sou · GXB399 · 2010-01-01 00:00:00 — För fosterhemsplaceringar är möjligheten begränsad efter- som vi mer sällan har träffat personer som varit i samma fosterhem. Det finns dock i vårt material berättelser om händelser i samma fosterhem eller från samma barnhem som på det sättet validerar, det vill säga bekräftar, varandra. Exempelvis har tre män oberoende av var- andra berättat hur de utsatts för sexuella övergrepp av en anställd i ett barnhem. Dessutom finns återkommande berättelser om utsatthet, ensamhet, att aldrig vara något värd etcetera, som går igen i majori- teten av berättelserna. Det som skiljer vår utredning från andra oral history projekt är främst mängden berättelser. Vi redovisar mer än fyrahundra intervjuer i denna delrapport. När vi avslutat vårt arbete kommer mer än 1 000 intervjuer ha genomförts och dokumenterats. Detta är för svenska förhållanden ett mycket stort och helt unikt material. 10.3.3Beroende och oberoende källor Enligt den klassiska källkritiken ska en berättande källa vara obero- ende av påverkan utifrån. Värdet av en källa minskar om det inte är första gången som historien berättas.11 De individer vi träffat och deras livsöden skiljer sig mycket från varandra. En del berättar om vanvård och över- grepp. Andra har talat om sina erfarenheter tidigare. En del har gått i terapi, bearbetat och sökt förklaringar till det som hänt. Ytter- ligare andra har engagerat sig i föreningar för att driva frågan om ersättning och upprättelse. Olika förutsättningar påverkar graden av berättelsernas oberoende och beroende. Det går inte att undvika i en utredning som i efterhand granskar sociala förhållanden i ett samhälle. 11 , 2006, s. 29. Källkritien och minnet - en diskussion Själva intervjun skapas tillsammans av intervjupersonen, den som intervjuar och den som antecknar. Intervjuns struktur och miljö, frågorna, våra personligheter, ålder och kön har också betyd- else för den berättelse som kommer fram. Intervjun i utredningen har därför, som tidigare beskrivits, fått en tydlig struktur för att varje intervjusituation ska vara så lika som möjligt. En god källa ska, enligt klassisk källkritik, helst vara helt opartisk. Men det är sällan sådana källor finns. Den som har intresse i en sak och är part i målet, kan misstänkas för att vara otillförlitlig, ten- densiös. Man kan överdriva eller underdriva, eller utesluta fakta eller använda ett vilseledande språk.12 Vi kartlägger vanvård. Intervjupersonernas berättelser står oemot- sagda. Utredningsdirektiven ger oss, till skillnad från de norska gransk- ningarna, inte möjlighet att kalla in förövare eller vittnen, även om sådana finns. Ingen uppsökande verksamhet får bedrivas. Utred- ningen har inga befogenheter att kalla folk till intervju och förövare får inte pekas ut i det enskilda fallet. I en del fall har berättelserna styrkts av andra personer från insti- tutioner, fosterhem, social barnavård och närsamhället. Vi har också tagit emot berättelser från en handfull personer som tidigare arbet- at på olika institutioner. De har bekräftat den bild som intervjuper- sonerna förmedlat. I vårt uppdrag har inga löften om ersättning funnits med. Det är en skillnad gentemot en del av de utredningar som gjorts i t.ex. och . Hade utredningen haft löften om ersättningar kopplat till vad som framkommit under intervjun, hade förmod- ligen tendensen varit mer problematisk. Många intervjupersoner har motiverat sitt deltagande i inter- vjuerna med att det är ett första steg i riktning mot en upprättelse, att få berätta för en statlig utredning som lyssnar och dokument- erar. Upprättelseperspektivet har ofta varit kombinerat med en för- hoppning om att deras berättelse ska medverka till att dagens barn inte ska drabbas av samma sak. Det finns också de som i inter- vjuerna betonat behovet av ekonomisk kompensation till de drabbade. 12 , 2006, s. 35. Källkritien och minnet - en diskussion 10.4Närhet, tid och plats - minnet Utredningen tar emot berättelser om händelser som skett . Personerna var barn då de var placerade i den sociala barnavården. Är det rimligt att de kan minnas vad de varit med om efter så ? 