sou · GYB387 · 2010-12-07 00:00:00 — Det betyder att beslut måste fattas innan preskription inträder eller klagomålet av olika andra skäl blir utan betydelse, t.ex. till följd av att ett beslut om utvisning, husrannsakan eller annan tvångsåtgärd redan har verk- ställts eller att ett straff har avtjänats. Ett liknande resonemang kan föras i fråga om tvångsomhändertagande av barn (jfr T.P. mot , dom , där fann att en domstols möjlighet att se till att ett barn återfördes till föräldrarna efter beslutet om tvångsomhändertagande inte utgjorde ett effektivt rättsmedel). För att rättsmedlet ska vara effektivt krävs också att den dom eller det beslut som rättsmedlet leder fram till kan verkställas (jfr Iatridis mot , dom ). Om verkställighet av olika skäl inte sker, kan det innebära ett åsidosättande av effekti- vitetskravet. Detsamma gäller om det beslut varigenom ett över- klagat beslut upphävs görs verkningslöst genom att det ersätts med ett nytt beslut av samma eller liknande innehåll. Krav på effektiv och opartisk utredning I vissa fall består rättsmedlet i en anmälan om brott eller en begäran om utredning. Det gäller ofta påståenden om att personer har miss- handlats eller dödats av polis, militär eller andra personer inom ordningsmakten under oklara omständigheter, men även andra fall där myndigheterna kan ha överträtt sina befogenheter eller på annat sätt handlat felaktigt i strid med konventionens krav. Flera av dessa mål rör (se bl.a. domarna i målen Aksoy, ; , , och , ). Kravet på effektiv utredning enligt artikel 13 är särskilt viktigt i fall som innefattar kränkning av artiklarna 2 och 3 (Z m.fl. mot , dom , § 109). Det hänger delvis samman med synsätt att dessa artiklar är konventionens mest väsentliga bestämmelser (se nästföl- jande avsnitt). För att utredningen ska kunna utföras på ett effektivt sätt, krävs att ärendet handläggs opartiskt. När polisen utreder anklagelser mot personer inom poliskåren kan det finnas skäl att pröva om kravet på opartiskhet och på ett effektivt rättsmedel är uppfyllt. Det bör också finnas möjlighet att ålägga de personer som kan bidra med upplysningar att uttala sig. Vidare måste anhöriga till Rätten till ett effektivt rättsmedel - artikel 13 i personer som försvunnit eller avlidit få insyn i utredningen. Ett annat krav är att utredningarna, när de resulterar i slutsatsen att en polisman eller annan tjänsteman begått ett brott, följs av åtal eller disciplinära åtgärder. Möjligheterna att fastställa och utkräva ansvar är således av väsentlig betydelse. Vad som sagts hänger delvis samman med möjligheten att på nationell nivå få kompensation eller skadestånd – som också är ett rättsmedel enligt artikel 13 – vid åsidosättande av en rättighet enligt konventionen. Det gäller särskilt i fråga om klagomål som rör artiklarna 2 och 3. Om saken inte har utretts ordentligt kan klaganden nämligen gå miste om möjligheterna att med utsikt till framgång väcka talan om skadestånd mot berörda myndigheter (jfr , s. 434, se även nästföljande avsnitt). Som tidigare nämnts är det i stora delar upp till konventions- staterna att välja på vilket sätt de ska tillgodose kraven på ett effektivt rättsmedel i artikel 13. Även om skadestånd kan vara ett effektivt rättsmedel, kan något uttryckligt krav på att skadestånd ska utgå i vissa situationer inte utläsas i artikeln. En annan sak är att frånvaron av andra rättsmedel eller den omständigheten att ett beslut som syftar att ge rättelse av olika skäl inte har någon praktisk effekt kan medföra att den återstående möjligheten för att uppfylla kraven i artikel 13 i praktiken är att utge ekonomisk kompensation. Frågan om artikel 13 i sig kan grunda en rätt till skadestånd ska också skiljas från möjlighet att döma ut skälig gottgörelse för en konstaterad kränkning av kon- ventionen enligt artikel 41 (denna bestämmelse redogörs för när- mare i avsnitt 3.5 nedan). Inom några områden har uttalat att skade- stånd i princip ska utgöra en del av de rättsmedel som en klagande