sou · GXB368d3 · 2010-01-01 00:00:00 — Men man måste kunna övertyga om att jag vill göra så gott som möjligt för er, för dej och dina barn – det kan vara väldigt svårt att förmedla detta, men jag tror att det är nödvändigt, absolut nödvändigt om man skall ha denna arbetsuppgift. Den intervjuade socialarbetaren talar på ett lågmält sätt om en professionell besvikelse, i själva verket om ett havererat projekt som socialarbetare. Att arbeta inom det sociala området var en stark ambition, ett jobb som UM uppfattade som utomordentligt viktigt och meningsfullt. I korthet: en kvalificerad och angelägen professionell uppgift. UM ansåg också att han hade goda kvalifikationer för jobbet och han var övertygad om att han ville arbeta processinriktat, d v s tillsammans med klienten/familjen. Hans grundinställning var självklar – att genomföra en utredning och en handläggning som skulle innebära ett stöd för familjen och Men UM är också på det klara med, att jobbet innebär en myndighetsutövning med olika insatser av kontroll för att tillgodose barnets intressen. I samtalet redovisas inte några nya eller oväntade förklaringar till de dåliga, ja orimliga, arbetsvillkoren för socialarbetarnas del. De olika förklaringarna är inte heller renodlade utan sammanvävda med varandra. I botten ligger enligt UM en brist på tid och resurser. Arbetets organisering gick ut på att man skulle arbeta två och två, men mängden ärenden gjorde detta omöjligt, man fick klara en massa ärenden på egen hand. Den uppgift som lämnas är inte precis; de två handläggarna kunde ha mellan 20 och 50 utredningar på gång . Vad är en rimlig arbetsbörda när det gäller denna typ av arbetsuppgifter? Det har inte genomförts någon kvalificerad analys av detta, men ett rimligt antagande är att mängden ärenden helt enkelt leder till att man genomför utredningsarbetet på ett otillfredsställande och inte tillräckligt ingående sätt. hävdar att man måste vara engagerad för familjens del när man genomför kvalificerade insatser inom barn- och familjeomsorgen. Men vilka är engagemangets förutsättningar? Hur många människor kan man engagera sig för ? Detta är osofistikerade frågor, men de är väsentliga och de berör viktiga aspekter av klimatet på arbetsplatsen för socialarbetarna och det som är den upplevelsemässiga hjärtpunkten i detta att vara socialarbetare. UM är en socialarbetare med stark självkänsla, han vägrar att underkasta sig de arbetsvillkor som innebär, att han inte kan göra ett i sina egna ögon bra jobb. Att tvingas svika sin övertygelse och sitt engagemang för barnen och familjerna är en omöjlighet och den handlingsmöjlighet som återstår är att ta avsked från jobbet. fanns det inget incitament att vara kvar. Arbetskamraterna till UM väljer ett annat förhållningssätt, de satt i handledning och grät över att de inte klarade av allt jobb som krävdes av dem. Men det skall också sägas att även UM drabbades av vad han kallar psykosomatiska symtom. Påfrestningarna i jobbet innebar sömnproblem och överhuvud ett känslomässigt slitage. I samtalet med UM diskuteras inte ingående hur det sociala arbetet och utredningsarbetet var organiserat. Organisationen var hierarkisk och man var tvungen att tillfredsställa uppåt. Det är emellertid systemet och inte personerna som kritiseras i samtalet, den närmaste chefen, enhetschefen, var en underbar människa som gjorde allt för att som stod i hennes makt för att stödja sina medarbetare. Men hennes ansträngningar, filosoferar UM, kanske trots allt innebar att nödvändiga systemförändringar inte genomfördes. Ett sätt att hålla verksamheten flytande och som verkar ha varit satt i system är anlitandet av inhyrda socialarbetare. Snabba, duktiga och erfarna utredare och handläggare som säkert kostade en hel del pengar, säger . Det kan vara en nödlösning när det gäller att kapa de värsta arbetstopparna att anlita inhyrda medarbetare. Men det är en dålig lösning, en lösning som verkar demoraliserande på arbetsgruppen som speglar sin egen oförmåga i närvaron