10.4.1Minnet sviktar med tiden men vi minns det dramatiska Kunskap från de senaste årens forskning har ökat förståelsen för hur minnet kodas, lagras och återskapas. Man skiljer på det semant- iska minnet (det vi vet) och det episodiska minnet (det vi gjort, våra erfarenheter). Generellt kommer det episodiska minnet i fokus när det gäller minnen från barndomen.13 Forskare verkar också ense om att minnen inte är en historia som rullas upp som en film i verklig tid utan en rekonstruktion. Den är påverkad av vad som hänt senare i livet och egna fantasier om vad som skedde. Psykoanalytikern hävdar att minnesforskare är överens om att: vi inte lagrar objektiva ögonblicksbilder av våra tidigare erfarenheter utan snarare bibehåller betydelsen, stämningen och känslorna som dessa upplevelser ger oss. är de också överens om att även om återgivna minnen kan vara en omstrukturerad psykisk verklighet så återspeglar de en kärna av yttre verklighet, av de historiska händelser som ägt rum.14 Psykologen har skrivit en artikel för den norska nationella granskningen av barnhemmen. Han påpekar att sådant som vi gjort som barn är lättare att minnas än enstaka vardagshändelser. Minnet lagras efter människans eget för- hållningssätt till händelsen. Mycket av det vi tror är glömt är sådant som vi inte lade märke till, sådant som vi aldrig kodat in.15 Minnet sviktar med tiden, några händelser försvinner snabbt ur minnet medan andra bleknar långsamt. Detta är det typiska för var- 13Maughan, , , Retrospective reporting of childhood adversity: Issues in assessing long-term recall. 11(1), 1997, s. 22. 14Kaplan, , Barn under Förintelsen - då och : affekter och minnesbilder efter extrem traumatisering, Natur och kultur, , 2003. 15Magnussen , Selvbiografisk langtidshukommelse, bilaga 2 i offentlige utred- ninger (NOU) 2004:23, Barnehjem og specialskoler under lupen – Nasjonal kartlegging av omsorgssvikt og overgrep i barnevernsinstitusjoner 1945-1980, 2004, s. 174. Källkritien och minnet - en diskussion dagliga händelser medan vi bättre minns händelser som var ovänt- ade, spännande eller dramatiska.16 Är det då möjligt att komma ihåg sin barndom ? Maughan och Rutter visar att man generellt kan säga att män- niskans berättelser om sin barndom är rätt stabil. De refererar till en studie där samma personer intervjuades vid 30, 47 och om sina liv och det var inte några större förändringar i deras berättelser. påvisar de att minnen med tiden suddas ut till viss del.17 Det finns en allmänt skeptisk hållning till vad vuxna egentligen kan minnas av sin barndom. Men skriver att modern forskning visar att misstroendet mot barndomsminnen är betydligt överdrivet. I sin bok har han gått igenom forskning och delat med sig av sina egna erfarenheter och slut- satser. Tidiga barndomsminnen är oftast tillförlitliga även om glömska, snedvridning och förvrängning förstås kan ha inträffat. Minnet är ganska korrekt och då speciellt när händelserna är unika, oväntade eller har fått personliga konsekvenser för en person. Där- emot kan negativa minnen vara svåra att få fram, men det kan avhjälpas med stöd av ledtrådar.18 Personer har kommit till utredningen och berättat att de har besökt ett gammalt barnhem eller träffat en person från förfluten tid. Det har fått dem att minnas mer av sin barndom. Arkivmaterialet från den sociala barnavården har också väckt minnen till liv. Fosterföräldrarnas namn kommer fram och platser som de bott på blir mer tydliga när intervjupersonerna har tagit del av materialet. Personer har ringt eller skrivit till oss efter intervjun och berättat att de börjat minnas fler händelser och detaljer. Under själva intervjun har det också hänt att de kommit på sådant som de trodde var glömt. Intervjun har aktiverat minnet. 16Magnussen, 2004, s. 173-75. 17Maughan & Rutter, 1997, s. 22. 