sou · GXB368d3 · 2010-01-01 00:00:00 — I det följande skall vi via några texter32 - som utifrån olika utgångspunkter beskriver socialarbetarnas insatser – belysa en del principiella problem i samband med de utredande arbetsuppgifterna Den första studien är en s.k. vinjettstudie genomförd av och där man sökt att komma åt hur socialarbetare tänker i fråga om ansvar och insatser när det gäller den sociala barnomsorgen.33 En vinjettstudie kan exempelvis innebära att man presenterar ett i princip autentiskt case – en vinjett – för socialarbetare som skall bedöma vilka påtgärder man anser lämpliga, som redovisar hur allvarligt man ser på saken ovs.. I vissa studier kan undersökningen innebära att man presenterar informationen stegvis, ofta så att det framkommer mer och mer allvarliga omständigheter i saken. När – och i samband med vilka nya informationer – ändrar då socialarbetarna sin strategi vid arbetet med familjen? I /studie använde man sig av ett antal vinjetter som var och en byggde på en autentisk förebild. Den primära grunden för urvalet av vinjetter var att de skulle representera – och tillsammans täcka – ofta förekommande problemställningar vid arbete med barn och unga. Vinjetterna berör följande problem: (1) en familj där barnet vanvårdas när det gäller den fysiska omvårdnaden och stimulansen av barnet; (2) en familj med en svagt begåvad mamma; (3) en familj med en kriminell och våldsbenägen ungdom; (4) en familj där det finns misstanke om att en liten pojke blir utsatt för fysisk misshandel; (5) en familj där det finns uttalat alkoholmissbruk; (6) berättar föga om hur utredning och handläggning går till i praktiken – något som man inte heller utger sig för att göra. Det finns en hel del forskning genomförd på olika ambitionsnivåer när det gäller det utredande arbetet inom . En av mest notoriska kritiker är som vigt sitt vetenskapliga liv åt att beskriva utredningsarbetets inom brister, se t ex , Kritisk utredningsmetodik, Liber utbildning . 32I denna framställning diskuteras endast tre arbeten och det finns alltså inga ambitioner att ge en s k kunskapsöversikt när det gäller insatser inom den sociala barnavården. Avsikten är i stället att påvisa några principiellt viktiga frågor som rör verksamhetsfältet. 33Tine och : Taerskler for anbringelse. En vignetundersogelse om socialforvaltningernes vurderinger i bornesager, . Den danska studien har en nackdel – den är dansk! Undersökningens genomförande och diskussionen i anslutning till resultaten har emellertid sådana förtjänster att denna vinjettstudie har valts bland flera alternativ. En svensk studie som också har betydande förtjänster är , och : Barnavårdsutredningar i sex kommuner – en vinjettstudie, 2000:3, . Denna studie redovisas bland annat i socialt arbete, sid. 85-88. en familj där mamman har psykiska problem och (7) en familj som önskar att få tillbaka ett barn som placerats frivilligt i familjehem. Inalles 38 socialarbetare (sagsbehandlere) från elva kommuner ingick i studien. Vid kommunurvalet lade man sig vinn om att få med kommuner med höga tal för frekvensen omhändertagande/placering (anbringelse) av barn, men också kommuner där frekvensen anbringelser var lågt eller genomsnittligt. Urvalet av deltagare i studien innebar försök att få med vanliga socialarbetare. Nästan alla av socialarbetarna hade en socionomutbildning, men endast ett fåtal hade en vidareutbildning efter grundutbildning. Erfarenheterna av arbete inom den sociala barnavården var starkt varierande från långvarig erfarenhet till begränsad erfarenhet. Variationen i ålder bland socialarbetarna var stor från strax till inemot . De flesta () av deltagarna var kvinnor. Metodiken vid själva undersökningen innebar att socialarbetarna arbetade med de presenterade vinjetterna ; de besvarade forskarnas frågor skriftligt och de deltog i gruppintervjuer tillsammans med kollegor. De centrala frågeställningarna socialarbetarna ställdes inför var dessa: (1) hur värderas familjens och barnets