som lidit ekonomisk och ideell skada ska ha till sitt förfogande enligt artikel 13. Det rör framför allt brott mot rätten till liv och förbudet mot tortyr i artiklarna 2 och 3 i konventionen. Skälet till det är att dessa artiklar, enligt vad domstolen har uttalat i bl.a. fyra mål mot , anses vara de mest väsentliga eller grund- läggande i konventionen. (Se den nämnda domen Z m.fl., § 109; Keenan, dom , § 130; och , dom , § 97 och Bubbins, dom den Rätten till ett effektivt rättsmedel - artikel 13 i SOU 2010:87 , § 171; se även Öneryildiz mot , dom , § 147 samt m.fl., s. 562–563, m.fl., s. 567–568, not 6 och m.fl., s. 141 med hänvisningar.) Omständigheterna i mål som rör dessa artiklar kan variera. Fallet Keenan handlade om myndigheternas sätt att behandla en psykiskt sjuk man som sedermera begick självmord i häkte (jfr även vad som sagts om staternas positiva förpliktelser, avsnitt 3.2.7 ovan). I målet Z m.fl. prövades de sociala myndigheternas underlåtenhet att vidta åtgärder för att omhänderta eller på annat sätt skydda fyra barn som for illa hos sin mamma. I Bubbins hade en man skjutits till döds av en polisman under en polisoperation och målet rörde dödsmisshandel i ett fängelse. Det är inte klart om skadestånd ska kunna utgå i fall som rör tvångsomhändertagande av barn eller liknande ingrepp i privat- och familjelivet enligt artikel 8. I det ovan nämnda målet T.P. hade det dröjt innan en domstol fick möjlighet att pröva omhändertagandet och separationen ansågs ha förorsakat klagandena psykisk skada under den tiden. (Grand Chamber, dvs. i stor sammansättning) fann att det i borde ha funnits ett förfarande som möjliggör en prövning av de lokala myndigheternas skadeståndsansvar vid fullgörande av sina upp- gifter och av eventuella krav på kompensation (§ 109). Eftersom påståendet om kränkning av klagandenas rätt till respekt för familjelivet och krav på ersättning för skada till följd av detta inte kunde prövas, blev slutsatsen att artikel 13 hade kränkts (§ 110). I samma mål uttalade domstolen att artikel 13 inte bara ställer ett krav på att det finns ett förfarande som avser att fastställa om staten eller behöriga företrädare för staten handlat felaktigt i för- hållande till den påstådda konventionskränkningen (§ 107, jfr vad som sagts ovan om kravet på effektiv utredning). Därutöver fann domstolen att kompensation för den ekonomiska och icke-ekono- miska skadan som förorsakats en klagande i förekommande fall i princip borde vara tillgängligt som en del av gottgörelsen (in appropriate cases, compensation for the pecuniary and non-pecuniary damage flowing from the breach should in principle be available as part of the range of redress). Det är oklart hur långt detta allmänna uttalande sträcker sig i fråga om skadestånd som effektivt rättsmedel vid kränkning av olika konventionsrättigheter (frågan diskuteras bl.a. av , Damages for Violations of ECHR Rights: the Swedish Example, Rätten till ett effektivt rättsmedel - artikel 13 i Swedish Studies in European 2006 s. 97 f., se även , 2006 s. 553 f.). I många fall anses möjligheten att föra talan om skadestånd vara tillräckligt för att motsvara kraven i artikel 13 (mot , §§ 37–40; möjligheten att föra skadeståndstalan rörande användning av kroppsbestraffning i en skola ansågs vara ett effektivt rättsmedel, se även avsnitt 3.2.7 ovan). För att ett rätts- medel i form av skadestånd ska vara effektivt krävs dock att rätten är tillräckligt vidsträckt för att omfatta de omständigheter som klagomålet rör (jfr s. 429 med hänvisning till mot , dom , där skadestånd på grund av polisens handlande vid en husrannsakan bara kunde utgå om poli- sen hade handlat i ond avsikt). Det sagda hänger även samman med vad som sagts ovan i fråga om omfattningen av de nationella myndigheternas prövning. Om det inte är möjligt att få skadestånd ens för klart felaktiga beslut som myndigheter fattat i sin myndighetsutövning kan detta under vissa omständigheter innebära en kränkning av artikel 13 (T.P. Frågan