sou · GXB398 · 2010-01-01 00:00:00 — Motsatsvis bör bedömningen av behovet enligt denna punkt vara mer restriktiv om brottet är mindre allvarligt och inte föranlett någon strängare påföljd. Vidare bör domstolen väga in den tilltalades personliga förhållanden i bedömningen. Det har i avsnitt 6.4.2 redogjorts för att förarbetena till bestämmelsen i 21 kap. 3 a § andra stycket 3 RB ger viss vägledning. Faktorer som hög levnadsålder, psykisk eller allvarlig sjukdom, nedsatt syn eller hörsel eller annat allvarligt handikapp kan komma att tillmätas betydelse i ett specifikt fall. Det har också konstaterats att offentlig försvarare inte ska förordnas av rent kurativa skäl. Resningsförfarandet skiljer sig från den ordinarie brottmålsprocessen och förundersökningen i en del avseenden. Exempelvis torde påföljdsfrågor sällan aktualiseras i ett ärende om resning. När det gäller åldern hos den tidigare tilltalade bör i resningssammanhang, inom ramen för de personliga förhållandena, inte bara beaktas hög ålder utan även den omständigheten att personen i fråga är ung. Detta eftersom utredningen inte bedömer det nödvändigt med någon särskild reglering om offentlig försvarare för unga tilltalade. Låg ålder kan alltså påverka både bedömningen av om det finns ett behov av försvarare och av om det föreligger synnerliga skäl enligt punkten 3. Vilken utredningsåtgärd som är aktuell kan också ha betydelse vid prövningen av om det finns behov av offentlig försvarare. Bedömningen i denna del är kopplad till punkterna 1 och 2 och tar sikte på vad det är för typ av utredningsåtgärd som ska utföras eller bedöms kunna bli aktuell i den återupptagna förundersökningen. Såsom förklarats i anslutning till punkten 1 ovan behöver det faktum att en förundersökning återupptagits, eller att förutsättningar för ett återupptagande finns, inte nödvändigtvis innebära att det finns ett behov av rättsligt biträde för den tilltalade. 21 kap. 4 § Offentlig försvarare förordnas av rätten. Efter det att rätten har meddelat dom eller slutligt beslut får den, till dess den misstänkte har överklagat avgörandet eller tiden för överklagande har gått ut, förordna försvarare att biträda den misstänkte i högre rätt. När en fråga om resning kommit upp, fattas beslut rörande offentlig försvarare av den domstol som enligt 58 kap. 4 § första stycket är behörig att pröva ansökan om resning. Fråga om förordnande av offentlig försvarare ska tas upp när det görs framställning om det eller rätten annars finner anledning till det. Ändringarna i första stycket är rent språkliga. I paragrafens andra stycke har lagts till en forumbestämmelse. Av bestämmelsen framgår att det, när försvararfrågan väcks med anledning av en resningsfråga, är den domstol som är behörig att pröva ansökan om resning som ska ta ställning till frågan om förordnande av offentlig försvarare och andra därtill knutna frågor. Paragrafens tredje stycke motsvarar nuvarande andra stycket. De ändringar som gjorts är endast språkliga. 23 kap. 5 § Ska enligt 21 kap. 3 a § offentlig försvarare utses för den misstänkte, ska undersökningsledaren göra anmälan om det hos rätten. Undersökningsledaren ska också göra anmälan hos rätten, om målsäganden begär att få ett målsägandebiträde eller om det annars finns anledning att förordna ett sådant biträde. När en fråga om resning kommit upp, ska första stycket tillämpas på motsvarande sätt. Om det inte pågår någon förundersökning ska anmälan göras av åklagare. Ändringarna i första stycket är av språklig karaktär. Ett nytt andra stycke införs i paragrafen. Genom tillägget tydliggörs att undersökningsledaren, i detta fall åklagaren, har en anmälningsskyldighet även i samband med ett resningsärende. Det gäller oavsett om det är fråga om offentlig försvarare eller målsägandebiträde. Det förekommer att den tilltalade ger in en ansökan om resning direkt till åklagaren med önskemål om att denne ska biträda ansökan utan att några utredningsåtgärder behöver företas. Eftersom förundersökningen då inte återupptagits är åklagaren inte heller förundersökningsledare. Anmälningsskyldigheten ska dock gälla även i ett sådant fall. 58 kap. 6 a § Åklagaren ska återuppta en förundersökning om det i en ansökan om resning åberopas eller det på annat sätt kommer fram omständighet eller bevis som inte tidigare lagts fram och det är sannolikt att omständigheten eller beviset kan utgöra grund för resning. Förundersökningen ska dock återupptas endast om det finns behov av utredningsåtgärder. Om förundersökningen angående brottet inte är avslutad ska åklagaren, under