sou · GYB353 · 2010-07-12 00:00:00 — I slutändan, , lade fem av de sex skoldistrikten ned sina könsåtskilda skolor. Anledningen till att skolor för elever av samma kön upprätthåller könsstereotyper är att man i sin strävan att bekräfta skillnader mellan pojkar och flickor genom de politiska åtgärderna utjämnar alla inbördes skillnader mellan pojkar respektive mellan flickor. (Man ska till exempel komma i håg att den största klyftan när det gäller deltagande i undervisning har att göra med klass och ras – det vill säga, vi måste alltid uppmärksamma inbördes skillnader mellan pojkar och mellan flickor.) Men vad ska man säga om pojkar som trivs i det som förespråkare för att flickor och pojkar ska undervisas var för sig kallar för det förkvinnligade klassrummet? Hur blir det med pojkar som älskar poesi, är goda vänner med flickor, socialt kompetenta, intellektuellt engagerade samt i andra avseenden inte motsvarar genusbilden? Hur blir det med pojkar som älskar musik, konst och främmande språk? Fördelningen av förmågor, egenskaper, inställning och beteenden är en överlappning mellan pojkar och flickor – i de flesta fall överlappar de varandra i hög grad. Förslagen om separata program för elever av samma kön verkar antingen bygga på en lättvindig, och inkorrekt, bedömning av några biologiskt baserade olika utbildningsmässiga behov eller inlärningsmetoder, eller på några välmenande insatser som syftar till att hjälpa grupper i riskzonen (svarta pojkar eller flickor). Här följer ett uttalande från [nationella utbildning]: Flickor och pojkar skiljer sig avsevärt när det gäller den inlärningsmetod som de känner sig mest trygga med. Flickor tenderar att se läraren som en bundsförvant. Med lite uppmuntran kommer de att välkomna lärarens stöd. Ett flickvänligt klassrum är en trygg, behaglig och välkomnade plats. Glöm hårda plaststolar: sätt in en soffa och några bekväma sittsäckar Läraren bör aldrig höja rösten eller skrika åt en flicka. Undvik ordet varför. Flickor kommer helt naturligt att bilda grupper bestående av tre och fyra personer för att arbeta med problemlösning. Låt dem göra det. Minimera antalet uppgifter som kräver självständigt arbete. Jag antar att de flesta kvinnor som läser detta uttalande – oavsett om de befinner sig i eller – kommer att bli lika förargade över detta kränkande och nedlåtande budskap som de kvinnliga studenterna i mina klasser blev. Och vad anser man vara en sund pedagogisk filosofi för pojkar? riskfyllt och ogästvänligt, sätta dem på obekväma stolar, skrika åt dem, konfrontera dem och alltid fråga varför? För att uttrycka det så tolerant som möjligt: Jag är säker på att dessa organisationer tror att de ser till barnens bästa. De bygger dock sina krav på empirisk bevisning av allra svagaste slag och de mest extrema stereotypa påståenden. I verkliga livet bevisar pojkar och flickor att dessa kränkande stereotyper är felaktiga. I dessa förslag förväxlar man också orsak och verkan, eller kanske bättre uttryckt, man betonar formen mer än innehållet. Låt mig ställa frågan på följande sätt: vilken slags skola skulle ni välja: en riktigt bra samskola eller en helt förskräcklig könsåtskild skola? Med stor sannolikhet väljer ni , eftersom ni känner till det som vissa av dessa omdömeslösa utbildningsreformatorer inte vet: skolans form – samskola eller könsåtskild skola – är mindre viktig än innehållet. I är de flesta flick- och pojkskolor privata, av mindre storlek, med oändliga resurser på både gymnasie- och collegenivå, men med en mycket hängiven och välutbildad lärarstab och få lärarpraktikanter – för att inte nämna rika elever med bättre utbildningsbakgrunder. Och det är dessa egenskaper – inte det faktum att det enbart går barn av samma kön i skolan – som skapar bättre resultat (se till exempel Epstein 2001, 1999, 1997). Ett annat skäl till att vi inte kan påstå att könsåtskilda skolor är en lämplig åtgärd är av mer metodologiskt slag. Det är det psykologiska fenomen som kallas