sou · GYB360 · 2010-08-30 00:00:00 — I nuvarande bestämmelser i 3 kap. 8 och 9 §§ alkohollagen (1994:1738) finns regler bl.a. om försäljning och servering av alkoholdrycker. Starköl, vin eller spritdrycker får inte säljas eller lämnas ut till den som inte har fyllt . Öl med en alkoholhalt mellan 2,25 och 3,5 volymprocent (folköl) får inte säljas eller lämnas ut till den som inte har fyllt . För servering gäller 18-årsgränsen för alla alkoholdrycker. Alkoholdrycker får inte heller lämnas ut om det finns särskild anledning att anta att varan är avsedd att olovligen tillhandahållas någon (s.k. langning). Den som lämnar ut alkoholdrycker ska förvissa sig om att mottagaren har uppnått rätt ålder. Alkoholdrycker får inte heller överlämnas som gåva eller lån till den som inte har uppnått rätt ålder, dvs. för starköl, vin eller spritdrycker och för folköl. Det är dock tillåtet att bjuda den som inte uppnått den föreskrivna åldersgränsen om förtäringen sker på stället och om det inte, med hänsyn till den bjudnes ålder och omständigheterna i övrigt, är uppenbart oförsvarligt. har regeringen beslutat proposition om en ny alkohollag (prop. 2009/10:125). Någon ändring i de nu gällande åldersgränserna innebär inte den nya lagen. Bestämmelserna med åldersgränserna återfinns i den nya föreslagna lagen i 3 kap. 7–9 §§. Ett utvidgat skydd mot diskriminering på grund av ålder handlingen av propositionen har skjutits upp till 2010/. 20-årsgräns för inköp i systembutik När motboken avskaffades infördes i det närmaste fri försäljning av alkohol till alla som fyllt . Som en följd av att myndighetsåldern sänktes från till 1969 sänktes också inköpsåldern för alkohol. Det sågs då som naturligt att som dittills skett i rusdrycksförordningen knyta an inköpsåldern i systembutikerna till den allmänna myndighetsåldern. När myndighetsåldern sänktes till behölls dock åldersgränsen för inköp. Frågan om en motsvarande sänkning av inköpsåldern i systembutikerna togs upp men det ansågs att den lämpligen skulle övervägas inom ramen för den då tillsatta Alkoholpolitiska utredningens (APU) arbete. APU stannade för att 20-årsgränsen skulle behållas. Som skäl anfördes att ungdomar framförallt skaffar alkoholdrycker genom att äldre kamrater köper ut åt dem. Eftersom 18-åringar i allmänhet har en yngre kamratkrets än 20-åringar skulle en sänkning av inköpsåldern öka åtkomstmöjligheterna för ännu yngre ungdomar. Genom att behålla en högre åldersgräns når spridningseffekten inte lika långt ner i åldrarna. Därmed senareläggs ungdomens umgänge med alkohol och detta bidrar till att skjuta upp alkoholdebuten i stora ungdomsgrupper (SOU 1974:90–93). Med anledning av remissutfallet över APU:s förslag tillsattes en särskild beredningsgrupp för frågor avseende alkoholpolitiken. Beredningen uttalade att principiellt bör rätten till inköp i systembutik följa myndighetsåldern. Frågan om åldersgränser hade emellertid kommit i ett delvis nytt läge eftersom mellanölet avskaffats och det hade framförts farhågor för att ungdomars intresse för systembolagsvaror därigenom skulle öka; att så blev fallet kunde enligt beredningsgruppen inte uteslutas i vart fall . Gruppen föreslog därför en bibehållen 20-årsgräns till dess att tillräcklig erfarenhet vunnits av de konsekvenser mellanölets avskaffande medför i fråga om ungdomens alkoholvanor. När lagen om handel med drycker infördes bibehölls 20-årsgränsen. Ett utvidgat skydd mot diskriminering på grund av ålder 18-årsgränsen för servering är av äldre datum och saknar samband med myndighetsåldern. rusdrycksförordning gällde en sådan gräns och enligt ölförsäljningsförordning gällde en 16-årsgräns för servering av öl. Åldersgränsen behandlades i propositionen till rusdrycksförsäljningsförordning bl.a. mot bakgrund av att åldersgränsen för servering i vissa fall hade höjts till genom överenskommelser mellan systembolaget och restauratörer. 