den misstänkte slutdelges samt förundersökningsprotokoll upprättas. Om kompletterande utredningsåtgärder vidtas under en pågående process efter det att åtal väckts, avslutas dessa åtgärder med att den åtalade slutdelges det nya materialet eller att åtalet läggs ner. En återupptagen förundersökning torde anses avslutad genom att åklagaren fattar någon form av beslut. Det kan vara beslut om att lägga ner förundersökningen, beslut om att ansöka om resning eller beslut om att inte ansöka om resning. Det kan ifrågasättas om det egentligen är någon skillnad mellan ett beslut om att lägga ner en förundersökning och ett beslut om att inte ansöka om resning. En annan fråga är hur delgivningsfrågan hanteras när en förundersökning som återupptagits i resningssyfte är avslutad. Riksåklagarens praxis i denna fråga synes innebära att i vart fall om det har hållits formella förhör under den återupptagna förundersökningen, ska den tidigare tilltalade få del av det nya utredningsmaterialet. Detta kan ske på olika sätt. Pågår det ett resningsärende i kan den tidigare tilltalade få del av materialet antingen innan riksåklagaren ger in skriftlig förklaring till eller genom att protokoll från förhören bifogas den skriftliga förklaringen. I det ordinära förfarandet finns inte någon rätt att få del av det fullständiga utredningsmaterialet vid nedlagda förundersökningar. En dömd som vill bli beviljad resning kan dock ha ett starkt intresse av att få del av allt som framkommit under den återupptagna förundersökningen, även om åklagaren lägger ner den. Såvitt framkommit innebär också riksåklagarens praxis att när en återupptagen förundersökning läggs ner, redovisas normalt vilka åtgärder som vidtagits samt anges varför riksåklagaren inte ansöker om resning. Härigenom ges den enskilde möjlighet att själv ansöka om resning. Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet Vad bör gälla i fortsättningen för förfarandet vid en återupptagen förundersökning? Bedömning och förslag: Bestämmelserna om förundersökning i 23 kap. RB, liksom de särskilda bestämmelser om förundersökning som gäller för unga lagöverträdare, bör i möjligaste mån tillämpas även på förundersökningar som återupptas i resningssyfte. Utredningen har tidigare framhållit att det förhållandet att utredningsåtgärder vidtas inom ramen för en förundersökning innebär att förfarandet omgärdas av bestämmelser som avser att garantera rättssäkerheten för såväl den enskilde som andra inblandade. Härvid har nämnts bl.a. bestämmelserna om rätt till slutdelgivning för den misstänkte och reglerna om hållande av förhör (se avsnitt 4.2.1). Av 23 kap. 23 § RB följer att 23 kap. RB gäller i tillämpliga delar när en förundersökning kompletteras efter att åtal har väckts. Bestämmelsen gäller endast under det ordinära förfarandet. Såvitt framkommit innebär dock praxis att förundersökningsbestämmelserna tillämpas på förfarandet vid återupptagna förundersökningar i den utsträckning det är möjligt (se vad som anförts i avsnittet ovan. Vad gäller regleringen i 23 kap. RB är det uppenbart att denna inte i sin helhet kan appliceras direkt på en förundersökning som återupptagits i resningssyfte. Som exempel kan nämnas att kopplingen till att någon blivit skäligen misstänkt inte alls passar in på ett utredningsförfarande som sker efter lagakraftvunnen dom. Om ett sådant förfarande läggs ner finns det vidare ett uttalat behov av någon form av slutdelgivning av den tidigare tilltalade. Någon sådan rätt finns inte för en misstänkt om åklagaren fattar motsvarande beslut beträffande förundersökningen under det ordinära förfarandet. Enligt utredningens mening bör dock bestämmelserna om förundersökning i 23 kap. RB i möjligaste mån gälla även för en förundersökning som återupptas i resningssyfte. har uttalat sig i denna riktning. Enligt denne gäller för återupptagna förundersökningar, på samma sätt som i fråga om andra förundersökningar, dels att en förundersökning bör bedrivas på ett sådant sätt att ingen onödigt utsätts för misstanke eller får Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet vidkännas kostnad eller olägenhet, dels att en förundersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger och att den ska läggas ner om det inte längre finns anledning att fullfölja den (se JO 2002/03 s. 116, s. 124 f.). Från sida har vidare framhållits att beslut om att återuppta en förundersökning, i likhet med beslut om att inleda eller utvidga en förundersökning, ska dokumenteras i akten. Denne har även angett som sin åsikt att åklagaren, sedan de kompletterande utredningsåtgärderna vidtagits, i ett beslut redovisar sin bedömning i frågan om utredningsresultatet föranleder åklagarsidan att verka för resning eller ej (se JO 2000/01 s. 69, s. 74). För handläggningen under det ordinära förfarandet hos polis, åklagare och domstol av mål och ärenden där den misstänkte inte har fyllt tjugoett år finns det i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) bestämmelser som kompletterar regleringen i bl.a. 23 kap. RB. Exempelvis föreskrivs i 4 § LUL att en förundersökning mot den som inte har fyllt och som gäller brott på vilket fängelse kan följa, ska bedrivas med särskild skyndsamhet. Av 5 § LUL följer att om någon som inte fyllt skäligen kan misstänkas för brott ska vårdnadshavaren eller annan som har en på