sou · GYB346 · 2010-06-30 00:00:00 — Det var enligt utskottets uppfattning i första hand vid utstationering av arbetstagare som behovet av en representant förelåg. Utskottet noterade också de finska bestämmelserna om företrädare när det gäller utstationerade arbetstagare. Utredningen vill här erinra om att tjänstedirektivet inte avser utstationeringssituationer och framhålla att utstationerings- direktivet enligt tjänstedirektivets artikel 3.1 har företräde framför det . Man skulle därför möjligen kunna argumentera för ett krav på företrädare i utstationeringssituationer, om det syftar till att säkerställa en korrekt tillämpning av utstationeringsdirektivet. Emellertid är det oklart om det verkligen går att ställa ett sådant krav, vilket framgår av utredningens redogörelse för denna typ av krav i kapitel 6 ovan. Av särskild relevans i sammanhanget är målet C-319/06, kommissionen mot Luxemburg.15 I detta mål prövade EU- domstolen en luxemburgsk bestämmelse som angav att företag som utstationerade arbetstagare i skulle ha ett där bosatt ombud. Skälet var att ombudet skulle förvara de handlingar som enligt utstationeringsdirektivet skulle finnas tillgängliga för kontrollmyndigheternas inspektion. framhöll tidigare uttalanden om att det inte kan anses som ett berättigat krav att den som förvarar handlingarna måste vara en fysisk person med 15 Mål C-319/06, kommissionen mot , 2008 s. . hemvist i värdmedlemsstaten.16 hade inte anfört något konkret stöd för påståendet att de nationella myndigheterna bara kunde utöva sin tillsyn om handlingarna förvarades hos ett i bosatt ombud. Det borde enligt domstolen räcka att företaget utsåg en arbetstagare som fanns tillgänglig på den plats där arbetet utfördes att ansvara för att förse de behöriga nationella myndigheterna med behövliga handlingar, eftersom en sådan åtgärd innebar en mindre inskränkning av friheten att tillhandahålla tjänster och var lika effektiv (punkt 91 i domen). Emellertid är inte den luxemburgska regeringens skäl samma som de svenska arbetstagarorganisationernas. De senare handlar, som framgått, om att värna den svenska arbetsmarknadsmodellen där arbetstagarorganisationerna har en viktig funktion, såsom även bekräftat. Det svenska systemet för att garantera utstationerade arbetstagare minimilön i enlighet med utstatione- ringsdirektivet bygger i enlighet härmed också på förhandlingar och kollektivavtal. Det kan därför med fog hävdas att den svenska modellen förutsätter att det finns en förhandlingsbehörig person på plats i för nämnda ändamål. Ett sådant system med platsföreträdare skulle också påminna om de lösningar som våra grannländer har valt. Utredningen har studerat det regleringar som finns på området i , och . Mest långtgående är den finska lösningen.17 Vid utstationering i finns det skyldighet att utse en företrädare, om utstationeringen pågår . Detta krav gäller om företaget som utstationerar arbetskraft inte har något driftställe i . Företrädaren ska vara behörig att på företagets vägnar ta emot handlingar och göra upp rättegångshandlingar. Arbetsgivaren eller dennes företrädare är skyldig att ha uppgifter om den utstationerade arbetstagaren och dennes anställningsvillkor och dessa uppgifter ska vara lättillgängliga för arbetarskyddsmyndig- heterna. Skyldigheten att ha uppgifter börjar genast då arbetet inleds och uppgifterna ska bevaras efter att utstationeringen upphört. Arbetsgivaren eller dennes företrädare ska i inneha arbetstidsbokföring angående de utstationerade arbets- tagarna samt uppgifter om de löner som betalats i . 16De förenade målen C-369/96 och C-376/96, Arblade m.fl., 1999, s. I-8453, punkt 77. 