situation? (2) Vad lägger man speciell vikt på vid denna värdering? (3) Vilka insatser vill man genomföra utifrån den information man fått (förebyggande insatser, placering med föräldrarnas medgivande, omhändertagande utan samtycke)? Med vilka grunder motiverar man sitt ställningstagande? (4) vilka förväntningar har man på insatsens verkningar? (5) Hur värderar man barnets prognos? Några av resultaten 34 Undersökningens huvudresultat är ett intressant paradoxalt förhållande. Genom alla de olika vinjetterna finns det teman, där socialarbetarna resonerar på ett mycket likartat sätt – alltså oavsett problemets karaktär i den vinjett som diskuteras. Det finns en mycket tydlig och koherent socialarbetardiskurs, ett gemensamt språk som alla talar och förstår. I denna mening finns det alltså en mycket tydlig professionell identitet för socialarbetarnas del. Det är intressant att reflektera över hur socialarbetarna tillägnat sig denna gemensamma förståelse av världen – var detta en bakgrund redan innan man valde studieinriktning, eller har man tillägnat sig detta professionella perspektiv under utbildningen? Eller efter det att man i samarbete med kollegor genomfört insatser av olika karaktär och dignitet? Och så paradoxen: ett av studiens tydligaste resultat var att socialarbetarna visade starka överensstämmelser sinsemellan i sitt sätt att tänka. Det fanns emellertid olika uppfattningar på praktiskt taget alla punkter, när det gällde att bedöma sakförhållandena i de presenterade barnomsorgsärendena. Detta är undersökningens huvudresultat – delaspekter av detta resultat redovisas i de följande avsnitten (i anslutning till de fem frågeställningarna här ovan). Skillnader i socialarbetarnas bedömningar Den bristande överensstämmelsen mellan socialarbetarnas bedömning av saken kan sammanfattas i fem punkter: (1) hur allvarligt saken skall bedömas, (2) vilka argument anser man skall läggas vikt på vid bedömningen av sakens allvarlighetsgrad, (3) skall insatsen vara förebyggande eller är någon form av anbringelse nödvändig, (4) vilket slag av anbringelse är mest ändamålsenlig, frivillig placering eller omhändertagande med tvång?, (5) vilken omsorgsmiljö är den mest lämpliga med hänsyn till barnets ålder och problem? Den dåliga överensstämmelsen mellan socialarbetares bedömningar är ett notoriskt tema då man i debatten om den sociala barnavården påpekar brister i handläggningen. 34 Framställningen i denna text beträffande den danska vinjettstudiens resultat är av utrymmesskäl begränsad. Diskussionen som förs av och ger emellertid rikt utbyte av att läsas i dess helhet. Studien är över huvud en av de bästa texter som finns när det gäller att förstå hur socialarbetarna tänker – inför nödvändigheten att handla. återkomma till detta dilemma senare i texten; här skall anmärkas att skillnader mellan socialarbetarnas bedömningar i och studie är mycket stora (vilket kan bero på att de presenterade vinjetterna representerar mycket svårbedömda fall). En intressant omständighet är att de skilda bedömningarna är lika accentuerade för de socialarbetare som arbetar på samma kontor. När socialarbetarna konfronterades med olikheterna i bedömningarna var reaktionen blandad. Man menade att de skilda bedömningarna egentligen är en förutsättning för ett seriöst ställningstagande i saken – bättre en äkta oenighet än en falsk överensstämmelse! insåg man vanskligheten med att klienter kan möta, bli utsatta för, klart olika insatser från socialarbetarnas sida jämfört med insatserna för klienter, som har likartade problem men som bedöms av andra handläggare. Föräldrarnas situation dominerar i bedömningarna Den sociala barnavårdens uppgift är att ansvara för att barnens uppväxtmiljö skall vara trygg och stimulerande och en grund för goda möjligheter för individen att leva ett bra liv med delaktighet i samhället, det sociala sammanhanget. Barnet är verksamhetens huvudperson, dess välbefinnande verksamhetens raison dètre. Men /studie visar, att det är