sou · GYB31 · 2010-01-14 00:00:00 — Det måste understrykas att det belopp som anges är beräknat inklusive upplupen eventuell ränta fram till den angivna sista betalningsdagen och att betalning därför bör ske senast denna dag. Det bör framgå hur det angivna beloppet beräknats, dvs. hur stor del av beloppet som avser kapital och hur stor del som avser ränta. För att undvika att skadeståndsskyldiga i allt för stor utsträckning vänder sig till domstolarna och åklagarkamrarna med frågor måste det framgå tydligt att den som har frågor kring systemet och eventuell betalning ska vända sig till det betalningsförmedlande organet. Om skadeståndsskyldigheten är solidarisk bör den skadeståndsskyldige informeras om innebörden av detta. Det bör slutligen framgå vad som kan hända om den skadeståndsskyldige inte betalar. Vid sidan av att den skadeståndsskyldige får information tillsammans med domen eller strafföreläggandet bör man även överväga att skicka ut ett generellt utformat informationsblad till målsäganden. Målsäganden skulle genom informationsbladet också kunna rekommenderas att kontrollera med det betalningsförmedlande organet om betalning skett innan en ansökan om verkställighet ges in. På det sättet kan förhoppningsvis antalet onödiga ansökningar om verkställighet begränsas ytterligare. Vidare bör övervägas om det inte bör framställas ett standardiserat informationsblad på ett lämpligt urval av andra språk än svenska. Därigenom kan även vissa skadeståndsskyldiga och målsägande med inga eller begränsade kunskaper i svenska språket få skriftlig information om systemet. Utredningen vill slutligen understryka att det blir allt viktigare med informationsspridning via Internet. Många föredrar numera att söka information via datorn framför att ta del av blanketter och broschyrer i pappersformat. Det är därför mycket viktigt att såväl det betalningsförmedlande organet som , och Polisen har information om systemet för frivillig betalning av brottsskadestånd på sina webbplatser. På det betalningsförmedlande organets webbplats bör det även finnas enkla kontaktmöjligheter via elektronisk kommunikation för utökad service gentemot användarna. Då utredningens förslag handlar om att skapa ett nytt system för frivillig betalning av brottsskadestånd är det naturligt att systemets införande måste innebära kostnader. Under arbetets gång har det dock blivit allt tydligare för utredningen att man då måste skilja på de initiala utvecklingskostnaderna och de därefter löpande kostnaderna för det betalningsförmedlande organets verksamhet m.m. Med utvecklingskostnader avses dels kostnaderna för utveckling av befintliga verksamhetsstöd hos , och , dels kostnaderna för utveckling av ett datoriserat verksamhetsstöd för det betalningsförmedlande organet. Det har visat sig vara mycket svårt att i dagens läge göra en realistisk uppskattning av kostnaderna för att utveckla befintliga verksamhetsstöd och ett system för det betalningsförmedlande organets verksamhet. För att göra en sådan uppskattning krävs ingående kunskaper om befintliga system och deras planerade utveckling samt om det förslag som lämnas. För att uppskattningen ska bli trovärdig måste det vidare göras en ingående förstudie för såväl utvecklingen av befintliga system som utvecklingen av det nya systemet. Utredningen har tvingats konstatera att det inom ramen för den tid som stått till utredningens förfogande inte varit rimligt att kräva av de myndigheter vars system berörs av utredningens förslag att de ska genomföra en sådan förstudie utan några extra resurser. De flesta av myndigheterna har i sina kontakter med utredningen dessutom förklarat att de inte utan att ta in extern expertis skulle kunna göra någon närmare uppskattning av vad det skulle kunna kosta att utveckla deras system för att klara de uppgifter som utredningen föreslår. Inte heller har det inom ramen för utredningens budget varit rimligt eller för den delen möjligt att anlita en extern konsult för ett så