17Se RP 142/2005 rd, ändring i lagen om utstationerade arbetstagare. I finns ett register över utländsk verksamhet och utstationerade utländska arbetstagare ().18 Reglerna om finns i en lag om utstationering av arbetstagare. Registret förs av Ervervs- og Selskabsstyrelsen. Det ställs krav på att en utländsk tjänsteutövare som utstationerar arbetstagare till ska anmäla en rad uppgifter till . Det rör uppgifter om verksamhetens namn och adress, datum för tjänsteutövandets påbörjande och avslutande, plats för tjänsteutövandet, kontakt- person för den anmälningspliktiga verksamheten i , verksamhetens branschkod, de utstationerade arbetstagarnas identitet och utstationeringens varaktighet. Den kontaktperson som ska anmälas för verksamheten ska utpekas bland de personer som arbetar i med anledning av tjänsteutövandet. Krav på anmälan föreligger inte om utstationeringen inte varar . I finns enligt uppgift ingen direkt motsvarighet till den finska och danska utstationeringslagstiftningen. Däremot har särskilda regler om bemanningsföretag. Dessa föreskriver att utländskt bemanningsföretag som inte har fast driftställe eller hemvist i ska ha eller utse en representant i med fullmakt att motta krav och företa rättshandlingar å företagets vägnar. Representanten ska ha hemvist eller fast adress i . Utredningen vill framhålla att rättsläget när det gäller möjligheten att kräva att det på permanent basis finns personer på plats i som är behöriga att förhandla med arbetstagar- organisationerna och träffa svenska kollektivavtal är osäkert. EU- domstolens rättspraxis pekar inte i den riktningen.19 har domstolen ännu inte haft tillfälle att bedöma detta krav mot bakgrund av den särskilda situation som gäller i till följd av den svenska arbetsmarknadsmodellen. Utredningen får vidare konstatera att de ovan berörda nordiska regelverken har det gemensamt att de avser utstationering eller likartade situationer. I och är regleringen direkt kopplad till utstationeringsdirektivet. De problem som de svenska arbetstagar- organisationerna tagit upp rör just utstationering och bemanning. 18Lov om udstationering af lönmotagere. Lagen ändrades varigenom bl.a. infördes bland annat ett krav på att uppdragsgivarna ska säkerställa att utländska tjänsteutövare har sänt uppgifter till det danska registret över utländsk verksamhet och utstationering av utländska arbetstagare. Se även SOU 2008:123, Förslag till åtgärder med anledning av Lavaldomen, s. 224. 19Det bör observeras att ovannämnda dom, C-319/06, kommissionen mot , meddelades , dvs. efter att det finska systemet med företrädare inrättades. Det är alltså fråga om tjänster som utredningen funnit inte lämpligen bör regleras i filiallagen. Utredningen har emellertid som framgått beaktat en del av de framförda betänkligheterna vid utformningen av förslagen beträffande anmälningsskyldighet för verksamhet i och skyldigheten att utse kontaktperson i när ett utländskt företag eller utomlands bosatt enskild näringsidkare bedriver verksamhet här med anställd personal. Utredningens anser att detta är så långt man rimligtvis kan gå inom ramen för filiallagstiftningen. En sådan lösning överensstämmer också delvis med den ovan berörda danska lösningen. Det skulle vara olämpligt att införa en mer långtgående arbetsrättslig reglering i det associationsrättsliga regelverk som filiallagen utgör. Om en annan lösning bedöms nödvändig är utstationeringslagen rätta platsen i det svenska regelverket för sådana krav. Det är utredningens bedömning att de arbetsrättsliga aspekterna av ett sådant system skulle behöva utredas grundligt, vilket i så fall bör ske i särskild ordning. Vid remissbehandlingen av förslaget till anpassning av filiallagen anförde LO, TCO och att förslaget på att upphäva kravet på att ha en i bosatt föreståndare stred mot konvention nr 98 om organisationsrätten och den kollektiva förhandlings- rätten20 (särskilt artikel 4) samt nr 154 om främjande av kollektiva förhandlingar21 eftersom det inte kommer att finnas någon behörig person på plats i som facket kan förhandla med och träffa kollektivavtal med. Utredningen anser att dess förslag i det föregående tar hänsyn även till denna synpunkt. Kraven på anmälningsskyldighet och kontaktperson är avsedda att underlätta för arbetstagarorganisationerna att komma i kontakt med utländska arbetsgivare och ingå kollektivavtal. Utredningen anser också att detta är så långt man rimligtvis kan gå inom ramen för filiallagstiftningen. 