situationen för föräldrarnas del, föräldrarnas olika tillkortakommanden och symtom, som är de avgörande när barnets situation skall bedömas. Kvalificerade argument rörande barnets faktiska utveckling och utvecklingsmöjligheter lyser med sin frånvaro. Författarna illustrerar detta med att peka på en av beskrivningarna i en vinjett där ett robust barn med en bra social och intellektuell utveckling knappast apostroferas, medan däremot moderns svårigheter blir ett ledande tema i diskussionen. Regeln att socialarbetarnas bedömning avser föräldrarnas förhållande i stället för barnets situation gäller med ett undantag. När det är fråga om situationen för en kriminellt aktiv ungdom blir den unga människans aktuella situation den som uppmärksammas. När det gäller underlåtenheten att värdera barnets situation, så bortser socialarbetarna från såväl relevanta positiva som negativa omständigheter. Det resultat som och redovisar har framkommit i ett flertal andra studier. En näraliggande förklaring är naturligtvis att socialarbetarna saknar erforderliga kunskaper om riskfaktorer och utvecklingsmöjligheter för barnets del, och att det är en kunskapsmässigt sett mindre krävande uppgift att beskriva föräldrarnas symtombild – t ex missbruk. I en studie inom Barn i kris-projektet35 gjordes emellertid en iakttagelse som motsäger tolkningen om socialarbetarens bristande kunskaper om barnet. Vid granskningen av socialarbetarnas beslutsunderlag som grund för placering/omhändertagande fann vi – liksom /- att barnets situation sällan uppmärksammades. Man kunde föreslå en anbringelse utan att ha sett föräldern och barnet i samspel – till och med i några fall utan att ens ha sett barnet. De socialarbetare, som svarade för uppföljningen av insatsen placering/omhändertagande, var emellertid starkt inriktade på att beskriva barnets situation i familjehemmet, hur barnet relaterade till fosterföräldrarna, huruvida barnet kunde upprätthålla en relation till den biologiska föräldern under placeringen ovs. Slutsatsen var ganska given: det är socialarbetarens obligationer inom det organisatoriska systemet – förväntningarna som riktas mot henne - som är avgörande för vilket perspektiv, som kommer att styra bedömningen av vad som är det relevanta beslutsunderlaget för socialarbetarnas insatser. Socialarbetarnas uppfattning om barnets prognos Ett genomgående tema – även om socialarbetarna uppvisar stora variationer i detta hänseende – är att socialarbetarna bedömer barnets chanser till en bra utveckling som små, om man inte ingriper på ett kraftfullt sätt från sida. Denna negativa förväntan är en materialisering av det, som är den sociala barnavårdens inbyggda intentionella förutsättning för sina insatser: att ingripa när ett barns uppväxtsituation är otillfredsställande. Har saken gått så långt att socialarbetaren är oroad så ser man i huvudsak negativa tecken som bekräftar denna oro. Positiva sakförhållanden, t ex att ett barn ser ut att må väl trots att uppväxtsituationen visar klara brister, bortser man oftast från. Den aktuellt relativa positiva situationen uppvägs av den negativa prognos som socialarbetaren uttalar om barnets fortsatta utveckling. /slutsatser är följande (min översättning): Ett sådant tänkande kan ha olika konsekvenser för bedömningen av sakförhållandet. En kan vara, att man väntar sig att det kommer att gå lika illa för alla barn med otillräckligt bra 35 och , 1990, op.cit. uppväxtvillkor om man inte ingriper, och att man inte har en förmåga att skilja mellan allvarliga risker för utvecklingen och mindre allvarliga. En annan konsekvens av det prognostiska tänkandet kan vara, att man som huvudregel inte har mot föreställningar gentemot att verkställa olika slags insatser enligt schablonen , först förebyggande insatser, och om inte de lyckas ingripanden via placering eller omhändertagande. En följd av ett pessimistiskt prognostiskt tänkande kan vara en relativt automatisk och oreflekterad upptrappning av insatser.36 kommer i sitt