av välbetalda kollegor, som skall reda upp den arbetssituation som blivit övermäktig för de ordinarie medarbetarna Den principiella invändningen mot inhyrning av socialarbetare är naturligtvis, att detta sätt att organisera arbetet innebär att organisationen inte kan tillgodogöra sig de erfarenheter som görs i samband med utredningsarbetet. För dem som hyrts in är jobbet klart när utredningen genomförts, och de drar vidare till nästa uppdrag och tar den vunna kunskapen med sig – bort från den arbetsplats där man vunnit erfarenheterna. Ett avgörande tillkortakommande hos den arbetsplats som UM beskriver förefaller vara frånvaron av de kvalitativa anspråken på de genomförda insatserna. Den avgörande bristen är inte att de kvantitativa hänsynen tar över de kvalitativa ambitionerna, utan snarare så att kriterier på kvalitet över huvud inte formulerats. Ett exempel på detta är att man inte utvecklat en modell för kunskapsöverföring till dem som är nyanställda. UM kom som nyexaminerad till sin arbetsplats men fick ta sig an det som han beskriver som ett oerhört svårt och kvalificerat jobb med mycket svåra konsekvenser för dem som är föremål för utredningen. Och: Jag fick inte det stöd jag behövde Ett exempel på avsaknad av en strategi för att utveckla kvaliteten hos det sociala arbetet är, att man saknade rutiner för att följa upp resultaten av socialarbetarnas insatser. Jag hade möjligheter att på egen hand följa upp resultaten av mitt arbetesäger . I samtalet beskrivs den politiska ledningen av verksamheten som föga kvalificerad. De personer som hade det närmaste politiska ansvaret saknade enligt UM insikt och kunskap om de mycket svåra saker som vi arbetade med. Kompetensen hos det politiska ledarskapet för vidkommande är en föga diskuterad fråga. Även om vi bortser från detta stora problemkomplex – kompetensen hos den politiska ledningen – är det ett krisfenomen i sig, om förtroendet för den politiska ledningen är mycket lågt hos medarbetare. Vilket ofta är fallet. tar också, om än parentetiskt, upp en annan viktig fråga: håller socialarbetarnas utbildning måttet när det gäller så viktiga och ytterst ansvarsfulla arbetsuppgifter som att arbeta med familjer i kris? det här jobbet kräver så djupa kunskaper att man kanske skall ha en i viss mån särskild utbildning, en särskilt fördjupad utbildning – den vanliga socionomutbildningen kanske inte räcker till. I och med genomförandet av inom den högre utbildningen i vårt land och introduktionen av den s.k. avancerade grundutbildningen (masterprogrammet) öppnar sig nya möjligheter att bygga in moment i utbildningen, som kan ge en betydande ökad och fördjupad kompetens inom ramen för socionomprogrammet. Det är viktigt att man inte försitter denna chans att skapa ökad kvalitet i det sociala arbetet; samtalet med visar emellertid att socialarbetarens kompetens och engagemang ändå inte kan göra sig gällande, när verksamhetens organisering inskränker medarbetarnas handlingsutrymme till de rutiner som nätt och jämt uppfyller minimikraven av insatser för föräldrar och barn i krisfyllda situationer. Det sägs inte ut i samtalet, men beskrivningen av verksamheten ger vid handen, att det inte finns någon verklig analys av förutsättningarna för att genomföra ett kvalificerat socialt arbete. De bristfälliga resurserna, tillskotten av inhyrda socialarbetare, det psykosociala slitaget hos medarbetarna – allt verkar uppfattas som onda nödvändigheter, som inte kan påverkas och förändras. En i ordets bokstavliga bemärkelse tröstlös situation. 