20Konvention nr 98 angående tillämpningen av principerna för organisationsrätten och den kollektiva förhandlingsrätten (, ). Svenskt beslut om ratifikation , deposition av ratifikationsinstrument . Konventionen trädde i kraft (SÖ 1950:112, prop. 21ILO:s konvention (nr 154) om främjande av kollektiva förhandlingar (, ). Svenskt beslut om ratifikation , SÖ 1982:46, prop. 1981/82:166). Det bör i alla händelser påpekas att gjort klart att detta slag av äldre överenskommelser inte ger medlemsstaterna rätt att vidta åtgärder som är oförenliga med . Detta följer av artikel 351 första stycket i EUF-fördraget, som enligt domstolen innebär att de förpliktelser som följer av avtal som ingåtts före medlemskapet i EU inte får påverka de skyldigheter som följer av . Om så skulle vara fallet har medlemsstaterna en skyldighet att undanröja de regler i avtalen som är oförenliga med , t.ex. genom att säga upp eller omförhandla avtalen.22 Det åtgärder som vidtas för att främja kollektiva förhandlingar på arbetsmarknaden i enlighet med skyldigheterna i konventioner måste alltså hålla sig inom ramar. 12.7Kravet på särskild delgivningsmottagare Utredningens bedömning: Bestämmelsen i filiallagen om särskild delgivningsmottagare behöver inte ändras. I filiallagens 10 § andra stycket föreskrivs att i det fall en verkställande direktör inte är bosatt här i landet, ska det utländska företaget bemyndiga och till registreringsmyndigheten anmäla en person som är bosatt i att på det utländska företagets vägnar ta emot delgivning. Ett sådant bemyndigande får inte lämnas till någon som är underårig eller som har förvaltare enligt 11 kap. 7 § . Kommissionen har anfört att skyldigheten att utse särskild delgivningsmottagare strider mot artikel 16 i tjänstedirektivet, där under 16.1 och 16.3 anges att krav som ställs för tillträde till eller utövande av tjänsteverksamhet i en medlemsstat måste vara nödvändiga med hänsyn till något av de fyra skälen allmän ordning, allmän säkerhet, folkhälsa eller miljöskydd. Kommissionen har också anfört att kravet på särskild delgivningsmottagare strider mot artikel 56 FEUF. Artikel 16 i tjänstedirektivet rör frihet att tillhandahålla tjänster. Genom utredningens förslag undantas alla tjänster i den 22 Se mål C-62/98, kommissionen mot (2000, s. I-5171), punkt 42 f., mål C-84/98, kommissionen mot , 2000, s. I-5215, punkterna 51 och 53, och mål C-203/03. kommissionen mot , 2005, s. I-935, punkt 57 f. mening som avses i artikel 56 FEUF från filiallagens registrerings- krav. Det ställs därmed inga krav på särskild delgivningsmottagare när det är fråga om sådan tjänsteverksamhet som avses i artikel 16 i tjänstedirektivet eller artikel 56 i EUF-fördraget. Kommissionen synpunkter är därmed tillgodosedda. Utredningen anser inte att det finns anledning av andra skäl att ändra kravet på särskild delgivningsmottagare. Samma krav på särskild delgivningsmottagare när det saknas företrädare i landet gäller för associationer med säte i , t.ex. svenska aktiebolag eller ekonomiska föreningar. Kravet på särskild delgivnings- mottagare utgör därmed inte något diskriminerande krav som direkt eller indirekt grundar sig på nationalitet eller platsen för ett företags säte. Det är rimligt att ett företag som väljer att etablera sig i och därmed bedriver stadigvarande verksamhet med säte här har någon person på plats i landet som kan ta emot delgivning. Marknadsintegrationen har inte nått så långt att systemet med internationell delgivning från praktiska utgångs- punkter kan jämställas med delgivning i landet. Utredningens förslag: De system för administrativt samarbete mellan myndigheter i EU:s medlemsländer som har byggts upp genom bl.a. utstationeringsdirektivet och tjänstedirektivet bör utnyttjas bättre än . Det administrativa samarbetet är en viktig del i förverkligandet