omfattande arbete som det skulle innebära att räkna på de samlade utvecklingskostnaderna. De befintliga system som berörs är dessutom under ett ganska omfattande utvecklingsarbete med anledning av RIF-sam- arbetet och det gör inte uppgiften enklare. Helt klart är dock att den anpassning av systemen som utredningen vill genomföra skulle ge upphov till relativt ansenliga kostnader i utvecklingsskedet. Utredningen är emellertid av uppfattningen att den inom ramen för RIF-samarbetet planerade utvecklingen i förlängningen också kommer att underlätta utvecklingen av de funktioner som utredningen föreslår. Utvecklingen av ett allt mer digitaliserat och strukturerat informationsflöde mellan rättsväsendets myndigheter utgör en viktig del av de lösningar som utredningen önskar åstadkomma. Till detta kan läggas att brottsskadestånden finns med i RIF-samarbetets verksamhetsmodell även om något utvecklingsarbete i den delen inte är planerat under samarbetets första etapp. Enligt utredningen framstår det därför som klart rimligast och mest praktiskt om den utveckling som föreslås kunde ske inom ramen för det framtida RIF-samarbetet. Utredningen föreslår därför att berörda myndigheter ges i uppdrag att inom ramen för detta samarbete utreda hur och till vilken kostnad befintliga och nya system skulle kunna utvecklas i nu aktuella avseenden. När det gäller utvecklingen av befintliga system borde de åtgärder som utredningen föreslår sannolikt också kunna genomföras inom ramen för framtida etapper av RIF-samarbetet. I det avseendet handlar det om att, såväl i fråga om tid som resurser, prioritera utvecklingen av skadeståndsförordnandena m.m. 7.1.2Kostnader för det betalningsförmedlande organets verksamhet När det gäller omfattningen av och kostnaderna för det betalningsförmedlande organets löpande verksamhet är dessa i hög grad beroende dels av den mängd betalningar som sker till det betalningsförmedlande organet, dels av hur mycket kontakter med enskilda som uppstår och vilka tekniska lösningar som finns. Utgångspunkten för förslaget är dock att så mycket som möjligt av arbetet med att förmedla betalningar ska vara automatiserat och således kräva relativt lite manuellt arbete. Utredningen gör efter att ha tagit del av uppgifter från bland annat bedömningen att verksamheten, om den får den omfattning som uppskattats i kapitel 4 och huvudsakligen organiseras i enlighet med det förslag som presenterats, bör kunna hanteras inom ramen för 3–4 årsarbetskrafter och att det därutöver kommer att uppstå vissa transaktionskostnader för förmedlingen av betalningarna, kostnader för administration och för förvaltning av system m.m. Kostnaderna för det betalningsförmedlande organets verksamhet skulle därmed uppgå till i vart fall . 7.1.3Kostnader för andra verksamheter När det gäller andra kostnader än initiala utvecklingskostnader som kan komma att belasta andra verksamheter, såsom domstolarnas och åklagarkamrarnas, gör utredningen bedömningen att dessa inte blir annat än marginella och att de därigenom bör kunna hanteras inom ramen för befintliga anslag. Om de tekniska lösningarna blir så automatiserade som utredningen förslår bör arbetet med att framställa och skicka ut inbetalningskort och information inte medföra något större merarbete för berörda verksamheter. Det kan uppkomma en del ytterligare arbete med att mata in och kontrollera uppgifter i vissa fall, men arbetet borde inte bli mer omfattande än att det kan av inom befintliga organisationer. Det åligger utredningen att om dess förslag väntas leda till kostnadsökningar för det allmänna föreslå hur dessa ska finansieras. Beträffande utvecklingskostnaderna har det som konstaterats ovan inte varit möjligt för utredningen att uppskatta storleken av dessa. Som antytts är dock utredningen av uppfattningen att kostnaderna i hög grad bör kunna tas inom ramen för det framtida RIF- samarbetet och att det därvid främst är en fråga om att prioritera dessa delar i kommande etapper. Kostnaderna