18-årsgränsen bibehölls dock med motiveringen att ungdomens nykterhetsproblem huvudsakligen borde lösas på annat sätt än genom restriktioner. Departementschefen menade att en höjd gräns kunde ge upphov till tillämpningssvårigheter. Man kunde enligt honom inte bortse från att en suggestionseffekt skulle kunna skapas om ungdomar i de åldrar det här gäller varken skulle få köpa eller serveras alkohol på restaurang (1954:151 s. 359, 361 och 402). 1972 höjdes serveringsåldern för öl från till för att begränsa inte bara mellanölets utan även pilsnerdrickans åtkomlighet för ungdomar (prop. 1972:61 s. 18 f.). Frågan om serveringsåldern behandlades ingående av APU. APU menade att en lägre åldersgräns för servering än för försäljning kunde motiveras med att konsumtionen på restaurang sker under viss kontroll. Härefter har Alkoholpolitiska kommissionen i sitt betänkande (SOU 1994:24) föreslagit att åldersgränsen skulle höjas till . Skälen härtill var dels att skapa tydligare regler som innehåller ett särskilt skydd för ungdomen, dels motverka en försvagning av viktiga alkoholpolitiska styrmedel som ett medlemskap i och riskerade medföra. Alkoholpolitiska kommissionen förutsatte att en höjning av åldersgränsen för alkoholservering kunde göras utan att restaurangerna begränsade rätten för ungdomar att få tillträde till restaurangerna. Någon höjning av åldersgränsen har emellertid inte skett. I sammanhanget kan noteras att det av rapporten i , som utarbetats för Europeiska kommissionen , framgår att samtliga länder i förbjuder försäljning av alkohol till ungdomar under viss ålder på barer och pubar, medan fyra länder saknar åldersgränser för inköp av alkohol i affärer. Åldersgränserna varierar; ofta ligger de i norra och i södra. Ett utvidgat skydd mot diskriminering på grund av ålder infördes efter förslag i prop. 1995/96:228 ett förbud mot att sälja eller lämna ut tobaksvaror i näringsverksamhet till den som inte har fyllt . Enligt 12 § tobakslagen (1993:581) får tobaksvaror inte säljas eller på annat sätt lämnas ut i näringsverksamhet till den som inte har fyllt . Den som lämnar ut tobaksvaror ska förvissa sig om att mottagaren har uppnått den åldern. får inte lämnas ut om det finns särskild anledning att anta att den är avsedd att lämnas över till någon som inte har fyllt . På varje försäljningsställe för tobaksvaror ska det finnas en tydlig och klart synbar skylt med information om förbudet mot att sälja eller lämna ut sådana varor till den som inte har fyllt . Tobaksvaror som säljs till konsumenter ska tillhandahållas på ett sådant sätt att det går att kontrollera mottagarens ålder. Detta gäller även när försäljningen sker genom automat, via postorder eller liknande. I betänkandet av Utredningen om tobaksförsäljning till unga, Olovlig tobaksförsäljning (SOU 2009:23), som haft i uppdrag att göra en översyn av effektiviteten och efterlevnaden av bestämmelsen i tobakslagen om åldersgräns, redovisas följande om bakgrunden till denna. lämnade sitt betänkande Tobakslag (SOU 1990:29). Det innehöll bl.a. förslag om att tobaksvaror inte skulle få säljas till den som är . I propositionen 1990/91:175 om vissa folkhälsofrågor menade regeringen att det var särskilt viktigt att ungdomar inte använder tobak. Regeringen befarade emellertid att ett förslag om en åldersgräns för inköp av tobaksvaror för vissa grupper skulle kunna få motsatt verkan mot den avsedda. Genom en åldersgräns skulle tobaksbruk kunna förknippas med en vana som betraktas som vuxen – något som många ungdomar eftersträvar. Dessutom bedömdes svårigheterna att kontrollera efterlevnaden av en åldersgräns som betydande. Någon åldersgräns föreslogs därför inte. lade regeringen på grundval av betänkande fram propositionen 1992/93:185 med förslag till tobaks- Ett utvidgat skydd mot diskriminering på grund av ålder I denna hänvisades bl.a. till propositionen om vissa folkhälsofrågor vid övervägandena om en eventuell åldersgräns. Regeringen föreslog inte heller i detta sammanhang att någon sådan skulle införas. uppdrog regeringen åt att i samråd med redovisa en