av en fungerande inre marknad inom EU och ska bidra till ökat förtroende mellan medlemsstaternas myndigheter och i förlängningen konsumenterna. Det är viktigt att utnyttjar de möjligheter som skapats på EU-nivå. Det är en förutsättning för en nationell reglering som begränsar den fria rörligheten på marknaden att det går att påvisa att regleringsproblemet inte kan lösas med utnyttjande av de gemensamma systemen. Flera EU-rättsliga instrument syftar till att underlätta administrativt samarbete mellan medlemsstaterna och deras behöriga myndigheter. I detta syfte har skapats särskilda nätverk Nätverken ska bidra till ökat förtroende på marknaden och därmed underlätta gränsöverskridande ekonomisk verksamhet. Den bärande tanken är att kompensera för de svårigheter som kan uppstå när medlemsstaterna inte får ställa krav t.ex. på att tillfälliga tjänsteutövare etablerar sig, utser en behörig företrädare eller registrerar sig i värdlandet. Alla sådana krav har det gemensamt att de syftar till att säkerställa tillsyn, t.ex. i skattehänseende eller för att skydda konsumenter och arbetstagare. I takt med att den inre marknaden utvecklats har sådana krav i stigande grad blivit otillåtna (se kapitel 6). Grundprincipen är att tjänsteutövare ska kontrolleras endast av den stat där de är etablerade. Detta betyder att svenska myndigheter kan fullt ut kontrollera ett företags verksamhet först sedan det valt att etablera sig i . När det gäller företag som är etablerade i andra EU- länder ska svenska myndigheter vid behov kunna inhämta uppgifter och få annat bistånd hos etableringslandets myndigheter. Av särskild betydelse är i detta sammanhang naturligtvis tjänstedirektivets system med kontaktpunkter. Detta är också det mest utvecklade administrativa samarbetet. Andra exempel på administrativt samarbete är och rådets förordning (EG) nr 2006/2004 av om samarbete mellan de nationella tillsynsmyndigheter som ansvarar för konsumentskyddslagstiftningen (förordningen om konsumentskyddssamarbete)23 och utstationeringsdirektivets system med förbindelsekontor. Här tas bara tjänstedirektivet och utstationeringsdirektivet upp. 12.8.2Administrativt samarbete genom tjänstedirektivet I propositionen om genomförande av tjänstedirektivet24 anförs att samarbete mellan medlemsstaternas myndigheter är väsentligt för att den inre marknaden för tjänster ska fungera väl. Artiklarna 28– 36 i tjänstedirektivet fastställer bestämmelser om administrativt samarbete mellan medlemsstaterna. Syftet med bestämmelserna är att säkerställa en effektiv tillsyn av tjänsteleverantörer på grundval av korrekt och fullständig information. Tjänstedirektivets utförliga bestämmelser om samarbete mellan myndigheter ska förbättra 23EUT L 364, s. 1. 2008/09:187, s. 136. förtroendet för den rättsliga ramen och tillsynen i medlems- staterna. Enligt direktivet ska medlemsstaterna samarbeta effektivt och bistå varandra i tillsynen av tjänsteleverantörer och deras tjänster. Skyldigheten att ge sådant s.k. ömsesidigt bistånd är långtgående. Enligt kommissionens handbok om genomförandet av tjänste- direktivet (s. 50) ska det inbegripa alla tänkbara åtgärder som behövs för ett effektivt samarbete. En medlemsstat kan inte vägra sitt bistånd, t.ex. med hänvisning till att aktuella risker eller problem inte är lokaliserade till dess eget utan till någon annan stats territorium. Behov av samarbete mellan myndigheter kan uppstå i flera situationer. Om en tjänsteleverantör exempelvis tillfälligt förflyttar sig till en annan medlemsstat än etableringsmedlems- staten är det nödvändigt att de två staterna inleder ett samarbete, så att kontroller, inspektioner och utredningar kan komma till stånd på etableringsmedlemsstatens begäran. Grundregeln om skyldigheten till ömsesidigt bistånd och åtgärder för effektiv tillsyn av tjänsteleverantörer och deras tjänster finns i tjänstedirektivets artikel 28.1. Enligt artikel 28.4 ska medlemsstaterna säkerställa att tjänsteleverantörer som