3De mest ingripande insatserna inom barn- och ungdomsvården var mer än 20 000 barn eller ungdomar i åldern 0–– eller – placerade i familjehem eller på institution. Nästan två tredjedelar av dem var tonåringar. Ser man placeringarna av barnen eller ungdomarna i ett livsloppsperspektiv finner man att av individer födda –1986 placeras i social dygnsvård.8 Könsfördelningen när det 8 Sifferuppgifterna rörande frekvensen av placeringar utanför den biologiska familjen är hämtade från Social rapport, 2006. gäller placeringar är relativ jämn men med en mindre överrepresentation för pojkar. Antalet placeringar har ökat kraftigt , ; denna ökning beror främst på ett väsentligt ökat antal institutionsplaceringar för ungdomar i åldern 13–. I övrigt är familjehem den vanligaste formen av placeringen, antingen via SoL (frivillig placering) eller LVU (omhändertagande). I detta kapitel ges en kortfattad sammanfattning av de kunskaper vi har – och som vi saknar – när det gäller de mest ingripande insatserna inom den sociala barnavården, då genomför en placering eller omhändertagande av ett barn eller en ungdom, alltså en separation från familjen, från barnets förälder/föräldrar. På vilka grunder genomförs dessa insatser? Vilken omfattning har åtgärderna och gentemot vilka barn genomförs de? Vilken kunskap har vi om resultaten av att skilja barnet från föräldrarna? Har vi kunskap om resultaten från olika slags placeringar av barnet? Hur fungerar familjehemsvården i jämförelse med adoptioner? Hur fungerar de vanliga familjehemsinsatserna jämfört med placering av barnet i s.k. släktinghem? Finns det skilda resultat när det gäller de insatser som genomförs med föräldrarnas medgivande jämfört med tvångsmässiga omhändertaganden? Vet vi något om vid vilka åldrar barnet är särskilt sårbart när det gäller separationen från de biologiska föräldrarna? Vilka resultat känner vi till när det gäller placering av barn/ungdomar på institution? Det kan som synes ställas en mängd frågor om hur de mest ingripande insatserna inom barn- och ungdomsomsorgen fungerar – de exemplifierade frågeställningarna är endast ett litet urval av viktiga spörsmål in detta sammanhang. Vi saknar inte relevanta kunskaper när det gäller de uppställda frågorna, men dessa kunskaper har vunnits genom studier som belyst ett fåtal aspekter av det samlade problemet. Resultatet är en fragmentariserad bild av världen och därtill är kunskaperna i vissa fall motstridiga och oenhetliga.9 9 Detta kapitel bygger inte på någon självständig genomgång av forskningsresultat inom barnomsorgen när det gäller placering eller omhändertagande av barn och ungdomar. Den text som i huvudsak ligger till grund för sammanställningen i detta kapitel är Anbringelse af born og unge uden for hjemmet. En forskningdoversigt författad av och , 2003:04. Denna kunskapsöversikt är den hitintills mest genomarbetade studien när det gäller de mest ingripande insatserna gentemot familjer i kris. Studien bygger på en genomgång av relevant forskning i huvudsak publicerad efter 1980 i de nordiska länderna och . Forskningsöversikten baseras på 654 empiriska studier; när det gäller urvalet av studier har man avstått från att göra en streng I det följande10 beskrivs kunskapsläget inom följande fem delområden: 1.De placerade barnens sociala bakgrund 2.Placeringens/omhändertagandets effekter 3.De placerade barnens kontakt med de biologiska föräldrarna 4.Barnens och föräldrarnas syn på placeringen/omhändertagandet Det sista avsnittet i kapitlet är en kommentar till forskningens begränsningar samt några reflexioner rörande resultatens tillämpbarhet inom den sociala praktiken. De placerade barnens sociala bakgrund De barn som placeras/omhändertas kommer från familjer som av olika skäl inte förmår att ge barnen en uppväxt på en samfundsmaessigt acceptabel måde. Detta innebär att barnens sociala bakgrund uppvisar stora skillnader jämfört med villkoren för barnen i en normalgrupp, och dessa skillnader skapar var för sig och i förening mindre goda chanser till en positiv utveckling och till en tillfredsställande social situation för barnens del. Den starka selektionen i barnpopulationen och likaså i föräldragruppen sker i två steg. Det första innebär uppmärksamhet när det gäller familjens svårigheter och de insatser av förebyggande och stödjande karaktär som man sätter in. Det är först när dessa insatser inte lyckas som en placering/ett omhändertagande aktualiseras. Det finns såvitt känt inga