expectations states theory [teorin om förväntningstillstånd]. För att uttrycka det så enkelt som möjligt: det innebär att förväntningarna på elever och lärare kanske betyder mer än de faktiska händelserna i sig. I försök talade man till exempel om för lärare att en slumpvis utsedd elevgrupp var särskilt begåvad. I slutet av terminen hade deras betyg förbättrats avsevärt. En annan grupp introducerades för lärarna som i trängande behov av hjälp. Deras betyg gick i själva verket ned under terminen. Kom ihåg: båda elevgrupperna utsågs slumpmässigt. Det var bara lärarnas förväntningar som påverkade resultatet. I andra försök talade man om för eleverna att de antingen var speciella eller hade problem. I slutändan uppträdde de i enlighet med detta. När det gäller könsåtskilda klasser: om man skulle utföra ett försök där man talade om för eleverna i klasser med barn av samma kön att de fick denna nya, spännande förmån att vara i en specialklass kan man inte med säkerhet påstå att det var det könsåtskilda klassrummet som bidrog till högre betyg. skulle ha hänt om man talade om för eleverna att de skulle placeras i könsåtskilda klasser på grund av deras dåliga resultat – på inlärningsrelaterad, uppförandemässig, utvecklingsmässig nivå – och att detta var en form av hjälpklass? Hur skulle de då klara sig? Som samhällsvetare skulle jag anta att eleverna presterar i enlighet med lärarnas förväntningar på dem. Klassrumments form är av mycket mindre betydelse än undervisningens innehåll. Detta framförs i en av de mest berömda socialpsykologiska studierna, i vilken man bevisade den självuppfyllande profetian. I denna studie testade sociologerna (1968) hypotesen på följande sätt: De antog att lärare hade förväntningar på elevernas resultat, och att eleverna levde upp till dessa förväntningar. Sociologerna ville alltså testa sitt antagande att det i själva verket var lärarnas förväntningar som låg till grund för elevens prestation, och inte tvärtom. Om läraren tror att en elev är intelligent kommer eleven att prestera väl i klassen. Om läraren förväntar sig att eleven ska göra dåligt ifrån sig kommer eleven att göra dåligt ifrån sig. och lät alla barn i en grundskola delta i ett IQ-test. Sedan, utan att granska resultaten, valde de slumpmässigt ut en liten grupp elever och talade om för deras lärare att eleverna hade extremt hög IQ. Detta, antog och , skulle öka lärarnas förväntningar på dessa slumpmässigt utvalda elever (försöksgruppen), och dessa förväntningar skulle återspeglas i bättre resultat från dessa elever jämfört med andra elever (kontrollgruppen). Vid skolårets slut återvände och till skolan och genomförde ytterligare ett IQ-test med alla elever. De få utvalda presterade bättre på testet än sina klasskamrater, ändå var det bara lärarnas förväntningar som skilde de båda grupperna åt. Det visade sig att lärarens förväntningar var den oberoende variabeln och elevernas prestation den beroende variabeln – inte tvärtom. Till och med de få blygsamma påståendena om fördelar ifrågasätts med empiriska metoder i en studie som Women genomförde, i vilken man fann att som många flickor rapporterade att de uppfattar att könsåtskilda klassrum främjar inlärning i högre grad ger de inga större fördelar när det gäller resultat inom matematik och naturvetenskapliga ämnen. En annan forskare fann vissa betydande skillnader mellan klasser i samskolor och könsåtskilda klasser – men bara i katolska skolor, inte i privata könsåtskilda skolor, och bara när det gällde flickor. En tredje forskare noterade att fördelarna i vissa typer av skolor är obefintliga för medelklassen och för elever som är gynnade på annat sätt, men fann vissa positiva resultat för svarta eller latinamerikanska flickor från hemmiljöer med låg socioekonomisk status. , den banbrytande afroamerikanska , var tydlig. Jag kan inte förstå att vi verkligen upplever en återgång av det här slaget. Varför talar vi fortfarande om segregering och stigmatisering av svarta