är etablerade på deras territorium lämnar deras behöriga myndigheter alla uppgifter som krävs för att verksamheten ska kunna övervakas i enlighet med den nationella lagstiftningen. Enligt artikel 28.7 ska register över tjänsteleverantörer som de behöriga nationella myndigheterna har tillgång till också kunna konsulteras på samma villkor av övriga medlemsstaters motsvarande myndigheter. Av ingressen till tjänstedirektivet (punkt 107) framgår att ömsesidigt bistånd normalt avses ske genom direktkontakt mellan de behöriga myndigheterna. Endast när det uppstår svårigheter, bör de kontaktpunkter som har utsetts av medlemsstaterna tas i anspråk för att underlätta förfarandet. Så kan t.ex. vara fallet om det behövs hjälp för att klargöra vilken av flera myndigheter som är behörig i visst fall. Medlemsstaterna får enligt direktivets artikel 28.8 underrätta kommissionen om fall då annan medlemsstat inte uppfyller sina skyldigheter i fråga om ömsesidigt bistånd. Kommissionen ska då vidta behövliga åtgärder. Detta kan innebära inledande av ett överträdelseärende för att säkerställa uppfyllandet av skyldigheter i fråga om ömsesidigt bistånd. Vid remissbehandlingen av svenska ändringar av filiallagen påpekade flera remissinstanser att det administrativa samarbetet enligt tjänstedirektivet ännu är i sin linda. Samarbetet är beroende av att det sammanhängande systemet för elektronisk kommunika- tion () kommer i gång (se avsnitt 8.10). Utstationeringsdirektivet innehåller bestämmelser om administra- tivt samarbete i samma syfte som tjänstedirektivet, men där finns inga närmare preciseringar om hur samarbetet ska gå till. Direktivet utsäger bara att de offentliga förvaltningar som är behöriga att övervaka nationella arbets- och anställningsvillkor för utstationerad arbetskraft ska samarbeta. Detta gäller EU-rättsligt legitima villkor. Det framgår att samarbetet särskilt ska bestå i att besvara motiverade förfrågningar från andra staters förvaltningar om information beträffande utsändande av arbetstagare till andra medlemsstater, inbegripet uppenbart missbruk eller verksamhet över gränserna som antas vara olaglig (artikel 4.2). Av artikel 4.3 följer vidare att varje medlemsstat ska vidta åtgärder för att informationen om de arbets- och anställningsvillkor som avses i direktivets artikel 3 ska vara allmänt tillgänglig. Direktivet ska alltså göra det möjligt att få uppgifter om företag som utstationerar arbetstagare i genom andra länders förbindelsekontor. Svenskt förbindelsekontor är . I regeringens proposition 2009/10:48, Åtgärder med anledning av Lavaldomen, framhöll regeringen som framgått att roll när det gäller att upplysa utländska arbetsgivare om kollektivavtals- villkor som kan komma att bli tillämpliga varit alltför passiv. I propositionen talas däremot inte om verkets roll när det gäller att få fram information från förbindelsekontor i andra EU-länder där de utstationerande tjänsteutövarna har sitt hemvist. Utredningen anser att här har en viktig roll att fylla, om det t.ex. uppstår svårigheter för arbetstagarorganisationerna att inleda förhandlingar och i övrigt komma i kontakt med utländska arbetsgivare som utstationerar personal i . Förbindelse- kontorens samarbete ska särskilt bestå i att besvara motiverade förfrågningar angående utsändande av arbetstagare till andra medlemsstater, på det sätt som framgått. Det ska sägas att det administrativa samarbete enligt utstationeringsdirektivet inte har fungerat särskilt väl. meddelande om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster25 har kommissionen påpekat att det trots förbättringar när det gäller tillgång till information i enlighet med direktivet finns anledning att granska medlems- staternas sätt att genomföra och tillämpa bestämmelserna om samarbete. Kommissionen bedömer att en effektivisering härvidlag är en förutsättning för att direktivet ska kunna tillämpas på ett bra sätt. Vid avtal om tjänsteproduktion är tillgång till förhands- information