visst sätt angiven ställning i förhållande till den unge underrättas samt kallas till förhör som hålls med den unge, om detta inte är till men för utredningen eller det annars finns särskilda skäl mot det. I 7 § LUL finns vidare en bestämmelse om att företrädare för i vissa fall ska närvara vid förhör med en person . Enligt utredningens mening finns det anledning att även vid genomförandet av en förundersökning som återupptas i samband med resning, särskilt beakta om förundersökningen avser en ung person. De särskilda bestämmelser om förundersökning som gäller för unga lagöverträdare bör därför, i den mån det är möjligt, tillämpas på en förundersökning som återupptas i resningssyfte. Att närmare reglera förfarandet vid en återupptagen förundersökning i resningssyfte, t.ex. i fråga om möjligheterna att i en sådan utredning använda sig av tvångsmedel, ligger dock utanför utredningens uppdrag. Sammanfattningsvis är det utredningens uppfattning att 23 kap. RB och bestämmelserna om förundersökning i LUL även fortsättningsvis ska gälla i tillämpliga delar vid återupptagande av en förundersökning i resningssyfte. 5Rättsligt biträde i samband med resningsförfarandet Den som misstänks för brott har en ovillkorlig rätt att anlita en försvarare. I första hand ankommer det på den misstänkte att själv sörja för sitt försvar och utse försvarare. I vissa fall har en misstänkt också rätt till offentlig försvarare. Syftet med offentliga försvarare är att skapa garantier för rättsligt bistånd även för de misstänkta som inte själva anlitat försvarare. Avgörande för om offentlig försvarare ska förordnas är om det behövs med hänsyn till målets beskaffenhet (se prop. 1983/84:23 s. 16). Den misstänktes ekonomiska förhållanden är ovidkommande. Enligt 21 kap 3 a § första stycket (RB) ska offentlig försvarare förordnas om den misstänkte begär det och är anhållen eller häktad eller om det för brottet i fråga inte är stadgat lindrigare straff än fängelse . Därutöver ska, vilket framgår av andra stycket, offentlig försvarare förordnas om det finns ett behov av det med hänsyn till utredningen om brottet, om det behövs med hänsyn till påföljdsvalet eller om det föreligger särskilda skäl kopplade antingen till den misstänktes personliga förhållanden eller till vad målet rör. Av tredje stycket följer att om den misstänkte redan biträds av en försvarare som han själv utsett, ska offentlig försvarare inte förordnas. Av 21 kap. 4 § RB framgår att det alltid är rätten som prövar frågan om offentlig försvarare. Om försvararfrågan aktualiseras innan åtal är väckt, ska enligt 19 kap. 12 § RB frågan om vilken domstol som är behörig att fatta beslutet bedömas enligt reglerna i det kapitlet. I annat fall ska den domstol där målet handläggs förordna försvarare. Om det uppkommer ett behov av offentlig försvarare först efter det att den lägre rätten har avgjort målet, får den lägre rätten fram Rättsligt biträde i samband med resningsförfarandet till dess att den tilltalade överklagat eller klagotiden gått ut förordna offentlig försvarare att biträda honom eller henne i den högre rätten. Enligt andra stycket samma bestämmelse ska fråga om förordnande av offentlig försvarare prövas när någon gör en framställning om detta eller rätten annars finner anledning till det. I 24 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare finns särskilt reglerat att det för en misstänkt person som inte fyllt ska förordnas offentlig försvarare om det inte är uppenbart att han saknar behov av det. Vidare stadgas att det ankommer på undersökningsledaren att göra en anmälan hos rätten när offentlig försvarare ska förordnas. En motsvarande skyldighet finns vad gäller misstänkta i 23 kap. 5 § RB. I bestämmelsen anges att om det enligt 21 kap. 3 a § ska utses offentlig försvarare för den misstänkte, åligger det undersökningsledaren att göra anmälan om det hos rätten. Den misstänkte kan också själv begära hos rätten att offentlig försvarare ska utses för honom eller henne. I det fall en sådan begäran framställs till polis eller åklagare ska begäran vidarebefordras till domstolen (se Fitger, , Del 2, s. 23:34). Anmälningsskyldigheten i en situation där rätt till offentlig försvarare föreligger är undantagslös och det saknas utrymme för undersökningsledaren att pröva om den misstänkte har behov av försvarare eller inte (se JO 2002/03 s. 67 och JO dnr. Reglerna om offentlig försvarare avser förundersökning och den ordinarie brottmålsprocessen. Ett försvararförordnande gäller inte i ett senare förfarande avseende t.ex. resning. har också uttalat att offentlig försvarare inte lagligen kan förordnas i ärende om resning eller klagan över domvilla (NJA 1980 s. 416). Om däremot ett mål tas upp på nytt, t.ex. genom att resning beviljas, synes ett tidigare förordnande av en offentlig försvarare komma att återupplivas, dvs. utan något nytt förordnande. Särskilt i det fallet att den tilltalade haft rättshjälp inom ramen för det extraordinära ärendet med biträde av annan än den som varit offentlig försvarare, torde det finnas skäl att tillåta ett byte av försvarare (se Fitger, , Del 4, 7:e avd:6). Rättsligt biträde i samband med resningsförfarandet Bestämmelser om målsägandebiträde finns i lagen (1988:609) om målsägandebiträde. I 1 § anges förutsättningarna för att målsägandebiträde ska förordnas.