studier som på ett systematiskt sätt redovisar hur effektiva dessa förebyggande/stödjande insatser är för barnens del. I Social Rapport (se not 7) sammanfattas resultaten av en av de fåtaliga epidemiologiska studier som genomförts när det gäller metodologisk kvalitetsbedommelse i enlighet med de formella krav som tillämpas av det internationella . Anledningen är enligt författarna att forskningsöversikten belyser ett praktikfält som överhuvud inte kunnat beforskas med metoder som motsvarar krav. Utöver sammanställningen av forskningsresultat från det danska Socialforsknings– institutet har också Social Rapport 2006, op.cit. fungerat som en viktig referens framför allt när det gäller redovisningen av barn- och ungdomsvården i . 10 Uppgifterna i detta avsnitt beträffande frekvensen av placeringar i familjehem eller i institutionsvård är i sin helhet hämtade från Social Rapport, op.cit. att belysa sambandet11 mellan bakgrundsfaktorer i familjen och barnens placering i social dygnsvård. Undersökningen redovisar samband mellan familjebakgrund och det första tillfället av placering/omhändertagande. Det skall tilläggas att praktiskt taget alltid när man redovisas bakgrundfaktorer rörande familjen, så gäller data i huvudsak moderns (psyko)sociala situation; merparten av placerade barn skiljs från en ensamförälder. Sambandet mellan sociala bakgrundsfaktorer och barnens placering i social dygnsvård innebär, att man belyser vilken risk för placering olika bakgrundsfaktorer innebär. Ett märkligt samband är exempelvis det som gäller för familjer som erhållit långvarigt ekonomiskt bistånd via ; den s k oddskvoten innebär att barn i dessa familjer löper omkring 20 gånger (!) så stor risk att placeras i familjehem eller på institution (Social rapport, sid.260). När man justerar för inverkan från andra bakgrundsfaktorer minskar emellertid sambandet drastiskt men innebär ändå 7–8 gånger så stor risk för placering för barnets del. En motsvarande bedömning när det gäller risken för placering av barn i låginkomstfamiljer ger vid handen att riskökningen är mycket måttlig, och att den helt försvinner vid korrektion för inverkan av andra bakgrundsfaktorer. Hur tolkar man detta resultat? Det visar att begränsade ekonomiska resurser inte i sig är en riskfaktor. Kan det vara så att familjens kontakt med till följd av en ekonomisk utsatthet är den omständighet, som innebär starkt ökad risk för placering av barnet i social dygnsvård? När det gäller genomslaget av sociala riskfaktorer – bakgrundsfaktorer – för de placerade barnen är det särskilt följande omständigheter som förefaller utslagsgivande: för barn till ensamföräldrar är risken att placeras tredubblad; om föräldern saknar förvärvsarbete är risken fyrdubblad i den lägsta åldersgruppen (0–). I denna åldersgrupp är också omständigheten att föräldern är förtidspensionerad en stark riskfaktor (sexdubblad risk för placering i familjehem eller del). En negativ omständighet är vidare om föräldern är inlagd på sjukhus med psykiatrisk diagnos – för barnen i den lägsta åldersgruppen är risken för placering i detta fall mer än 6 gånger så stor som för barnen i en normalpopulation. Generellt gäller att de sociala bakgrundsfaktorerna har starkast samband med barnets placering i den lägsta åldersgruppen – då ju också placeringen sker beroende på förälderns oförmåga att ge 11 I texten här ovan hänvisas i första hand till texten i kap. 7 social Rapport, Utsatthet bland barn och unga, sid. 241–300. barnet acceptabla uppväxtvillkor. I den högsta åldersgruppen, 13– , och då placeringen/omhändertagandet oftast sker till följd av ungdomens eget asociala beteende, är sambandet med bakgrundsfaktorer hos föräldern/föräldrarna generellt svagare. Barn som placeras i social dygnsvård, familjehem och/eller institutionsvård, är alltså en grupp av barn för vilka man kan urskilja negativa sociala omständigheter jämfört med barn i en normalpopulation. Det innebär i sin tur – se också kommentarerna i det följande! – att man