avhandlingsarbete fram till samma slutsats beträffande socialarbetarnas prognosmakeri, och hennes resonemang leder fram till en intressant slutsats. Hon utgår från att omvärldens anspråk, inte minst från de juridiska beslutsfattarna i länsrätt och överordnade instanser, innebär krav på att socialarbetaren motiverar sitt förslag till beslut genom att uttala sig i prognostiskt hänseende. Den juridiska handläggningen är utformad så att socialarbetaren måste presentera argument där barnets aktuella situation beskrivs som negativ - och dess framtida situation som negativ om ingen åtgärd vidtas. Situationen för socialarbetarens del är egentligen omöjlig: hon måste uttala sig i termer av en differentierad prognos (barnets framtida utveckling kommer att gynnas av en viss åtgärd i jämförelse med andra insatser (eller inga insatser). Ett kunskapsmässigt underlag för ett så sofistikerat framåtblickande finns helt enkelt inte tillgängligt för den sociala barnavårdens vidkommande. slutsats är att socialarbetarens prognostänkande saknar relevans för att bedöma vilka insatser som erfordras – man bör i stället utgå från beskrivning av vad som krävs för att barnets situation skall vara good enough. En sådan bedömning innebär i sin tur krav på nyanserad kunskap om barnet som person och om de villkor barnet lever under. 36Den oreflekterade upptrappningen av insatser är egentligen ett arv från ett straffrättsligt tänkande – återfall skall bestraffas strängare. Mot denna strategi kan (bör) man för vidkommande försöka komma fram till den för varje tillfälle bästa lösningen – där den goda lösningen i första hand skall söka möjliggöra en förändring till det bättre för klientens del. 37Ingrid Claezon: Bättre beslut. avh., 1987. Socialarbetarnas reflektioner angående insatsens effekter Det verkar som om socialarbetarna är ovana över att reflektera över insatsernas möjliga effekter i förhållande till barnets konkreta problem. När de talar om de förväntade effekterna använder de sig av formuleringar av typen Man kan väl hoppas och liknande. D v s det råder en så stor osäkerhet om vilka verkningar en given insats kan förväntas att ha för ett givet barn, att socialarbetarna sätter sitt hopp till eller till sina drömmar om att den valda insatsen kan vara positiv för barnet. (min översättning) och skriver försonande att kunskapen faktiskt är begränsad, men det är ändå så att socialarbetarens förhållningssätt till kunskapen är bortvänd. En ganska naturlig förklaring till detta är att forskningsresultat i så hög grad visar att insatser – typ familjehems- eller institutionsplacering – ger negativa resultat. Socialarbetarna ser sig nödsakade att ingripa men vet, att söker jag efter tillgängligt kunskapsunderlag för mitt handlande så är det negativa omständigheter jag konfronteras med. Det är demoraliserande att vara tvungen att oavlåtligt vara tvungen att handla mot bättre med ovetskapen som grund för beslutet! Vi lämnar nu och intressanta text – där finns mängder av viktiga iakttagelser om handläggningen inom den sociala barnavården som inte kunnat tas upp i denna framställning. Lärdomarna från deras studie kommer dock att vara ett bidrag till slutdiskussionen i uppsatsens sista kapitel. 5Om förutsättningar - och frånvaron av förutsättningar – för ett kvalificerat arbete inom den sociala barnavården disputerade vid i på en sammanläggningsavhandling, vilken på ett inträngande sätt belyser socialarbetarnas arbetsvillkor inom den sociala barnavården och på möjligheterna att genomföra ett kvalificerat arbete inom detta verksamhetsfält. Inom den svenska forskningen och samhällsdebatten är förutsättningarna för arbete mer sällan i fokus. Inte ofta ifrågasätts om förhållandena på arbetsplatsen ger möjlighet att ägna den tid som krävs åt arbetsuppgifterna, om stöd och vägledning av arbetsledare eller mer erfarna kollegor finns att tillgå vid behov eller om en kontinuerlig utveckling av kompetens kan ske, d.v.s. hur förutsättningarna för att bedriva ett