för det betalningsförmedlande organets löpande verksamhet innebär dock en mer permanent kostnadsökning för det allmänna som måste finansieras. Utredningen föreslår i den här delen att verksamheten finansieras genom en avgift. Utgångspunkten borde härvid vara att det främst är de som ådöms att betala brottsskadestånd som ska betala en sådan avgift. För att avgiften inte ska bli krånglig att administrera och eftersom det finns anledning att inte öka antalet avgifter som döms ut i brottmål har utredningen emellertid kommit till slutsatsen att det lämpligaste vore att utveckla avgiften enligt lagen (1994:419) om brottsofferfond. De allra flesta som blir skyldiga att betala brottsskadestånd åläggs att göra detta genom en brottmålsdom eller ett strafföreläggande och grunden för samtliga sådana skadestånd är att det begåtts ett brott som inneburit att någon lidit skada. Därför föreslår utredningen att avgiften enligt lagen om brottsofferfond görs om till en brottsofferavgift som uppgår till och som åläggs de som enligt dagens system ska betala avgift enligt lagen om brottsofferfond. Lagen om brottsofferfond bör därmed också byta namn till lagen om brottsofferavgift. Av brottsofferavgiften på ska som tidigare föras till brottsofferfonden och resterande användas för att finansiera det betalningsförmedlande organets verksamhet. Av Brottsoffermyndighetens årsredovisning kan konstateras att (vilka kräver in avgifterna enligt lagen om brottsofferfond) redovisade lite till brottsofferfonden. Avgifter som inte betalas till går till för indrivning. lyckades driva in avgifter motsvarande . Dessa siffror motsvarar drygt 65 000 avgifter enligt den nuvarande lagen. Beräknat efter en liknande nivå skulle en avgift som den föreslagna inbringa åtminstone till det betalningsförmedlande organets verksamhet. Utredningen räknar inte med att kostnaderna för verksamhetens bedrivande kommer att uppgå till ett så högt belopp men det finns en stor osäkerhet kring frågan om vad verksamheten kommer att kosta eftersom det på förhand är mycket svårt att säga hur många som kommer att utnyttja systemet. Utredningen föreslår därför att avgiften bestäms till det angivna beloppet och att eventuellt överskott som uppkommer från den del av avgiften som är avsedd att finansiera det betalningsförmedlande organets verksamhet tillförs brottsofferfonden. Härigenom skulle brottsofferfonden sannolikt tillföras ytterligare medel som kan användas till brottsofferinriktad verksamhet. Det skulle vara moti- verat med tanke på att den avgift som tas ut enligt lagen om brottsofferfond varit oförändrad . Närmare föreskrifter om finansieringen av det betalningsförmedlande organets verksamhet och hur eventuella överskott ska behandlas bör dock bestämmas av regeringen. FN:s konvention om barnets rättigheter () slår fast att barnets bästa ska komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör barn. Detta innebär inte att barnets bästa är det enda intresse som ska beaktas utan att vad som är bäst för barnet ska vägas mot andra samhällsintressen. Med barn avses enligt varje människa som är , om inte barnet blir myndigt tidigare enligt landets nationella lagstiftning vilket det inte blir i . En inte oansenlig andel av de personer som döms för brott och som åläggs att betala brottsskadestånd är barn i mening. Detsamma gäller i gruppen fysiska målsägande som utsätts för brott och tillerkänns brottsskadestånd. Som framgått i tidigare avsnitt utgjorde till exempel av de skulder som ungdomar i åldern 15–hade registrerade hos just brottsskadestånd. Att hamna i register och få betalningsanmärkningar i tidig ålder riskerar i många fall att bli en inkörsport till fortsatt skuldsättning vilket kan göra det svårare för den unge att komma in i samhället. Det kan i förlängningen också medföra en ökad risk för fortsatt brottslighet. Utredningens förslag syftar främst till att underlätta för den som vill göra rätt för sig genom att betala ett brottsskadestånd, men