18Christianson, 2002, s 108. Källkritien och minnet - en diskussion Det är sällan som intervjupersonerna berättar om erfarenheter som inträffat före tre - ålder. Någon enstaka person har tagit upp erfarenheter från ett till . Forskarna är ganska eniga om att människan i regel inte kan minnas sina första två till . De första minnesbilderna har vi i allmänhet från cirka tre och , men det är först från ålder som vi har mer kontinuerliga minnen.19 menar dock att människor som berättar om minnen inte behöver avfärdas. Händelserna kan ha skett senare i livet. Med andra ord; det som intervjupersonerna säger är minnen från ett till kan ha hänt, men att det skett då de var lite äldre. Många av intervjupersonerna berättar om upplevelser av traumatisk karaktär. Psykologen gör i sin bok en genomgång av stora delar av den forskning som finns runt frågor om minnen och trauman. Bland många andra resultat redovisas forskning som visar att det är ovanligt att man minns traumatiska händelser som inträffat . Om barnet har kunnat verbalisera händelserna de inträffat tycks dock minnen från tidigare ålder kunna återges. En hög grad av stress i samband med en händelse tycks också öka det antal detaljer barnet har av minnet. Trots att forskning således visar att händelser upplevda ålder i regel inte kan återges tycks dock vissa händelser överleva den tidiga barndomens glömska.21 McNally skriver också att en person som har varit utsatt för ett trauma och som har hög grad av verbal förmåga kan ha det lättare för att återge en komplett narrativ berättelse samt ha större kogni- tiva resurser för att komma över effekterna av ett trauma.22 En annan aspekt av traumatiska minnen är hur ofta händelserna inträffade. Minnen från emotionellt traumatiska händelser, liksom 19Christianson, 2002 s. 102-103, 107-108; Maughan & Rutter, 1997, s. 31. 20McNally, ., Remembering trauma, Belknap Press of , , MA, 2003. 21McNally,2003, s. 61. 22McNally, 2003, s. 135. Källkritien och minnet - en diskussion extrema upprepade traumata, är ofta mer korrekta än minnen från enstaka traumatiska händelser.23 anser att utifrån dagens forskningsresultat är det typiskt att man minns traumatiska minnen från barndomen länge och möjlig- heterna att minnas ökar med traumats allvarlighetsgrad.24 Han refererar till en undersökning där tidigare koncentrationslägerfångar fick beskriva sin vardag. Deras beskrivningar jämfördes sedan med material från ett arkiv. Resultaten visade att intervjupersonerna hade mycket gott minne av detaljer kring vardagen efter händelsen. Det visade sig också att de mer extrema händelserna fanns tydligare kvar i minnet än vardagliga händelser.25 skriver att alla minnen, vardagliga som traumatiska, påverkas av yttre omständigheter, våra egna förväntningar och värder- ingar. Han menar att det är ett fundamentalt problem att man faktiskt inte kan veta exakt vad som har hänt. Minnen är inte kopior av det som hänt, utan är ofta förändrade och i många fall sammanblandade med varandra. Flera intervjupersoner har svårt att ange när olika händelser har inträffat. Innebär det att deras berättelser blir mindre trovärdiga för det? Hardt och Rutter menar att människor oftast minns en händ- else, men har svårare att sätta in den i rätt tidsram. Det betyder inte att berättelsen är mindre trovärdig, utan att det är svårare för män- niskor att minnas i vilken ordning händelserna skett.27 10.4.5Underrapportering av misshandel och sexuella övergrepp och har undersökt barn som blivit utsatta för sexuella övergrepp. De visar hur barn tenderar att tränga bort minnen av dessa händelser. Det första som blir påtagligt är att inget barn har själv spontant berättat för någon. Under alla år av övergrepp har barnen hållit tyst och därefter efteråt. [] Det andra som blir tydligt i undersökningen är att barn inte vill minnas eller ibland till och med trängt bort sina tidigare upplevelser. Först vid frågor och senare vid 23Kaplan, 2003, s. 256. 24Magnussen, 2004, s. 177. 25Magnussen, 2004, s. 176. 26Magnussen, 2004, s. 178. 