hälsoekonomisk analys av konsekvenserna av att införa en åldersgräns för tobaksköp. Uppdraget redovisades i form av en rapport om åldersgränser vid tobaksinköp som överlämnades till regeringen . På grundval av denna rapport utarbetades en departementspromemoria med förslag till åldersgräns vid tobaksköp (Ds 1995:66). Departementspromemorian kom därefter att ligga till grund för propositionen 1995/96:228 med förslag till åldersgräns vid tobaksköp. I propositionen föreslog regeringen att en 18-årsgräns skulle införas för inköp och införsel av tobaksvaror. Syftet med förslaget var att förhindra tidiga tobaksdebuter och att minska tobakskonsumtionen för att därigenom förbättra folkhälsan. I motsats till vad som uttalats i propositionerna 1990/91:175 och 1992/93:185 anförde regeringen att inga kända empiriska data visar att eventuella negativa effekter skulle överväga fördelarna med en 18-årsgräns. Regeringen har beslutat proposition om olovlig tobaksförsäljning (prop. 2009/10:207) som bygger på SOU 2009:23. Där föreslås vissa ändringar i tobakslagen. Dessa syftar till bättre efterlevnad av bestämmelserna om 18-årsgränsen samt en effektivare tillsyn men berör inte åldersgränsen som sådan. har godkänt regeringens förslag till lagändringar vilka trätt i kraft . När det gäller försäljning av läkemedel finns i vissa fall stadgat åldersgränser i olika författningar. I 2 kap. 6 a–c §§ lagen (2009:366) om handel med läkemedel stadgas att receptfria läkemedel som inte har förskrivits och vars enda aktiva substans är nikotin (nikotinläkemedel) inte får säljas till den som inte har fyllt . Den som säljer nikotinläkemedel ska förvissa sig om att konsumenten har fyllt . Nikotinläkemedel får inte säljas om det finns särskild anledning att anta att läkemedlet är avsett att lämnas över till någon som inte har fyllt . På öppenvårdsapoteken ska det finnas en Ett utvidgat skydd mot diskriminering på grund av ålder tydlig och klart synbar skylt med information om ovannämnda förbud. Vad gäller åldersgränsen vid inköp av nikotinläkemedel på öppenvårdsapotek anfördes i förarbetena bl.a. följande (prop. 2007/08:17 s. 29). Utredningen har föreslagit att denna åldersgräns inte ska gälla vid den försäljning av nikotinläkemedel som bedriver. Detta med anledning av den särskilda farmaceutiska kompetensen som finns där. har även anfört att åldersgränsen redan är tillgodosedd för försäljningen av receptfria nikotinläkemedel vid apoteken eftersom de enligt sitt godkännande endast är receptfria för personer som fyllt . Med beaktande av att näringsidkare, enligt förslaget i lagen om detaljhandel med nikotinläkemedel, kan dömas till fängelse om de tillhandahåller nikotinläkemedel till underåriga ska handlingsregeln om åldersgränsen framgå av lag eller förordning (NJA 2005 s. 33). Att regeln framgår av eller annan behörig myndighets godkännandebeslut för läkemedlet räcker således inte. Regeringen föreslår därför att bestämmelsen om åldersgräns ska gälla för samtliga aktörer. Andra receptfria läkemedel i detaljhandeln För andra receptfria läkemedel gäller också en 18-årsgräns om de säljs på annat ställe än på ett öppenvårdsapotek (12 och 13 §§ lagen [2009:730] om handel med vissa receptfria läkemedel). På öppenvårdsapotek gäller däremot inte någon åldersgräns. Ingen 18-årsgräns för receptfria läkemedel på öppenvårdsapotek Regeringen tog i propositionen Omreglering av apoteksmarknaden (prop. 2008/09:145) ställning till frågan om åldersgräns vid köp av receptfria läkemedel på öppenvårdsapotek. Regeringen framförde i det sammanhanget att det är väsentligt att det finns en balans mellan ungas möjlighet att få tillgång till receptfria läkemedel och de risker det kan innebära att det inte finns någon åldersgräns för inköp av receptfria läkemedel på apotek. En åldersgräns för köp av läkemedel på öppenvårdsapotek skulle innebära en inskränkning av ungas möjlighet att på egen hand bedriva egenvård. Härtill kommer att den faktiska gränsen mellan ung och vuxen i många