män? Han borde veta: hans forskning tillhandahöll det empiriska argumentet mot åtskilda, men jämlika skolor i . En milstolpe är högsta domstolens avgörande i medborgarrättsmålet mot 1954. För att uttrycka det så enkelt som möjligt: när det gäller frågor om utbildningsmöjligheter är åtskilda, men jämlika aldrig jämlika (1998, 1986, 1998, Marsh 1989). I boken som blivit en milstolpe, The Academic Revolution, skrev sociologerna (1977, s. 300, 298) följande: Ett college med bara manliga studenter skulle vara relativt enkelt att försvara om det utvecklats i en värld där kvinnor var erkänt fullt jämlika med män. Men så är inte fallet. Det är därför troligt att det är ett avsiktligt eller oavsiktligt påhitt för att bevara underförstådda antaganden om mannens övermakt. Även om vi inte är emot könssegregering under alla omständigheter är vi följaktligen emot det när det bidrar till att vidmakthålla könsrelaterad arrogans. Kort sagt, det som kvinnor ofta lär sig vid ett college för enbart kvinnor är att de kan göra allt som män kan. Män däremot lär sig att de (kvinnorna) inte kan göra det som de (männen) gör. På detta sätt kan college för kvinnor utgöra en utmaning mot ojämlikheten mellan könen, medan college för män reproducerar denna ojämlikhet. Inom forskningen finner man ständigt att program för pojkar – de program där man hävdar att biologiska skillnader mellan män och kvinnor – kommer att främja, stödja, nära och förstärka existerande föreställningar bland manliga studenter om att kvinnor inte bara är annorlunda, utan underordnade (Riseman och Jencks 1977, s. 300. Se även Riesman 1991). Dessutom upprätthålls vid könsåtskilda skolor för kvinnor föreställningen om att kvinnor inte klarar sig själva och att manligheten är för kompakt för att kunna ändras, och det skulle därför vara omöjligt att kräva en utbildning med män närvarande. Jag anser att detta är kränkande för både kvinnor och män. Att bemöta den verkliga pojkkrisen i – och i Denna diskussion leder oss till den verkliga pojkkrisen i . För det mesta använder vi någon annan benämning när vi talar om den. Vi kallar den tonårsvåld, ungdomsvåld, gängvåld, förortsvåld eller våld i skolan. Våldets genus är osynligt. Men föreställ er att samtliga mördare i alla skolskjutningar på gymnasier i – vid i , Paducah i , i eller Jonesboro i – i stället hade varit svarta flickor från fattiga familjer som i stället bodde i , eller . Tänk om , den unga pojke som dödade ett antal lärare och elever i Winnedon i eller , en 19-årig elev i , , som blivit relegerad eller 18-åriga , som dödade åtta personer och sårade tolv andra innan har sköt sig själv i huvudet i Jokela, , 2008 i stället hade varit muslimska invandrare från eller ? Vi skulle förstås ha fört en lång och smärtsam diskussion om ras, klass och religion, en diskussion om huruvida de hade en naturlig läggning för våld. Vi skulle se elementen ras, klass och kön. Medierna kanske hittar på en ny term för deras beteende, i likhet med huliganism för sedan. Vi hade fått höra om fattigdomskulturen, om hur stadslivet frambringar brottslighet och våld, om vissa antagna naturliga våldstendenser hos svarta människor. Vissa skulle till och med ha beskyllt feminismen för att göra flickor våldsamma i onödan, när de ska efterlikna pojkar. Ändå verkar det uppenbara faktum att samtliga dessa skolmördare var vita pojkar från medelklassen ha undgått de flesta. Den verkliga pojkkrisen är en våldskris, som handlar om de kulturella ålägganden som likställer manlighet med förmåga att bruka våld. Låt oss erkänna fakta: män och pojkar bär ansvar för av alla våldsbrott här i landet. begår tolv pojkar och unga män självmord – sju gånger fler jämfört med flickor. mördas arton pojkar och unga män – tio gånger fler jämfört med flickor. De två variabler som kan förutsäga lejonparten av alla våldshandlingar är ålder och kön. För att uttrycka det så enkelt som möjligt: unga män är den mest våldsamma gruppen i alla samhällen. Se på dessa två