genom det förslag som lämnas hoppas utredningen också kunna bidra till att motverka onödiga restföringar hos och därigenom undvika en del av de negativa konsekvenser som detta kan ge upphov till. Genom de förslag som lämnas hoppas utredningen också kunna bidra till att fler barn får del av ett brottsskadestånd som de tilldömts dels genom att det blir enklare för de skadeståndsskyldiga att betala, dels genom att det föreslås att större belopp som ska förmedlas till underåriga ska sättas in på ett s.k. spärrat konto. Utredningens förslag har inte någon inverkan på den kommunala självstyrelsen. Utredningen gör inte heller i övrigt bedömningen att förslaget har sådan betydelse att några andra särskilda överväganden behövs. Utredningen förslår att en ny lag om förmedling av betalning av skadestånd på grund av brott samt en ny lag om brottsofferavgift införs. Den nya lagen om brottsofferavgift ska ersätta lagen (1994:419) om brottsofferfond. Vidare föreslår utredningen ändringar i ett antal befintliga författningar. Utredningen har i tidigare avsnitt redovisat de huvudsakliga skälen bakom de författningsförslag som lämnas. I författningskommentaren finns vissa hänvisningar till dessa avsnitt och en del ytterligare kommentarer. 8.2Förslaget till lag om förmedling av betalning av skadestånd på grund av brott Den som genom dom eller strafföreläggande har blivit skyldig att betala skadestånd på grund av brott (brottsskadestånd) har möjlighet att fullgöra sin skadeståndsskyldighet genom att betala till ett betalningsförmedlande organ. Betalning till det betalningsförmedlande organet är frivillig. De förslag som paragrafen genomför har främst behandlats i avsnitt 5.1 och 5.2.2. Paragrafen sätter upp ramarna för systemet för förmedling av betalningar av brottsskadestånd. Av första stycket framgår att den som genom dom eller straffföreläggande blivit skyldig att betala skadestånd på grund av brott, dvs. brottsskadestånd, ska ges en möjlighet att göra rätt för sig genom att betala till ett betalningsförmedlande organ. Denna möjlighet utgör, som framgår av bland annat avsnitt 5.1.2, en service som tillhandahålls parterna och gäller endast . Möjligheten ska ges till alla som ålagts att betala brottsskadestånd oavsett om det skett genom dom i brottmål, dom i tvistemål eller genom ett strafföreläggande. Möjligheten att betala till det betalningsförmedlande organet ska vidare omfatta alla brottsskadestånd oavsett om den målsägande som tillerkänts skadeståndet är en fysisk eller en juridisk person. Genom paragrafens andra stycke förtydligas att betalning till det betalningsförmedlande organet är frivillig. Den som vill betala ett brottsskadestånd måste inte göra det genom att betala till det betalningsförmedlande organet. Det står alltjämt parterna fritt att själva komma överens om hur betalning ska ske. Den skadeståndsskyldige ska informeras om brottsskadeståndets storlek inklusive upplupen eventuell ränta beräknat efter en sista betalningsdag. Informationen ska lämnas som domen eller straffföreläggandet expedieras till den skadeståndsskyldige. Betalningen ska ha kommit in till det betalningsförmedlande organet senast efter den enligt första stycket angivna sista betalningsdagen. Paragrafens innehåll har huvudsakligen behandlats i avsnitt 5.2.1, 5.2.3 och 5.3.1. Av första stycket första meningen framgår att den skadeståndsskyldige ska få information om det belopp som han eller hon måste betala för att fullgöra sin skadeståndsskyldighet. De allra flesta brottsskadestånd löper med ränta och det framgår inte av domar och strafförelägganden hur räntan ska beräknas. Det är istället upp till den skadeståndsskyldige att själv ta reda på hur mycket ränta han eller hon ska betala. För att det ska bli enkelt för den skadeståndsskyldige att göra rätt för sig ska informationen om beloppet avse brottsskadeståndet inklusive upplupen eventuell ränta. Eftersom det inte på förhand är möjligt att veta vilken dag den skadeståndsskyldige