27Hardt & Rutter , s. 260. Källkritien och minnet - en diskussion visning av bilder och videofilmer kan de tillstå att det har hänt. Detta väcker då oftast starka känslor av olust.28 Hardt och Rutter har gjort en genomgång av studier om män- niskors återberättande av minnen från att de blivit sexuellt utnytt- jade, fysiskt misshandlade samt fysiskt och psykiskt negligerade. Studierna i deras material gjordes . En studie handlar om 129 kvinnor vilka som barn blev utsatta för sexuella övergrepp och efter övergreppen fått behandling på ett sjukhus. De fick informa- tion om att det var en uppföljning av den medicinska vård de fått på sjuk- huset. De kände inte till att det var en jämförande studie. Det visade sig att enbart rapporterade om de sexuella övergreppen, 38 pro- cent gjorde det inte. I en annan studie som refereras av Hardt och Rutter redovisas att män som blivit utsatta för sexuella övergrepp rapporterar om detta i än mindre utsträckning. Hardt och Rutter redovisar också studier där vuxna intervjuats efter det att de blivit misshandlade som barn. Misshandeln fanns dokumenterad. När de intervjuades var det enbart av informanterna som berättade om misshandeln från barn- domen.29 och menar att tillgänglig bevisning om övergrepp och försummelse indikerar att när människor berättar om att detta ägt rum, är det förmodligen korrekt. De understryker att internationella undersökningar visar att människor som i sin barn- dom varit utsatta för misshandel, övergrepp och försummelse undervärderar detta som vuxna. Så många som en tredjedel berättar inte om detta när de får frågor om just misshandel, övergrepp och vanvård.30 28Svedin, , , Varför berättar de inte? : om att utnyttjas i barn- pornografi, 1. uppl., Rädda barnen, , 2003. 29Hardt & Rutter, 2004 s. 262-64. 30Hardt & Rutter, 2004, s. 270. Källkritien och minnet - en diskussion 10.4.6Sammanfattning – forskningen om minnet Sammanfattningsvis visar den presenterade forskningen om minnet att vi har våra första minnen från cirka tre och . Det är troligt att människor glömmer neutrala händelser, som av olika anledningar inte kodats in från början eller förlorats längs vägen, för att de inte varit tillräckligt intressanta eller viktiga. Det är lättare att minnas upprepade händelser och traumatiska upplevelser. Studier visar att människor som varit utsatta för misshandel och övergrepp som barn (övergreppen finns dokumenterade) underrap- porterar när de som vuxna ska berätta om sin barndom. 11 Diskussion och förslag Utredningens intervjuer har blottlagt övergrepp och försummelser med ett allvar och en omfattning som inte har skett i . Många av dem som utsatts för övergrepp och försum- melser har fått försöka klara sig, trots svåra trauman från barn- domen. Det är ett svårt och viktigt uppdrag att ta emot och förmedla dessa berättelser om vanvård i den sociala barnavården. Arbetet liknar inget annat jag gjort. I det här kapitlet kommenteras först utredningens resultat. Sedan konstateras att ett tungt ansvar vilar på samhället, i meningen stat och kommun. Ansvaret innebär för det första, att se till att det inter- vjupersonerna berättar om inte upprepas i nutid och för det andra att se till att de drabbade gottgörs. Kapitlet avslutas med diskussion och förslag om hur den sociala barnavården ska kunna förbättra säkerheten för de omhändertagna barnen. Utredningen om vanvård i den sociala barnavården kommer när den är färdig att ha intervjuat cirka 1 000 personer. Den här delrap- porten redovisar resultaten från 404 intervjuer. Det är minst 250 000 personer som har varit placerade av den sociala barnavården under de åtta decennier utredningen omfattar. De som har bjudits in till intervju är personer som anser att de varit utsatta för övergrepp och/eller försummelse, dvs. vanvård, under sin placering i den sociala barnavården. De intervjuade är alltså inte representativa för alla samhällsvårdade barn. Deras berättelser visar dock vad som kan hända när den sociala barnavårdens fosterföräldrar och anställda