om möjligheten att få skadestånd enligt 3 kap. 2 § SkL kunde anses utgöra ett effektivt rättsmedel prövades i Försäkrings- och mot (dom ). I målet hade klagandebolaget ålagts att betala konkurskostnader trots att tingsrättens beslut om konkurs seder- mera hade upphävts av . Någon skadeståndstalan mot staten hade inte förts. konstaterade att det inte fanns omständigheter som tydde på att underinstansernas bedömning var godtycklig eller vårdslös. Vidare noterades Högsta domstolens uttalanden i NJA 1994 s. 654 om att det för skade- ståndsansvar enligt 3 kap. 2 § SkL inte räcker med att en domstol har gjort en bedömning i rätts- och bevisfrågor som kan ifråga- sättas, utan att endast uppenbart oriktiga bedömningar kan betrak- tas som culpösa (se avsnitt 2.5.3 ovan). Mot den bakgrunden fann – förutom att den inte godtog regeringens invändning om att inhemska rättsmedel inte hade uttömts – att en skadeståndstalan inte kunde ge lindring i fråga om intrånget i klagandens egendomsskydd. Eftersom inga andra rättsmedel fanns till buds, blev slutsatsen att artikel 13 hade kränkts. I fall där en klagande har tillerkänts ersättning har Europadom- stolen understrukit vikten av att betalning sker (jfr den ovan Rätten till ett effektivt rättsmedel - artikel 13 i nämnda domen Öneryildiz mot , §§ 152–155; för- dröjning vid utbetalning av ersättning till nära anhöriga vid dödsfall innebar kränkning av artikel 13). Såvitt avser mål om långsam handläggning kan skadestånd enligt praxis vara ett effektivt rättsmedel enligt artikel 13. Frågan behandlas i ett särskilt avsnitt nedan (såvitt avser den särskilda bestämmelsen om skadestånd i artikel 5 § 5 i konven- tionen, se nästföljande avsnitt). 3.3.8Artikel 13 i förhållande till andra konventionsrättigheter Som tidigare nämnts gäller artikel 13 bara i fråga om motiverade påståenden om kränkningar av andra rättigheter i konventionen eller dess tilläggsprotokoll. Det medför att artikeln ibland absor- beras av andra artiklar och att någon särskild prövning enligt artikel 13 inte aktualiseras (angående det närmare sambandet mel- lan artikel 13 och andra konventionsartiklar, se van Dijk m.fl., s. 1011 f. och m.fl., s. 568 f.). Som typexempel kan nämnas rätten till domstolsprövning av lagligheten av ett frihetsberövande (artikel 5 § 4). Ett ytterligare exempel utgörs av rätten till domstolsprövning och tillgång till domstol vid prövning av civila rättigheter och skyldigheter eller anklagelse för brott (artikel 6 § 1). I båda fallen ställer artiklarna 5 och 6 mer långtgående krav inom sina respektive tillämpnings- områden än artikel 13. De tillämpas då ofta i stället för artikel 13 i egenskap av en sorts lex specialis (se särskilt van Dijk m.fl., s. 1017, not 109 med hänvisningar). Den som har fått ett beslut om frihets- berövande prövat av enligt artikel 5 § 4 har således inte någon ytterligare rätt till rättsmedel enligt artikel 13 (jfr Brogan m.fl. mot , dom , § 68). Skadeståndsfrågor i anslutning till frihetsberövande regleras för övrigt genom en särskild bestämmelse i artikel 5 i konventionen. Enligt artikel 5 § 5 ska var och en som har arresterats eller på annat vis berövats friheten i strid med bestämmelserna i artikel 5 ha rätt till skadestånd. I fall där konstaterade kränkningar av artikel 5 inte medger möjlighet att föra skadeståndstalan vid nationell domstol kan detta innebära en kränkning av artikel 5 § 5 (jfr den ovan nämnda domen A. m.fl. mot , § 229). Även i den be- Rätten till ett effektivt rättsmedel - artikel 13 i märkelsen utgör artikel 5 således en sorts lex specialis i förhållande till artikel 13. Förhållandet mellan artikel 6 och artikel 13 är lite mer kompli- cerat, eftersom artikel 6 § 1 omfattar flera olika rättigheter. Dess- utom uppställs särskilda krav för brottmålsprocessen i artikel 6 § 2 och 6 § 3. När det gäller den grundläggande rätten till domstols- prövning och tillgång till domstol är emellertid resonemanget om lex specialis tillämpligt. En prövning enligt artikel 6 