eventuellt betalar ska beloppet beräknas efter en viss angiven sista betalningsdag. Det innebär att den skadeståndsskyldige närmast uppmanas att betala ett belopp som är något högre än vad skyldigheten att betala är när betalningen faktiskt sker. Det kan ifrågasättas om inte ett sådant förfarande hos en myndighet måste regleras genom lag. Med hänsyn till att det betal- ningsförmedlande organet ska stämma av det betalade beloppet mot den faktiska betalningsskyldigheten den dag som betalningen kom in till organet torde det dock inte, utöver vad som föreslås, krävas närmare bestämmelser i lag om hur beloppet ska beräknas. Den nu aktuella bestämmelsen drar upp ramarna för hur beräkningen ska ske och den närmare detaljregleringen som till exempel vilken dag som i olika situationer ska anges som sista betalningsdag bör ske genom förordning. Vilka frister som kan vara lämpliga har diskuterats av utredningen i avsnitt 5.2.4. Av första styckets andra mening framgår att den skadeståndsskyldige ska få informationen som han eller hon får den skriftliga domen eller strafföreläggandet. På det viset kan informationen bifogas utskicket av domen eller strafföreläggandet och informationen kommer den skadeståndsskyldige till del i ett tidigt skede. Informationen bör tillställas den skadeståndsskyldige i form av ett inbetalningskort och ett informationsblad. Om den skadeståndsskyldige genom domen eller strafföreläggandet ålagts att betala brottsskadestånd till flera målsägande ska ett inbetalningskort för varje skadeståndsförordnande distribueras. Eftersom informationen ska skickas ut tillsammans med domen eller straffföreläggandet kommer den att distribueras av domstolarna, åklagarkamrarna och . Paragrafens andra stycke slår fast att en betalning måste ha kommit in till det betalningsförmedlande organet senast efter den angivna sista betalningsdagen. Genom att systemet endast hålls tillgängligt blir det möjligt att undvika ett system där handläggning av ett eventuellt verkställighetsärende och det betalningsförmedlande organets arbete löper parallellt. Betalningsfristens längd har bestämts utifrån en målsättning att begränsa antalet betalningar som kommer in så sent att de måste återbetalas utan att för den delen göra det möjligt att i allt för stor utsträckning betala genom det betalningsförmedlande organet efter den angivna sista betalningsdagen. Det betalningsförmedlande organet ska förmedla betalningar som har kommit in till organet inom den tid som anges i 2 § andra stycket till den skadeståndsberättigade. En betalning som kommit in till det betalningsförmedlande organet inom den i första stycket angivna tiden ska anses ha skett till den skadeståndsberättigade. Betalningar som kommer in som anges i 2 § andra stycket ska återbetalas till den som gjort betalningen. Bestämmelserna i paragrafen har i olika avseenden behandlats i avsnitt 5.3.1, 5.3.2, 5.3.5 och 5.4.1. Av första stycket framgår att det betalningsförmedlande organets uppgift är att förmedla betalningar som har kommit in i rätt tid till den målsägande som enligt domen eller strafföreläggandet är berättigad till skadeståndet. En betalning ska förmedlas utan beaktande av om domen har vunnit laga kraft eller strafföreläggandet godkänts. En betalning ska också förmedlas även om den uppgår till ett lägre belopp än det belopp som den skadeståndsskyldige informerats om tillsammans med domen eller strafföreläggandet. En betalning som inte utgör full betalning av brottsskadeståndet kan dock inte skydda den skadeståndsskyldige mot att målsäganden ansöker om verkställighet av den del av skulden som kvarstår obetald. Genom paragrafens andra stycke slås fast att en betalning som kommit in till det betalningsförmedlande organet och som enligt första stycket ska förmedlas till målsäganden ska anses ha skett till målsäganden. Detta innebär att betalningen när den kommer in till organet har en för den skadeståndsskyldige gentemot målsäganden befriande verkan upp till det