fall är flytande och beroende av mognadsgraden hos den enskilde och de val den unge gör när det gäller arbete eller utbildning. Ett utvidgat skydd mot diskriminering på grund av ålder gräns skulle kunna medföra problem t.ex. för de unga som väljer att tidigt studera eller arbeta på annan ort än den där föräldrar eller andra anhöriga bor. Att förhindra samtliga personer under en viss ålder från att göra inköp av receptfria läkemedel innebär också en risk för att unga inte får tillgång till behandling när sådan behövs eller att behandlingen fördröjs på ett onödigt sätt. Mot bakgrund av det ovan sagda kom regeringen fram till att det inte borde införas en åldersgräns för köp av receptfria läkemedel på öppenvårdsapotek. 18-årsgräns för receptfria läkemedel på andra platser än på öppenvårdsapotek Beträffande åldersgränsen för receptfria läkemedel på andra försäljningsställen än öppenvårdsapotek sades i förarbetena till lagen om handel med vissa receptfria läkemedel följande (prop. 2008/09:190 s. 76 f.). gäller frågan endast sådana receptfria läkemedel som enligt förslaget ska få säljas på andra platser än öppenvårdsapotek. Det bör därför erinras om att en åldersgräns för köp av läkemedel på de platser som är aktuella inte skulle utestänga de unga från tillgången till receptfria läkemedel. De skulle fortfarande ha möjligheten att köpa produkterna på öppenvårdsapotek, där det finns tillgång till personal med farmaceutisk kompetens som kan vägleda de unga i valet av preparat. Det kan hållas för visst att det vid försäljning på andra platser än på öppenvårdsapotek som regel inte kommer att finnas tillgång till sådan personal. Ur ett patientsäkerhetsperspektiv och för att skydda folkhälsan är det naturligtvis viktigt att läkemedel används på rätt sätt. Som tidigare framförts är regeringen av uppfattningen att omregleringen av apoteksmarknaden kommer att leda till fler öppenvårdsapotek, vilket kommer att öka tillgängligheten till läkemedel för konsumenter i alla åldersgrupper. Till saken hör också att, som utredningen konstaterade, användning av läkemedel utan konsultation av läkare eller farmaceut som regel förutsätter att man har skaffat sig sådana erfarenheter att man själv kan ställa någon form av diagnos. Man bör också ha skaffat sig god kännedom om och egna erfarenheter av det läkemedel man avser att använda. Detta talar för att man bör ha uppnått en viss mognad för att få köpa de nu aktuella läkemedlen på andra platser än öppenvårdsapotek. En åldersgräns skulle kunna leda unga, som ännu inte har hunnit skaffa sig några större erfarenheter av läkemedelsanvändning, in på öppenvårdsapoteken där de kan få farmaceutisk rådgivning. Detta skulle öka säkerheten för de unga, vilket är mycket angeläget. Regeringen menar att det ovan sagda, i motsats till vad bl.a. och Svensk Ett utvidgat skydd mot diskriminering på grund av ålder Handel har framfört, talar för att en åldersgräns bör krävas för den nu aktuella detaljhandeln, trots att ett sådant krav inte gäller för öppenvårdsapoteken. Regeringen vill i sammanhanget framhålla att handel med läkemedel på dessa platser inte kommer att vara underkastad samma krav som handel på öppenvårdsapotek, t.ex. när det gäller tillgång till personal med farmaceutisk kompetens och hur läkemedlen ska tillhandahållas i försäljningslokalen. Detta innebär enligt regeringens uppfattning att det är rimligt att i stället ställa ett krav på åldersgräns för köp av läkemedel. Några remissinstanser, bl.a. och Kommuner och Landsting har pekat på möjligheten att inte införa en generell åldersgräns utan att överlåta till att avgöra i vilka fall en åldersgräns är påkallad, t.ex. för vissa grupper av läkemedel eller för vissa förpackningar. Regeringen menar att det skulle innebära betydande svårigheter för näringsidkare och konsumenter att hålla reda på i vilka fall en åldersgräns gäller. I sammanhanget bör det beaktas att en näringsidkare som säljer läkemedel till underåriga enligt förslaget ska kunna