är således tillräcklig och någon ytterligare fråga rörande kränkning av artikel 13 uppkommer inte. (Jfr mot , dom , där konstaterade en kränkning av artikel 6 och fann att det inte var nödvändigt att pröva klagomålet enligt artikel 13.) Såvitt avser rätten till effektivt rättsmedel i mål om långsam handläggning gäller numera att en konstaterad kränkning av artikel 6 § 1 i det hänseendet inte utesluter en tillämpning av artikel 13. Sedan domen i målet Kudla krävs således att staterna i sina natio- nella rättsystem har ett effektivt rättsmedel mot långsam rätt- skipning (se nästföljande avsnitt). kan avsaknaden av ett rättsmedel, för att få en fråga om långvarig kontroll av korrespondens och andra ingrepp i privat- och familjelivet prövad, innebära en kränkning av de processuella garan- tier som enligt praxis innefattas i artikel 8. Det utesluter dock inte en tillämpning av artikel 13 och att en kränk- ning av denna artikel kan komma i fråga (jfr , s. 433 med hänvisningar). I andra sammanhang har domstolen funnit det till- räckligt att konstatera en kränkning av artikel 8, t.ex. i fråga om beslut om rätt till umgänge som inte verkställts, och därutöver inte prövat klagomålet enligt artikel 13 (jfr mot , dom , § 74). Artikel 13 har haft en särskild betydelse i mål med anknytning till den oroliga regionen i sydöstra , som är ett starkt fäste för den kurdiska självständighetsrörelsen (m.fl., s. 574). I flera sådana mål har klagandena gjort gällande att de turkiska säker- hetsstyrkorna har tvingat dem från deras hem och förstört deras egendom i strid med artikel 8 i konventionen och artikel 1 i första tilläggsprotokollet. har utredningen i målet inför Europa- domstolen varit bristfällig och inte medgett slutsatsen att de nämnda artiklarna har kränkts. I några fall har i stället fällts för att inte på ett tillräckligt effektivt sätt ha utrett påståendena om förstörelse av egendom enligt artikel 13. Rätten till ett effektivt rättsmedel - artikel 13 i Som tidigare nämnts finns bestämmelser i konventionen som ställer särskilt höga krav på att de nationella myndigheterna utför en effektiv undersökning för att utreda påståenden om konven- tionsbrott. Det gäller framför allt beträffande artiklarna 2 och 3. Dessa bestämmelser innefattar ganska långtgående krav på utred- ning vid misstankar om konventionsbrott. Avsaknaden av en effek- tiv utredning i sådana fall kan resultera inte bara i en kränkning av artiklarna 2 eller 3, utan även av artikel 13 (jfr , s. 434). Det gäller särskilt i fall av allvarliga och upprepade kränkningar av de mänskliga rättigheterna som förekommit i i (m.fl., s. 573 f.). 3.4Rätten till ett effektivt rättsmedel i mål om långsam handläggning En mycket vanligt förekommande måltyp i rör rätten i artikel 6 § 1 att få sitt mål avgjort inom skälig tid (angående kriterierna för bedömningen m.m., se avsnitt 3.2.2 ovan). I fall där tidigare konstaterade att artikel 6 § 1 hade över- trätts på grund av att en rättegång pågått längre än en skälig tid brukade domstolen anse att det inte var nödvändigt att även pröva frågan om eventuell överträdelse av artikel 13 (se Kudla, § 147 med hänvisningar). Rättsläget ändrades dock genom principavgörandet i målet Kudla mot . Avgörandet ska ses mot bakgrund av den stora tillströmningen av mål om alltför långa handläggnings- tider till (Kudla, § 148). I Kudla konstaterades således att artikel 13 hädanefter får anses kräva att staterna i sina nationella rättssystem har ett effektivt rättsmedel mot alltför långsam rättskipning. I domen understryks bl.a. Strasbourgsystemets subsidiära karaktär i förhållande till de nationella rättssystemen och vikten av att konventionsstaterna ser till att påståenden om kränkningar av konventionen i första hand tas om hand på nationell nivå. Den mest tydliga konsekvensen av Kudla-domen är att en kränkning av artikel 13 i mål om långsam handläggning kan före- komma vid sidan av en kränkning av artikel 6. Den efterföljande frågan är då vilken typ av rättsmedel