professionellt arbete inom egentligen ter sig. ringar in en helt central frågeställning för och i synnerhet den sociala barnavårdens vidkommande. Det finns en rad viktiga frågor som det är angeläget att belysa – vilka kvaliteter utmärker det sociala arbetet, är socialarbetarnas kunskaper och erfarenheter tillräckliga, arbetar man på ett metodiskt riktigt sätt när det gäller kvalificerade utredningar? Svaren på dessa frågor – hur viktiga de än är – blir emellertid närmast irrelevanta om socialarbetarna inte får en chans att utveckla sitt engagemang och kunnande i verkliga insatser för människor i utsatta livssituationer. Det är alltså två olika frågor, den att bedöma kvaliteten på insatser och den att förstå vilka möjligheter som finns för att åstadkomma de goda resultaten. redovisar inledningsvis den forskning som enligt ett nyinstitutionellt perspektiv beskriver skälen till att det är så svårt att komma åt vad organisationen faktiskt åstadkommer. Det råder en allmän samstämmighet om vad som är hjärta: klienternas möjlighet att möta professionella aktörer på en relationell arena. Berättelser om denna kärnverksamhet är emellertid retoriskt impregnerade – den bild man får framför allt av socialarbetarnas behandlingsarbete säger egentligen mycket litet om vad som äger rum. En motbild till berättelserna om det sociala arbetet ger den officiella informationen om verksamheten: här beskrivs ärendemängd, insatser under olika rubriker, administrativa rutiner ovs. – alltså utanverk som är lätta att dokumentera. Vi får egentligen två motstridiga bilder av det sociala arbetets karaktär, men båda bilderna är mycket ofullständiga! Genom dessa respektive beskrivningar av insatser kan man få intrycket av en relativt homogen institutionell kultur, medan man man kan uppvisa stora skillnader i dess faktiska aktivitet (op.cit., sid.36). Man står alltså inför ett dilemma när man vill genomföra olika slags förändringar inom det sociala arbetet ute på fältet – det är svårt att veta vad det är man skall förändra! Efter en omfattande litteraturgenomgång av utländsk men också svensk/nordisk forskning sammanfattar de motiv som är de viktigaste drivkrafterna för socialarbetarna i jobbet (avgörande också för valet att påbörja studierna inom socionomprogrammet). De handlar dels om en önskan att hjälpa andra men även en önskan om självförverkligande. Man kan med viss rätt hävda att socionomyrket är relativt unikt i detta avseende – att medge att man ger av sig själv som man kan få mycket tillbaka. Man kan också formulera detta idealtypiska förhållningssätt som en önskan, att i det professionella sammanhanget inta en kontrollerad emotionell position i förhållande till klienten. En rad studier visar att socialarbetarens verklighet ofta refuserar möjligheterna att agera på det sätt man önskar, och att detta kan vara anledning till den märkliga dubbeltydighet i retoriken om de sociala insatserna – man talar mest och helst om den verksamhet som knappast existerar. Organisationsformen inom har betydelse för verksamhetens innehåll. Utvecklingen mot en ökad specialisering på utredning respektive behandling innebär i själva verket en betoning av mer kontrollerande insatser som behandlarna utför på uppdrag av utredarna. I studien arbete med små barn kommer fram till att de vanligaste insatserna är förmedling av hjälp och stöd, därnäst kontroll och myndighetsutövning respektive enbart utredande arbete. Endast i en femtedel av de knappt 200 barnavårdsärenden som studerades utförde socialarbetarna behandlingsarbete. (, op.cit., sid. 15).38 Den första av fyra delstudier39 innebär en jämförelse mellan arbetssättet och arbetsvillkoren för socialarbetare i början av sin yrkeskarriär jämfört med motsvarande situation för äldre och rutinerade socialarbetare. Beskrivningen av de yngre social- 38Det faktiska mötet mellan socialarbetaren och klienten är än mer sporadiskt inom andra verksamhetsområden än den sociala barnavården. I och rapport om insatserna i samband med bedömning av klienternas behov av ekonomiskt bistånd, Åtta stadsdelars arbete med ekonomiskt bistånd. En jämförande studie 2005, kunde man konstatera att socialarbetarna i de olika distrikten använde mellan 3.4 och 7.2 timmar åt klientkontakter (besök) . Rapporten utmynnade i följande slutsats: Vi anser att det krävs en omedelbar förändring av den inplanerade tiden för klientmöten. 