tabeller: den ena visar uppgifter från mitten av 1700- talet i och den andra sent 1900-tal i . Fördelningens form är i stort sett densamma i båda (i den tredje tabellen kastas de om) – och resultatet skulle bli detsamma i praktiskt taget vartenda samhälle som någonsin studerats. Detta är den verkliga pojkkrisen: det inrotade, otidsenliga och potentiellt dödliga sambandet mellan manlighet och våld. Figur 11 Brottslingar efter ålder och kön, och 1842– 1844. Baserat på uppgifter ur F.G.P. Neison, Contributions to , 3:e upplagan (, 1857), s. 303–304, efter en förlaga av och , and the Explanation of Crime, AJS 89 (1983): s. 556. Frekvensen anges per 1000 000 invånare Från tidig ålder lär sig pojkar att våld inte är en acceptabel metod för konfliktlösning, men att det är en beundrad metod. Fyra gånger fler tonårspojkar än tonårsflickor tycker att det är räcker att någon tränger sig före i en kö för att man kan slå varandra. Hälften av alla tonårspojkar råkar i slagsmål . Figur 12 Begångna mord i , 1965–1990, efter ålder och kön. Darwinism and the Roots of Machismo, Scientific American. Mord per miljoner invånare Så har det varit . Ingen annan kultur har utvecklat en sådan våldsam pojkkultur, vilket är den benämning som historikern (1993) har gett företeelsen. I vilket annat land bar unga pojkar, , faktiskt ett litet trästycke på sin axel och utmanade andra att slå bort det, för att de skulle kunna slåss? Läsarna kanske häpnar över att ursprunget till det engelska uttrycket carrying a chip on your shoulder [vara snarstucken] bygger på en historisk sanning – ett mandomsprov för tonårspojkar. I vilken annan kultur föreskrev rentav vissa av dåtidens experter slagsmål för unga pojkar som en hälsosam manlig utveckling? Den hyllade psykologen . (som citeras i Stearns , s. 31) ansåg att en pojke som inte slogs var en nolla, och att det [till och med] var bättre med en näsa som då och då blev tillbucklad av en knytnäve än stagnation, allmän cynism och censur, kroppslig och psykisk feghet. Och hans lärjungar tog ivrigt upp saken. Här är ett citat från J. (1912, s. 91) ur hans framgångsrika bok med råd till föräldrar: Det finns tillfällen då varje pojke måste försvara sina egna rättigheter, om han inte ska bli en vekling och gå vilse på vägen mot oberoende och äkta manlighet. Den viljestarka pojken behöver ingen motivation för att slåss, men ofta en hel del vägledning och kontroll. Om han slåss mer , låt oss säga, ett halvt dussin gånger – förutom under den i en ny skola förstås – är han förmodligen alltför stridslysten och måste tyglas. Förstod ni detta? Pojkar ska slåss en gång i genomsnitt, förutom under den i en ny skola – under vilken de, förmodligen, måste slåss oftare! och fram till vår tid har våld varit en del av den manliga definitionen, en del av hur män traditionellt har prövats, uppvisat och gett prov på sin manlighet. Utan andra kulturella mekanismer, genom vilken unga pojkar kan betrakta sig själva som män, har de ivrigt accepterat våld som ett sätt att bli män. Jag minns en lek från min barndom som kallades för Flinch, som vi lekte på skolgården. En pojke gick fram till en annan pojke och låtsades ge honom ett knytnävsslag i ansiktet. Om den andra pojken blinkade till (eng. flinched) – som alla förnuftiga personer skulle ha gjort – skrek den första pojken du blinkade och slog honom hårt på armen. Det var hans rättighet. Den andra pojken hade när allt kom omkring blivit underkänd i mandomsprovet. Att vara man innebar att aldrig blinka. I en nyligen genomförd studie om unga våldsbrottslingar härleder (1999) ursprunget för mäns våld till pojkars vana att kväva ilska och oförrätter. Bland de ungdomsbrottslingar som han studerade gömmer vanligtvis en livsfarlig retlighet vissa djupa känslosår, en metod för att uppväga en inre känsla av kränkning, bestraffning och orättvisa med en överdriven känsla av storhet. På en bildekal som förekom under regeringsperiod uttrycktes det på följande vis: Jag blir inte bara