finner en större andel sociala tillkortakommandena hos de placerade barnen, och en ökad andel sociala problem i denna grupp också i vuxen ålder i jämförelse med individer i en normalgrupp. En sådan jämförelse är naturligtvis inte ett belägg för negativa behandlingseffekter även om siffrorna är en anledning till besvikelse – om man tilltrott placeringen utanför hemmet möjligheten att bryta det sociala arvet av negativa bakgrundsfaktorer i den biologiska familjen. Behandlingseffekterna måste bedömas utifrån en jämförelse mellan olika insatser för barn i likvärdiga grupper eller – vilket är en sällan tillämpad forskningsstrategi – en uppföljning av en grupp av barn som placerats i familjehem eller på institution.12 Den longitudinella studien innebär att man jämför gruppen av placerade barn med sig själv , vilket möjliggör bedömning av om utvecklingen går åt rätt håll eller inte.13 Placeringens/omhändertagandets effekter Ingen av de över sexhundra studierna som ingår i kunskapsöversikt uppfyller de krav på randomiserade experiment som uppställt. Knappast någon studie motsvarar för övrigt kraven på s.k. kvasiexperimentellt design14, och detta innebär att man inte kan besvara den fråga som 12Ett remarkabelt projekt innebärande longitudinell uppföljning har avslutats av , Utsatt barndom – ett longitudinellt forskningsprojekt om barn i samhällsvård, Stiftelsen 2008:2. 13Trots det ganska självklara påpekandet att man inte kan bedöma resultatet av familjehems- eller instititutionsplacering genom att jämföra de placerade barnen med barn ur en normalpopulation, så är detta precis vad man regelmässigt gör, när man beskriver hur mycket sämre de placerade barnen klarar sig i skolan, hur mycket oftare de begår kriminella handlingar osv. 14I litteraturen beskriver man ofta det s k kvasiexperimentella forskningsdesignet på ett otillfredsställande sätt. Man hävdar t ex att man genomför en jämförelse mellan grupper som inte fördelats slumpmässigt på behandlingsalternativ, men där forskarna hoppas eller förmodas att skillnaderna mellan grupperna inte är betydande. /Hestbaek beskriver som den viktigaste frågan i samband med samhällets mest ingripande insatser gentemot familjer i kris: Det mest centrale sporgsmål i forbindelse med anbringelse av born uden for hjemmet er, om anbringelsen er til gavn for borneneDer er således gode grunde til for det forste at det generelle sporgsmål, om det kan dokumenteres, at anbringelse uden for eget hjem har positive, negative eller neutrale virkninger på bornenes udvikling sammenlignet med, at bornene ikke blev anbragt. Frånvaron av studier där man jämfört placering/omhändertagande av barnet med andra behandlingsalternativ kontrasterar starkt med den mängd studier, där man jämfört de ingripande åtgärdernas utfall med utvecklingen hos barn i en normalgrupp. På sätt och vis kan säga att undersökningar av detta senare slag är poänglösa eftersom man – faktiskt – redan innan studien genomförts kan berätta om dess resultat: de visar att fosterbarnen som grupp har fler (psyko)sociala svårigheter än en jämförbar normalgrupp – som alltså i själva verket inte är jämförbar! De kvasinegativa resultaten gäller både den period barnen är placerade/omhändertagna (då särskilt deras skolprestationer är påfallande dåliga) och som unga vuxna när åtgärder upphört. I detta senare fall kan man tänka sig att olika negativa cirklar kopplas samman – dåliga skolresultat leder till sämre chanser på arbetsmarknaden ovs.. Många studier visar emellertid att majoriteten av familjehemsplacerade barn finner sig till rätta i tillvaron. Särskilt gäller detta för de barn som varit placerade i samma familjehem , i själva verket så att man hävda att familjehemmet varit deras uppväxtmiljö. Den andra viktiga frågan när det gäller placerade/omhändertagna barn är enligt /Hestbaek om de negativa resultat som forskningen påvisar kan motverkas, och hur dessa insatser i så fall skall se ut. Det finns vissa möjligheter att belysa effekterna av placeringen/omhändertagandet