som kan komma i fråga för att tillgodose kraven i artikel 13. I domen konstaterades – i enlighet Rätten till ett effektivt rättsmedel - artikel 13 i med tidigare praxis – att flera rättsmedel sammantagna kan uppfylla kraven i artikel 13, trots att ett rättsmedel sett för sig inte helt och hållet gör det (Kudla, § 157, angående begreppet aggregate of remedies, se avsnitt 3.3.3 ovan). Vidare noterades att ett effektivt rättsmedel i mål om långsam handläggning kan utgöras dels av rättsmedel av- sedda att förebygga en påstådd kränkning eller att se till att en på- gående kränkning inte fortsätter, dels av rättsmedel som ger fullgod eller adekvat gottgörelse (Kudla, § 158). I enlighet med avgörandet i Kudla har i många mål prövat om det i inhemsk rätt finns ett effektivt rättsmedel mot långsam handläggning i den mening som avses i artikel 13. Praxis har således utvecklats i fråga om vad som kan anses utgöra ett effektivt rättsmedel för klagande som på rimlig grund kan hävda att den inhemska processens längd inte uppfyller kravet i artikel 6. (En närmare analys av aktuella frågeställningar samt rätts- praxis återfinns bl.a. i Directorate General of Human Rights and Legal Affairs, The Improvement of Domestic Remedies with Parti- cular Emphasis on Cases of Unreasonable Length of Proceedings, , 2006 och European Commission for Democracy through [Commission eller ], Study on the Effectiveness of National Remedies in Respect of Excessive Length of Proceedings, CDL-AD [2006]036.) 3.4.2Efterföljande praxis – domarna mot Möjligheten att använda preventiva eller kompensatoriska rättsmedel har utvecklat sin syn på vad som kan anses utgöra ett effektivt rättsmedel vid kränkning av rätten till rättegång inom skälig tid. Det har bl.a. skett i flera mål mot , som är en av de konventionsstater som har flest sådana klagomål vid . Uppe till bedömning i dessa mål har även varit de skadeståndsnivåer som har tillämpats av nationella domstolar och myndigheter, liksom de närmare omständigheterna kring betalning av skadestånd. De mål som oftast refereras till i sammanhanget är några av de domar som i stor sammansättning meddelade avseende (Apicella, Cocchiarella, Pizzati, Scordino, Zullo, Musci, Procaccini samt Mostacciuolo [No. 1 och 2]). De principer som fastlagts i dessa mål har upprätthållits i efter- Rätten till ett effektivt rättsmedel - artikel 13 i följande praxis (jfr Sürmeli mot , dom och mot [No. 2], dom , i båda målen konstaterades kränkning av artikel 13). I flera av de italien- ska målen, inklusive dem som nämnts, har tillämpningen av den italienska lagstiftningen om skadestånd till följd av långsam handläggning granskats (den s.k. Pinto-lagen). Den centrala frågan i målen var om de ersättningar som dömts ut var tillräckliga och således om klagandena uppfyllde victim- kravet i artikel 34 (se avsnitt 3.3.6 ovan). De uttalanden som gjor- des har emellertid också en mera allmän betydelse för definitionen av ett effektivt rättsmedel mot oskäligt långsamma rättsprocesser (jfr Scordino, § 182 och Pellonpää, s. 562). bör förtyd- ligas att artikel 13 inte prövades i Grand Chamber-domarna avseende . Den omständigheten att ett utdömt skadestånd på nationell nivå varit lågt har i visst fall inte heller inneburit att ett rättsmedel är ineffektivt (jfr Zarb mot , dom , se även , s. 433). I Scordino uttalade domstolen att den bästa lösningen i mål om långsam handläggning är preventiva åtgärder som avser att för- hindra att handläggningen inte uppfyller kravet (s.k. preventivt eller påskyndande rättsmedel). underströks att ett sådant rättsmedel kan vara otillräckligt i stater där det före- kommer kränkningar av artikel 6 § 1 och där handläggningstiden redan har överskridit den tid som anses skälig. Vidare uteslöts inte möjligheten för en konventionsstat att enbart införa ett rättsmedel av kompensatorisk karaktär (compensatory remedy), dvs. ett rätts- medel som innebär någon form av gottgörelse för redan begångna kränkningar (t.ex. skadestånd eller