i institutioner vanvårdar och förgriper sig på barn, när andra instanser inom den sociala barnavården inte utför sin uppgift på det sätt den ska, eller hur illa det kan gå när det blir fel. I den meningen kan utredningen betrak- tas som en . I kapitel 7 redovisas den vanvård som intervjupersonerna beskrivit. Jag kan konstatera att 225 kvinnor och 179 män berättat om en vardag i den sociala barnavården, som präglades av nöd, utsatthet och grymhet. i vårt land är dessa erfarenheter nu De 404 personerna har varit placerade av sammanlagt 130 kom- muner. Det är flera kommuner som varit berörda som vistelsekom- muner eftersom många intervjupersoner varit placerade långt hemifrån och därtill i flera fosterhem och institutioner under sina uppväxtår. Utredningen berör således en mycket stor del av landets kommuner. Alla berättar om försummelse och övergrepp Av resultatkapitlet framgår att av de 404 intervjupersonerna har 343 personer () berättat om övergrepp och försummelse i fosterhem. 249 personer () har berättat om övergrepp och försummelse i institution. Många personer har berättat om vanvård i både fosterhem och institutioner. Omplaceringarna och bristen på information till barnen i sam- band med dessa, har varit så vanligt förekommande att de kan karaktäriseras som en särskild form av vanvård. Flera uppbrott i den sociala barnavården har de flesta råkat ut för. av männen och av kvinnorna uppgav att de hade haft 5 eller flera placeringar. av intervjupersonerna hade haft 10 eller flera placeringar. Det genom- snittliga värdet (räknat som medianen) är fyra placeringar. Alla övergripande kategorier av vanvård utom fysiskt våld med tillhygge () och hot och hotfulla situationer (41 pro- cent) har rapporterats av mer än hälften av intervjupersonerna. 353 personer () har rapporterat om försummelse. gäller övergrepp är den vanligaste övergripande kategorin integri- tetskränkning (346 personer, ). Sexuella övergrepp är det enda området som visar stora skillnader mellan könen. av kvinnorna i jämförelse av männen har berättat att de har varit utsatta för sexuella över- grepp. Sammanfattningsvis har intervjupersonerna berättat att de utsatts för många omplaceringar, fysiskt våld med olika tillhyggen, övrigt fysiskt våld, skadligt tvång, regler och straff, hot och hotfulla situationer, integritetskränkningar, utnyttjats i arbete samt utsatts för sexuella övergrepp och försummelse. I kapitel 7 har utredningen detaljerat redovisat resultat från inter- vjuerna. Det har krävts mod och känslomässiga uppoffringar Utredningens viktigaste uppgift är att intervjua alla som vill berätta om försummelse och övergrepp som de utsatts för under pla- ceringar i den sociala barnavården. Det har krävts mod och i många fall känslomässiga uppoffringar av intervjupersonerna för att berätta om det som föreligger som utredningens resultat. Flera personer har tidigare inte ens berättat för sina närmaste. Många intervjupersoner har uttryckt tillfredsställelse med att en statlig utredning lyssnar och dokumenterar deras berättelse. Flera hoppas att deras beskrivning ska bidra till att dagens barn inte ska drabbas av samma övergrepp och att det för dem personligen ska bli en senkommen upprättelse för vad de fick utstå i barndomen. De flesta önskar att stat och kommun inleder en gott- görelseprocess av det slag som liknande utredningar i andra länder lett fram till. 11.1.2Liknande resultat i andra länder De resultat som presenteras i den svenska granskningen av den sociala barnavården har motsvarigheter i andra länder. Berättelserna från , , och skulle kunna vara hämtade från vår utredning. Sammantaget finns det flera likheter när man jämför vår utredning med internationella motsvarigheter: De placerade barnen har i de flesta fall varit avskurna från andra vuxna än de som vårdat dem. Barnen har varit maktlösa gentemot fosterföräldrar och insti- tutionspersonal inom den sociala barnavården, liksom i förhåll- ande till tjänstemän och politiker i densamma. Maktlösheten