arg, jag ger igen. Eller, som en fånge sa, jag vill hellre att de letar efter mig anklagad för mord, än att de inte letar alls. (Garbarino 1999, s. 128, 132) I en annan insiktsfull studie av våld förordar psykiatern (1997) att våld har sitt ursprung i rädslan för skam och förlöjligande, och det överlägsna behovet att hindra andra från att skratta åt en genom att i stället få dem att gråta. Övertygelsen att våld är manligt är inte en egenskap som är inbyggd i en kromosom, och det är inte sammansvetsat med bryggan mellan den högra och vänstra hjärnhalvan, inte proppat med testosteron. (Det stämmer fortfarande att hälften av alla pojkar inte slåss, de flesta bär inte vapen, och de allra flesta dödar inte: är inte de pojkar?) Pojkar lär sig våld. Våld, skriver Gilligan, har mycket mer att göra med den kulturella konstruktionen av manlighet än med de hormonella biologiska substraten. (Gilligan 1997, s. 71, 223) Vi kan bemöta den verkliga pojkkrisen på flera sätt – sambandet mellan våld och manlighet, den obevekliga genusövervakningen av pojkar och den kontraproduktiva ekvationen av manlighet och skolans brist på engagemang. En strategi är naturligtvis att inte säga någonting om det eller göra någonting åt det. De som argumenterar för könsåtskilda klasser lägger oftast fram detta förslag, eller vill vrida tillbaka klockan till flickornas fördel. Pojkar är nu en gång pojkar, kommer de att säga. Det finns ingenting som vi kan göra åt det. Jag finner detta uttryck – pojkar är pojkar – de tre mest nedslående orden i utbildningspolitiska kretsar. När pojkförespråkare som eller i , eller och i , säger att pojkar är pojkar, menar de i grund och botten att pojkar biologiskt sett är programmerade att vara vilda, rovlystna djur. Enligt deras mening är män barbariska, rovgiriga, sexuellt allätande våldsamma skapelser, som kommer att våldta, mörda och plundra, om inte kvinnor utövar sitt civiliserande kall och hindrar oss. Varje samhälle måste vara på sin vakt mot den obundne mannen, för han är i allt orsaken till åtskilliga sociala missförhållanden, skriver (Popenoe 1996, s. 12). Evolutionspsykologen , som förklarade att det är inbyggt i kvinnor och män, genom evolutionära påbud, att vara så olika som om de kom från olika planeter. Män, skrev han, är av naturen förtryckande, härsklystna, köttfixerade svin (1996, s. 22). Unga män, skrev den konservativa kritikern , är i grund och botten barbarer, och för dem är äktenskapet en nödvändig civiliserande kraft. Nå, detta är vad jag kallar manlig mobbning! feministkvinna skulle sagt samma sak hade vi blivit anklagade för att hata män.) Terapeuten kräver att vi godtar pojkarnas inbyggda anlag. Detta inbyggda anlag, upplyser han oss om, är tävlingsbetonat och aggressivt. Aggression och fysiskt risktagande finns inbyggda i en pojkes anlag, skriver han (1998, s. 53). hävdar att han tycker om den typ av feminism som, som han skriver, inte är mot männen, godtar att pojkar är som de är, och väljer att älska dem i stället för att ändra deras inbyggda anlag (1998, s. 53–54). Men har inte män också ett inbyggt anlag för medkänsla, vård och kärlek? Om vi inte också hade haft ett inbyggt anlag för detta, skulle vi aldrig utveckla en socialpolitik som uppmuntrar män att umgås med barn. Vi skulle i själva verket ha utvecklat förbud för att skydda barn från dessa biologiskt predisponerade våldsamma djur som kallas vuxna män. Men vi vet naturligtvis bättre. Vi vidtar politiska åtgärder som ska uppmuntra män att bli mer aktiva fäder, eftersom vi vet att även män har full tillgång till det emotionella register som gör det möjligt för dem att bli kärleksfulla föräldrar. Frågan är inte om vi har inbyggda anlag eller inte, utan snarare vilka inbyggda element som vi väljer att hylla och vilka vi väljer att ifrågasätta. Men låt oss anta att de har rätt. Låt oss anta att män har inbyggda anlag för våld och aggression. Låt oss säga att de våldsamma anlagen är medfödda, det oundvikliga förfogandet