i s.k. longitudinella studier, särskilt – design möjliggör emellertid en jämförelse mellan olika behandlingar genom att man via statistiska metoder korrigerar för olikheter mellan grupperna. Det är med tanke på frågans vikt – se /Hestbaeks markering här ovan – märkligt att en kvasiexperimentell studie för att bedöma resultaten av familjebehandling inte har genomförts. Förutsättningarna att genomföra ett sådant projekt är goda genom att man inom genomför utredningar som antingen leder till att man inte placerar barnet utanför det biologiska hemmet eller innebär ett beslut om placering/omhändertagande av barnet. Den sociala praktiken skapar alltså två grupper av barn som kan jämföras med varandra när det gäller barnets livschanser och förmåga till social anpassning. paradoxalt – om uppföljdstiden är relativt kort. En av studierna i den s.k. Barn i krisstudien15 gav till resultat att de flesta av de placerade barnen uppvisade en socialt och psykologiskt förbättrad situation efter ingripande (resultatet gällde även de barn som återvänt till den biologiska familjen ). Om uppföljningen gäller är det emellertid svårt att jämföra barnet med sig självt till följd av att omständigheter som har med barnets generella utveckling att göra blir omöjliga att särskilja från effekter av placeringen. När det gäller den utomordentligt viktiga insatsen placering/omhändertagande i familjehem kan man på forskningens nuvarande stadium alltså inte hävda, att insatsen i fråga förbättrar barnets/ungdomens livschanser, eller att situationen blir oförändrad eller till och med försämrad. Detta är naturligtvis utomordentligt otillfredsställande eftersom ingripande på människornas upplevelseplan har så starka effekter. Många fosterbarn kan i vuxen ålder fortfarande beskriva hur smärtsam själva separationen från det biologiska hemmet var (och hur notoriskt man upplevde att uppväxten i familjehemmet var kärlekslös). Sammanfattningsvis kan man emellertid konstatera, att man i ett stort antal studier verifierat att samhällets ingripande genom att placera eller omhänderta barnet från familjen ofta misslyckas när det gäller att kompensera barnet för den dåliga starten i den biologiska familjen. och sammanfattar granskningen av studierna av familjehemsvården på följande sätt (min översättning): De här presenterade undersökningarna visar samstämmigt att placerade/omhändertagna barn, i jämförelse med grupper som liknar dem när det gäller förutsättningar, har större och fler problem. De har väsentliga skolproblem, och de har i högre grad psykiska problem och beteendeproblem samt konflikter i relation till andra människor. Detta är inte överraskande. Det är i de flesta fall fråga om långtidsplacerade barn som i i 15 : Hotade, försummade, övergivna: är familjehemsplacering en möjlighet för barnen? En bok för socialarbetare i den sociala barnomsorgen, och 1990. Resultaten från denna studie har tolkats som mycket positivt, beskriver dem som närmast diametralt motsatta de flesta andra utvärderingar av familjehemsvården. Detta är inte en korrekt beskrivning emellertid. De positiva resultaten är endast en konsekvens av att barnens situation vid uppföljningen jämfördes med den som gällde för ingripande. Hade barnen i fråga jämförts med en grupp av barn från en normalpopulation så hade även denna studie inrangerats bland dem som redovisar en stark överrepresentation av sociala och psykologiska problem i förhållande till barnen i den jämförda normalgruppen. utgångssituationen har varit utsatta för en rad riskfaktorer vilkas negativa konsekvenser de bär med sig under placeringen. De negativa slutsatserna här ovan gäller bedömningen av effekterna av familjehemsplacering generellt. Det är emellertid också anmärkningsvärt att forskningen i så ringa grad har kunnat belysa och förklara olika variabla omständigheter inom åtgärden familjehemsplacering. Vilka är resultaten av långtidsplaceringar jämfört med de placeringar som avslutas med att barnet återgår till hemmet?