belopp som betalats. Det betalningsförmedlande organet blir därmed genom lag behörigt att motta betalning för målsägandens räkning och målsäganden fråntas en del av sin behörighet att påverka hur betalning får ske. Målsäganden kan med andra ord inte motsätta sig att betalning av brottsskadeståndet sker till det betalningsförmedlande organet . Utgångspunkten är att en betalning enligt denna lag i övrigt inte ska tillerkännas någon annan verkan än vad den annars skulle ha haft i civilrättsligt hänseende. Om den skadeståndsskyldige har för avsikt att överklaga en dom i skadeståndsdelen bör betalning enligt denna lag inte ske. Då finns istället möjligheten för den skadeståndsskyldige att göra en nedsättning hos . Av tredje stycket följer att betalningar som kommer in till det betalningsförmedlande organet som anges i 2 § andra stycket ska återbetalas. En betalning som återbetalas anses därmed inte ha skett till den som är berättigad till skadeståndet och har således inte någon befriande verkan. Förmedling till den skadeståndsberättigade ska aldrig ske av ett större belopp än vad som motsvarar skadeståndsbeloppet inklusive upplupen eventuell ränta per den dag som betalningen kom in till det betalningsförmedlande organet. Om en betalning uppgår till ett större belopp än vad som ska förmedlas ska överskottet återbetalas till den som gjort betalningen. Om det kommer in flera betalningar avseende ett och samma brottsskadestånd ska betalningarna förmedlas till den skadeståndsberättigade i den ordning som de har kommit in till det betalningsförmedlande organet. Endast överskott som uppgår till ska återbetalas. Överskott som inte ska återbetalas tillfaller brottsofferfonden. De förslag som genomförs i paragrafen har huvudsakligen behandlats i avsnitt 5.2.3 och 5.3.3. Genom första stycket första meningen slås fast att det betalningsförmedlande organet aldrig ska förmedla ett större belopp till målsäganden än vad som motsvarar full betalning av brottsskadeståndet. Det ska således ske en automatisk kontroll hos det betalningsförmedlande organet av skadeståndets storlek per den dag som betalningen kom in till organet. Om det uppkommer ett överskott sedan full betalning av brottsskadeståndet förmedlats ska enligt första stycket andra meningen överskottet som huvudregel återbetalas till den skadeståndsskyldige. Härigenom säkerställs att målsäganden inte blir överkompenserad samt att den skadeståndsskyldige som huvudregel inte behöver betala för mycket. Paragrafens andra stycke avser främst det fallet då solidariskt skadeståndsansvar dömts ut. Om det kommer in flera betalningar avseende ett och samma brottsskadestånd ska dessa förmedlas i den ordning som de kommit in till det betalningsförmedlande organet och upp till det att målsäganden erhållit full betalning av skadeståndet. Det innebär till exempel att om en solidariskt skadeståndsskyldig erlägger full betalning av skadeståndet ska den betalningen förmedlas till målsäganden och eventuella senare inkomna betalningar avseende samma brottsskadestånd återbetalas. Om den första betalningen som kommer in endast avser en del av brottsskade- ståndet ska betalningen förmedlas i sin helhet. Kommer det sedan in ytterligare en betalning avseende samma brottsskadestånd ska endast så mycket av denna betalning förmedlas att målsäganden får full betalning av skadeståndet per den dag som den andra betalningen kom in till det betalningsförmedlande organet. Eventuellt överskott som då uppkommer ska återbetalas till den som gjort den senaste betalningen. Det betalningsförmedlande organet har inte till uppgift att fördela ansvaret mellan de solidariskt skadeståndsskyldiga. För att begränsa antalet återbetalningar föreskrivs genom tredje stycket att endast överskott som uppgår till ska återbetalas. Överskott som understiger detta belopp ska, lämpligen vid ett eller ett par tillfällen , föras till brottsofferfonden för att därigenom bidra till olika former av brottsofferinriktad verksamhet.