över denna prenatala testosterondrink. Än sen då? Detta resonemang kringgår bara sakfrågan. Vi måste fortfarande besluta om vi ska organisera samhället för att maximera pojkars naturliga våldsanlag, eller om vi ska minimera dem. Enbart biologin kan inte besvara denna fråga, och att hävda att pojkar är pojkar och hjälplöst rycka på våra nationella axlar är att ge upp vårt politiska ansvar (se Miedzian 1991). Att bemöta teorin att manlighet är lika med våld – något som, när allt kommer omkring, är en del av den orubbliga lära om manlighet som ligger till grund för könsklyftan i fråga om deltagande i undervisning, resultat och beteende – kräver olika insatsstrategier. De brittiska gymnasielärarna (1997) vill, som deras boktitel basunerar ut, ifrågasätta traditionell manlighet, slå sönder den enkla modellen pojkar är pojkar och undanröja pojkars känsla av självberättigande. bok finns praktiska råd om hur tonåringar ska tillåtas ta upp frågor, bemöta farhågor, komma över rädslor, och den gör det möjligt för lärare att skingra myter, uppmuntra till samarbete och motverka våldsamma lösningar på problem som man urskilt. Det mest värdefulla materialet hjälper pojkar att dekonstruera myter om sexualitet och att bekämpa sexuella trakasserier och sexuellt våld. Vi anser att manligt våld är avsiktligt, genomtänkt och målinriktat, säger och (1997, s. 108). Det härrör från ett försök från männens och pojkarnas sida att skapa och upprätthålla ett system av manlig makt och kontroll som gynnar dem under varje minut av dagen. Om vi verkligen vill rädda pojkarna, skydda dem och främja pojkåren, så måste vår uppgift vara att finna sätt för att avslöja och utmana denna manliga ideologi, slå sönder den enkla modellen att pojkar nu en gång alltid är pojkar och undanröja pojkars känsla av självberättigande. För i verkligheten är denna manliga ideologi ett problem för både flickor och pojkar. Och betraktar man det på detta sätt verkar det, enligt min mening, vara en kvinnorörelse. Feminismen öppnande sannerligen möjlighetens dörrar för kvinnor och flickor. Den förändrade även reglerna för uppförande – på arbetsplatsen, där sexuella trakasserier är vardagsmat, på träffar, där försök till våldtäkter är god ton vid dejtning och i skolor, där både subtila och öppna former av diskriminering mot flickor – allt från att ha blivit ivägfösta till hemkunskapen när de ville studera fysik, uteslutna från militärskolor och idrottslektioner, till anatomiföreläsningar där läraren använde pornografiska diabilder – har motarbetats på ett framgångsrikt sätt. Och vi ska inte glömma de rättsfall som har behandlat mobbning och sexuella trakasserier av lärare och skolkamrater. Dessutom tillhandahåller feminismen ett utkast till en ny barndom för pojkar och en manlighet som bygger på en böjelse för rättvisa, en förkärlek för jämlikhet och ett uttryck för en bredare känslopalett. Jag minns en kärnfull definition där begreppet feminism var den radikala föreställningen att kvinnor är människor. Feminister verkar också tro på det upprörande påståendet att pojkar, om de får tillräckligt med kärlek, medlidande och stöd, inte bara behöver vara pojkar. Pojkar kan vara män. Och inte bara det, pojkar kan vara människor. I denna fråga har pojkar och flickor ett gemensamt intresse. Vi är varken eller , utan från Jorden. planeten skulle vi alla må bra av att lyssna till ord: En grundläggande idé som man anammar i är att man måste sträva efter en förändring som frigör både män och kvinnor från de inskränkande konsekvenser som traditionella könsroller skapar (1972). Det som höll tillbaka flickor från att lyckas i skolan var både institutionella och strukturella hinder liksom traditionella föreställningar om kvinnlighet. När kvinnor och män började ifrågasätta dessa traditionella föreställningar lyckades de med framgång utmana de institutionella hindren. Det som hindrar pojkar från att lyckas i skolan är att de traditionella föreställningarna om manlighet består.