39Pia Thams avhandling är en s k sammanläggningsavhandling innehållande fyra delstudier. I samtliga delstudier bygger analysen på medverkan av 309 socialsekreterare från 42 arbetsgrupper från hälften av 18 stadsdelar och från 12 av de 24 kommunerna i . Empirin bygger i huvudsak på data som erhölls genom att deltagarna besvarat frågorna i QPS Nordic, ett mätinstrument innehållande omkring 160 frågor och som tagits fram för att belysa sociala och psykologiska frågor gällande arbetslivet. När det gällde bedömningen av socialsekreterarnas uppgivna information om hälsa och välbefinnande användes dessutom ytterligare fyra skalor som gav fyra olika hälsomått. Den statistiska analysen av materialet består av olika former av regressionsanalyser med möjlighet att bedöma inverkningarna av enskilda bakomliggande omständigheter och naturligtvis en analys av samband mellan olika variabler. arbetarnas situation är alarmerande40:De nya arbetar oftare i områden där medelinkomsten är lägre och där andelen arbetslösa, utrikes födda och andelen påbörjade omhändertaganden av barn och ungdomar är högre (sid 54). I ett viktigt avseende går resultaten i studie tvärs emot en ofta traderad beskrivning av vad som väntar de orutinerade socialarbetarna. I Thams studie får de inte de svåraste arbetsuppgifterna, och de lämnas inte utan stöd från sina mer erfarna kollegors sida. De unga socialarbetarna bedömer sin hälsa som sämre jämfört med de äldres skattningar. En dryg fjärdedel av de yngre medarbetarna bedömde, att de ofta eller ganska ofta får arbetsuppgifter som de inte har kompetens att klara av, och endast något mer än hälften ansåg att de hade tillräckliga kunskaper för att kunna utföra sitt arbete på ett professionellt godtagbart sätt. Efter endast på sitt jobb funderade mer än en fjärdedel av socialarbetarna att byta yrke. Att söka sig fram på arbetsmarknaden kan självklart vara en rationell och positiv strategi för en nyexaminerad medarbetare. För socialarbetarna i Thams studie är det mer fråga om en strategi för att undkomma de krav och påfrestningar man upplever som övermäktiga. Resultaten från en annan av Thams delstudier styrker iakttagelserna beträffande de yngre socialarbetarnas situation. jämfördes Thams undersökningsgrupp (309 socialsekreterare inom den sociala barnavården) med fyra andra yrkeskategorier där medarbetarna har en akademisk utbildning: grundskollärare, förskollärare, sjuksköterskor och – intressant nog – socialsekreterare i andra verksamhetsfält än den sociala barnavården. Återigen framstår arbetsuppgifterna för dem som arbetade inom den sociala barnavården som mer påfrestande än jobbsituationen för övriga befattningshavare - så påfrestande att de också påverkade den privata sfären och fritiden. Socialsekreterarnas inom den sociala barnavården beskrivning av arbetsplatsens organisering (se också ovan, föregående delstudie) ger anledning till eftertanke: man beskriver sin arbetsgrupp och den nära arbetsledningen på ett positivt sätt, men arbetsenheten är infogad i ett hierarkiskt system där beslut fattas, som man anser vittnar om beslutsfattarens ringa förtrogenhet med arbetsuppgifternas karaktär och komplexitet. Det finns en intressant skillnad i resultaten när analyserar sina olika delstudier. När man söker socialarbetarnas generella 40 Socialarbetarna som befinner sig i början av sin karriär beskriver i hög utsträckning sin arbetssituation på samma sätt som den intervjuade socialarbetaren i denna uppsats, sid 11 ff. uppfattning om sin arbetssituation, så beskrivs denna i termer av stora (men otydliga) krav, stress, brist på resurser.