har inneburit att barnen sällan talats med eller blivit trodda när de berättat om missförhållanden. Maktlösheten gäller också när de biologiska föräldrarna, som antingen med tvång eller frivilligt fått sina barn omhänder- tagna, berättat om missförhållanden under barnens placeringar. I flera länder har det funnits ett bristande intresse från omvärl- den, grannar, skola, hälso- och sjukvård, rättsvårdande myn- digheter etc. att ingripa till skydd för de samhällsvårdade barnen. De som har haft det direkta ansvaret för placering och uppfölj- ning (den sociala barnavården) har inte gjort sin del av arbetet. Säkerheten för de samhällsvårdade barnen har varit underordnad andra prioriteringar hos stat och kommun. Det har sällan inneburit konsekvenser för förövarna att förgripa sig på samhällsvårdade barn. (Få förövare är lagförda) Det är medias avslöjanden – inte tillsynsmyndigheters – som gjort det politiskt nödvändigt att granska berättelser om en för- lorad barndom. 11.1.3Den sociala barnavården har inte följt lagar och rekommendationer Högre medvetenhet förr om risker i samhällsvården Det fanns tidigt en medvetenhet om riskerna med placeringar av barn, särskilt i fosterhem. Därför har bl.a. täta besök från inspektörerna rekommenderats. Någonstans på vägen tycks medvetenheten om riskerna i sam- hällsvården bytts mot en mer godtrogen inställning till kontroll och uppföljning av placeringarna. Den senare hållningen verkar, enligt tillsynsrapporter och utredningar, fortfarande prägla delar av den sociala barnavården. Barnskyddsutredningen1 har därför ansett det nödvändigt att rekommendera lagstiftning på området för att kommunerna på ett bättre sätt ska garantera säkerheten för de av samhället vårdade barnen. stod det att läsa i handböckerna att inspektören skulle göra återkommande besök och tala enskilt med barnen som var placerade i fosterhem: I ombudets [inspektörens, vår anmärkning] intresse bör ligga att kom- ma till tals på tu man hand med barnet självt, då det hunnit en ålder, som möjliggör detta. Samtalet bör då anordnas helt naturligt genom att t.ex. följa barnet ut i det fria till en lekplats o. dyl. Äger man barnets förtroende, yppar sig lätt ett tillfälle att få det att tala ut, berätta hur det trivs, hur det anser sig behandlat o.s.v. Under sådana samtal är emellertid av vikt att icke ställa till detsamma rent suggestiva frågor, vilka liksom lägga svaren i barnets mun, t.ex. Här har du det ju riktigt trevligt eller hur?2 Motsvarande råd fanns om hur inspektören skulle tala med barn som var placerade i institutioner. , efter handbokens råd, har många inom den sociala barnavården talat om behovet av att utveckla kunskap om samtal med barn, bl.a. vid besök i fosterhem och institutioner. Dessutom fick kommuner utvecklingsmedel från staten till detta ända in . Det ansågs vara något nytt. Vad hände med den äldre kunskapen? Uppföljning och tillsyn har nonchalerats Många intervjupersoner minns inga besök alls från den sociala barnavården och flera har berättat att tjänstemannen inte talade med dem alls när det förekom tillsyn och uppföljning. I de fall barnen kom till tals var det ovanligt att någon litade på deras berättelser. Det gällde också när någon biologisk förälder slog larm om missförhållanden i fosterhem eller institution. Lagar, råd och handböcker har rekommenderat regelbundna åter- kommande uppföljningar liksom enskilda samtal med barnen. I kon- trast mot detta står den kommunala praktiken. 1SOU 2009:68, Lag om stöd och skydd för barn och unga (LBU), 2009. 2Barkman, , , , , Tillsyn över fosterbarnsvården, , , 1931, s. 29. Kommunerna har genom decennier och in i modern tid kriti- serats för att inte klara elementära lagstiftade krav på säkerhet för de samhällsvårdade barnen. Flera utredningar, senast Barnskydds- utredningen har påpekat detta. Den skriver i sitt betänkande som remissbehandlades : Problemet att barn och unga inte besöks eller kommer till tals med sina socialsekreterare har återkommande rapporterats.