om de arbets- och anställningsvillkor som tillämpas i det mottagande landet av stor vikt för att utförandet ska stå i överensstämmelse med de nationella genomförandebestämmelserna till följd av direktivet. Enligt kommissionen kan bristerna förklara att medlemsstaterna tillgriper kontrollåtgärder som går alltför långt i belysning av tolkning av fördraget. Det administrativa samarbetet inom EU och de system som byggs upp på europeisk nivå kring detta utgör en viktig del i uppbyggandet av en fungerande inre marknad, och måste utnyttjas av myndigheterna. Ett viktigt element när det gäller den korrekta tillämpningen av reglerna för den inre marknaden är det stegvisa uppbyggandet av ömsesidigt förtroende. Endast genom ett nära gränsöverskridande samarbete mellan medlemsstaternas behöriga myndigheter kan detta uppnås. Detta har särskilt framhållits i kommissionens rekommendation om åtgärder för att förbättra den inre marknadens funktion av den 29 juni 2009,26 Medlemsstaterna bör sålunda vidta lämpliga och nödvändiga åtgärder för att säkra driften av de gränsöverskridande nät eller elektroniska informa- tionssysten som t.ex. , Rapex, RASFF och samarbetsnätverket för konsumentskydd. Bl.a. måste sörjas för erforderliga resurser. Det är uppenbart att det administrativa samarbetet enligt tjänstedirektivet och utstationeringsdirektivet kommer att bli effektivt endast om det utnyttjas. Utredningen vill peka på att här har möjligheter att ta tillvara i syfte att tillgodose legitima behov av kontroll och tillsyn och kontroll av marknadens operatörer och deras verksamhet. Det förhåller sig också så, att en 25Med underrubriken och möjligheter och värna om skyddet för arbetstagarna. KOM(2007) 304 slutlig. 262009/524/EG, L 176, s. 17. medlemsstat för att i sådana syften kunna vidta nationella åtgärder som medför restriktioner för den fria rörligheten måste kunna påvisa att de möjligheter till fullo utnyttjats som det EU-rättsliga regelverket ger. Utredningen anser det dock stå klart att även det administrativa samarbetet måste vila på förutsättningen att det går att identifiera de utländska tjänsteutövare som i landet erbjuder tjänster av betydande omfattning. Den av utredningen föreslagna anmälnings- skyldigheten för denna typ av tjänster är därför också att se som ett nödvändigt instrument för ett utökat gränsöverskridande administrativt samarbete. 12.9Kravet på det utländska företagets namn i filialens firma Utredningens förslag: Regeln om att företagets utländska namn ska återges i filialens firma bör ändras så att sökanden i händelse av risk för förväxling med svensk firma ges möjlighet att justera namnet i samband med registreringen. Filiallagens 5 § innehåller i första stycket att det utländska företagets verksamhet genom filial i ska drivas under firma, som innehåller företagets namn med tillägg av ordet filial och som tydligt anger företagets nationalitet. Enligt paragrafens andra stycke ska firman tydligt skilja sig från andra bestående firmor som förut har införts i aktiebolagsregistret eller filialregistret. Där föreskrivs bl.a. också att för registrering av filials firma i övrigt gäller vad som föreskrivs i firmalagen (1974:156). En erinran om bestämmelserna rörande förbud mot användning av firma och om hävande av firmaregistrering i firmalagen (1974:156) återfinns i 7 § första stycket. Samma paragrafs andra stycke innehåller en bestämmelse av innebörd att den som i annat fall än som avses i första stycket anser att han lider skada av registrering som gjorts i filialregistret får föra talan om registreringens hävande och om skadestånd hos domstol. Bestämmelserna hör till dem som med endast redaktionella ändringar förts över till filiallagen från den äldre lagen. Bestämmelserna i lagens 5 § tillämpas så, att vid en registreringsansökan gör en förhandskontroll, huruvida företagets firma kan vara förväxlingsbart med en redan registrerad firma i . Härigenom förebyggs immaterialrättsliga tvister i ett senare led.