dömas till fängelse. Mot bakgrund härav bör bestämmelsen inte vara förenad med tillämpningssvårigheter. Dessutom måste det i de fall en åldersgräns ska gälla för köp av läkemedlet tas ställning till vilken ålder som är lämplig. Vid en avvägning mellan ungas möjligheter att få tillgång till receptfria läkemedel på andra platser än öppenvårdsapotek och de eventuella risker det kan innebära om det inte finns någon åldersgräns, finner regeringen att skälen för införandet av en generell åldersgräns vid köp av här aktuella läkemedel i detta fall väger tyngre. En sådan föreslås därför vid köp av receptfria läkemedel på andra platser än på öppenvårdsapotek. När det gäller frågan vid vilken ålder gränsen bör dras måste det konstateras att gränsen mellan ung och vuxen i många fall är flytande och beroende av mognadsgraden hos den enskilde och de val den unge gör när det gäller arbete eller utbildning. Detta åskådliggörs bl.a. av att våra grannländer och har valt olika åldersgränser, 18 respektive . Regeringen menar, liksom utredningen, att det framstår som naturligt att välja den åldersgräns som i har valts för försäljning av nikotinläkemedel, dvs. Denna åldersgräns gäller även vid försäljning av tobaksvaror enligt tobakslagen (1993:581) och detaljhandel med öl enligt alkohollagen (1994:1738). På detta sätt uppnås en enhetlig åldersgräns, vilket underlättar för näringsidkarna. Den föreslagna 18-årsgränsen vid köp av receptfria läkemedel på andra platser än öppenvårdsapotek kan således motiveras av folkhälsoskäl. Enligt regeringens bedömning är åldersgränsen lämplig för att skydda ungdomars hälsa och går inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål. Ett utvidgat skydd mot diskriminering på grund av ålder Försäljning av sprutor och kanyler Enligt 2 § kungörelsen (1968:71) angående tillämpningen av förordningen (1968:70) med vissa bestämmelser om injektionssprutor och kanyler får injektionssprutor och kanyler inte säljas till den som är om denne inte styrker att varan behövs för medicinskt ändamål. I propositionen till narkotikastrafflagen (prop. 1968:7) motiveras inte åldersgränsen närmare. Där sägs att i första hand bör prövas om regleringen kan inskränkas till enbart ett förbud att sälja till personer under en viss ålder samt till personer som på sannolika skäl kan misstänkas komma att medverka till att varorna används i samband med narkotikamissbruk. När bestämmelsen infördes var myndighetsåldern . Försäljning m.m. av flyktiga lösningsmedel Med stöd av 2 § förordningen (1977:994) om försäljning och förvaring av vissa flyktiga lösningsmedel m.m. kan förbjuda försäljning av visst varuslag till den som inte har fyllt . Någon närmare motivering till åldersgränsen har inte redovisats. Enligt 9 § förordningen (1988:1145) om brandfarliga och explosiva varor får explosiva varor hanteras endast av den som fyllt 18 år.2 Åldersgränsen korresponderar med motsvarande åldersgräns i arbetsmiljölagen som avser att tillgodose minderårigas behov av skydd vid farligt arbete (prop. 1987/88:101 s. 35). Enligt 41 § samma förordning får Myndigheten för samhällsskydd och beredskap meddela ytterligare föreskrifter i frågor som regleras bl.a. i 9 §. Med stöd av nämnda bestämmelser har myndigheten beslutat om föreskrifter för pyrotekniska artiklar (MSBFS 2010:2). Där föreskrivs att pyrotekniska artiklar inte får säljas eller göras tillgängliga för personer . För vissa närmare angivna fyrverkerier såsom t.ex. bengaliska tändstickor, knallsnören och tomtebloss gäller dock en åldersgräns . Dessutom gäller ytterligare undantag från 18-årsgränsen bl.a. för den som genomgår eller har relevant 2 Förordningen upphävs då förordningen (2010:1075) om brandfarliga och explosiva varor träder i kraft. Ett utvidgat skydd mot diskriminering på grund av ålder yrkesutbildning (här gäller i stället en 15-årsgräns) och i nödsituationer. För den statliga filmcensuren – som omfattar film eller videogram – gäller för visning av film åldersgränserna