straffnedsättning). I detta avseende uttalade domstolen följande (Scordino, §§ 183–187): The best solution in absolute termes is indisputably, as in many spheres, preventionWhere the judicial system is deficient in this respect, a remedy designed to expedite the proceedings in order to prevent them from becoming excessively lengthy is the most effective solution. Such a remedy offers an undeniable advantage over a remedy affording only compensation since it also prevents a finding of successive violations in respect of the same set of proceedings and does not merely repair the breach a posteriori, as does a compensatory remedy of the type provided for under Italian law for example. The Court has on many occasions acknowledged that this type o remedy is effective in so far as it hastens the decision by the court concerned//...It is also clear that for countries where length-of- proceedings violations already exist, a remedy designed to expedite the Rätten till ett effektivt rättsmedel - artikel 13 i proceedings – although desirable for the future – may not be adequate to redress a situation in which the proceedings have clearly already been excessively long. Different types of remedy may redress the violation appropriately. The Court has already affirmed this in respect of criminal proceedings, where it was satisfied that the length of proceedings had been taken into account when reducing the sentence in an express and measurable (see v. , no. 26390/95, § 27, 26 2001). Moreover, some States //have understood the situation perfectly by choosing to combine two types of remedy, one designed to expedite the proceedings and the other to afford compensation//However, States can also choose to introduce only a compensatory remedy, as has done, without that remedy being regarded as ineffective (see Mifsud, cited above). När det gäller valet av tillvägagångssätt för att tillhandahålla ett effektivt rättsmedel, betonade domstolen att konventionsstaterna har en viss handlingsfrihet. Särskilt underströks att de konventions- stater som vidtagit betydande åtgärder genom att införa ett kom- pensatoriskt rättsmedel måste ges en bredare bedömningsmarginal i det hänseendet än vad som annars hade varit fallet (Scordino, § 189): Where a State has taken a significant step by introducing a com- pensatory remedy, the Court must leave a wider of appre- ciation to the State to allow it to organise the remedy in a consistent with its own legal system and traditions and consonant with the standard of living in the country concerned. It will, in particular, be easier for the domestic courts to refer to the amounts awarded at domestic level for other types of damage – personal injury, damage relating to a relatives death or damage in defamation cases, for example – and rely on their innermost conviction, even if that results in awards of amounts that are lower than those fixed by the Court in similar cases. Det bör förtydligas att ett kompensatoriskt rättsmedel måste vara tillgängligt inte bara för avslutade, utan även pågående processer där klaganden har ett motiverat påstående om att rätten till hand- läggning inom skälig tid har åsidosatts och något annat rättsmedel inte står till buds (Mifsud mot , § 17 och Šoc mot , dom ). Närmare om kraven på ett kompensatoriskt rättsmedel Även om tolkningen och tillämpningen av nationell lag i första hand är en fråga för de nationella domstolarna, underströks i Scordino att den måste ske i enlighet med konventionens principer såsom de Rätten till ett effektivt rättsmedel - artikel 13 i kommer till uttryck i domstolens praxis (Scordino, §§ 190–191). Vidare betonades att subsidiaritetsprincipen inte innebär att dom- stolen frånsäger sig all kontroll över resultatet av användningen av de inhemska rättsmedlen. Skälet till det var att rätten till en rättvis rättegång och de övriga rättigheterna enligt artikel 6 – som enligt domstolen har en viktig plats i ett demokratiskt samhälle – annars skulle kunna komma att urholkas.