barntillåten, sju, elva och , där den senare utgör gränsen för vuxenfilm. Genom den s.k. ledsagarregeln får dock den som är och den som har fyllt men inte se filmer som är tillåtna från respektive om han eller hon är i sällskap med någon som har fyllt . Åldersgränsbestämmelserna finns i 5 och 6 §§ lagen (1990:886) om granskning och kontroll av filmer och videogram. Regeringen har i proposition 2009/10:228 föreslagit att nyssnämnda lag ska upphöra att gälla. Innebörden av förslaget är bl.a. att förhandsgranskning av film avsedd att visas offentligt för vuxna ska avskaffas. Däremot bibehålls de nuvarande åldersgränserna för film som är avsedd att visas offentligt. Åldersgränserna liksom förutsättningarna för att fastställa dessa regleras i en ny lag – lag om åldersgränser för film som ska visas offentligt– som föreslås träda i kraft . I den föreslagna nya lagen föreskrivs att framställningen i en film som visas för barn vid en allmän sammankomst eller en offentlig tillställning ska vara godkänd av (3 §). Filmer som inte har förhandsgranskats av får automatiskt en 15-årsgräns. Från denna huvudregel gäller vissa undantag (4 §). Enligt 5 § får framställningen i en film inte godkännas för visning för barn , , eller om den kan vara till skada för barnet i den aktuella åldersgruppen. beslutar om åldersgränser. Vad som bedöms när åldersgränsen bestäms är risken för att en film ska vålla barn i vissa åldersgrupper psykisk skada; dvs. om det genomsnittliga barnet i den aktuella åldersgruppen möter sådant som barnet kan få svårt att hantera och som på ett negativt sätt kan sätta djupa spår. I den föreslagna nya lagen har begreppet psykisk skada ersatts med skada för välbefinnandet. Kriteriet avses bättre beteckna den prövning som redan görs av myndigheten; bedömningen ska även i fortsättningen i huvudsak utgå ifrån om en framställning kan medföra stark rädsla/skräck/panik, oro eller förvirring. Ett utvidgat skydd mot diskriminering på grund av ålder För att möjliggöra s.k. barnvagnsbio föreslås vidare en särskild bestämmelse; den som fyllt får ta med sig barn som inte fyllt till en visning som särskilt anpassats för föräldrar som har med sig spädbarn (7 §). Syftet med denna gräns var att skydda barn från riskerna av skadliga upplevelser och påverkningar. I förordning föreskrevs att sådana biografbilder inte fick godkännas till visning för barn som var ägnade att skadligt uppjaga barns fantasi eller eljest menligt inverka på deras andliga utveckling eller hälsa. föreskrevs att till förevisning för barn må inte godkännas film eller del av film som kan vålla barn i nämnda ålder psykisk skada. I samband med översyn ifrågasattes om inte åldersgränsen borde höjas till . I propositionen (1954:11) anförde departementschefen som skäl mot en sådan höjning följande: En höjning skulle säkerligen få till följd att unga i ökad utsträckning sökte komma in på barnförbjudna tillställningar. Vid höjning skulle för övrigt biografpersonalens kontrollsvårigheter sannolikt öka. Ur principiell synpunkt synes mig den övre åldersgränsen böra avpassas så att till barn hänföres den grupp minderåriga som icke uppnått eller någorlunda genomgått det fysiska och psykiska genombrott som kännetecknar pubertetens inträde. 15-årsgränsen torde i stort sett fylla detta krav. I sammanhanget vill jag också erinra om det ansvar i straffrättsligt hänseende som inträder vid fyllda . Syftet med den 11-årsgräns som föreslogs 1954 vid sidan av 15-års- gränsen var att ge de något äldre barnen tillfälle att se filmer som är lämpliga för dem men inte för de mindre barnen som de senare gavs ett effektivt skydd. Förslaget fälldes bl.a. av det skälet att dubbla åldersgränser skulle öka biograffunktionärernas kontrollbesvär, minska möjligheterna till gemensamma biobesök för familjer och syskon i olika åldrar, ogynnsamt påverka produktionen av barnfilm samt medföra minskad Ett utvidgat skydd mot diskriminering på grund av ålder publik vid visning av barntillåten film i mindre tätorter.