de förutsättningar som anges i första stycket, i stället besluta att förundersökningen ska avse även frågan om den tidigare tilltalades delaktighet i brottet. Att en förundersökning återupptas är enligt nuvarande praxis en förutsättning för att åklagaren efter en lagakraftvunnen dom ska få företa utredningsåtgärder som under det ordinära brottmålsförfarandet endast kan vidtas inom ramen för förundersökningsinstitutet. Det kan t.ex. röra sig om att hålla förhör, att inhämta rättsintyg och att besluta om tekniska undersökningar av olika slag. Genom paragrafen lagfästs denna praxis för utredningsförfarandet i samband med resning. Paragrafen är tillämplig oavsett om den lagakraftvunna dom som utredningsförfarandet syftar till att angripa är meddelad av tingsrätt, hovrätt eller . I paragrafens första stycke regleras förutsättningarna för att återuppta en förundersökning i resningssyfte. En första förutsättning är att det i en ansökan om resning åberopas, eller på annat sätt kommer fram, omständighet eller bevis som inte tidigare lagts fram. På andra ställen i regleringen av resningsinstitutet talas om omständighet eller bevis som inte tidigare förebringats, se t.ex. 58 kap. 2 § 4 RB. Avsikten är att innebörden av uttrycket i den nya paragrafen ska vara densamma som i resningsregleringen i övrigt. För att det ska bli aktuellt att överväga att återuppta en förundersökning i resningssyfte är det inte tillräckligt att blankt påstå att det finns en ny omständighet eller ett nytt bevis. Påståendet i sig måste vara så konkretiserat att det förtjänar att tas på allvar. När det gäller påståenden om ändrade uppgifter från förhörspersoner kan det vara tillräckligt att närmare beskriva i vilket sammanhang förhörspersonen ändrat sin utsaga, hur de ändrade uppgifterna blivit kända, varför förhörspersonen ändrat sina uppgifter etc. Om det görs gällande att en ny teknisk undersökning kommer att visa motsatsen till vad en under den ordinära processen genomförd undersökning gett vid handen, kan påståendet vara värt att tas på allvar om det t.ex. kan underbyggas med påvisande av felaktigheter eller otydligheter i relevanta avseenden i protokollet från den tidigare undersökningen. Ett riktmärke för vilka påståenden som kan ligga till grund för en prövning av om en förundersökning ska återupptas, bör vara att uppgifterna om det nya material som åberopas inte får vara så vaga att ett återupptagande av förundersökningen i princip skulle syfta till att fiska efter resningsmaterial. Att det framkommer nytt material är inte en tillräcklig förutsättning för att en förundersökning ska få återupptas i resningssyfte. Av bestämmelsen framgår att det dessutom ska vara sannolikt att det nya materialet kan utgöra grund för resning. Innebörden av denna förutsättning är att åklagaren ska göra en prognos av det nya materialets betydelse för möjligheten att bevilja resning. Utgångspunkten för bedömningen av om en förundersökning ska återupptas är alltså vad som fordras för resning. Eftersom möjligheterna till resning är mer vidsträckta till förmån än till men för tilltalad – se främst tilläggsregeln – kan det oftare finnas anledning att återuppta en förundersökning när det kan bli fråga om resning till den tilltalades förmån. Vidare innebär det nära sambandet mellan resningsreglerna och förutsättningarna för att återuppta en förundersökning i samband med resning att åklagaren vid bedömningen av om ett återupptagande ska ske, har att betrakta det nya materialet i ljuset av bevisningen i det tidigare brottmålet. Det är därför inte möjligt att generellt ange vad som krävs i form av nya omständigheter eller nya bevis för att en förundersökning ska återupptas i resningssyfte. Exempelvis är det inte givet att en förundersökning ska återupptas för att en målsägande återtar sina tidigare uppgifter. Vilken betydelse ett sådant återtagande får för möjligheterna att bevilja resning till den tilltalades förmån beror på bevisningen i det tidigare brottmålet, om målsäganden kan ge en plausibel förklaring till de ändrade uppgifterna m.m. Åklagaren ska alltså i sin prognos komma fram till att det nya materialet sannolikt kan utgöra grund för resning. Detta innebär en sänkning av det krav som enligt nuvarande praxis synes gälla för återupptagande av en förundersökning i resningssyfte. Återupptagande av en förundersökning i resningssyfte kan initieras genom att en enskild person, t.ex. en dömd, åberopar nytt material i en ansökan om resning som ges in till domstol. I de fall domstolen begär skriftlig förklaring av åklagaren får denne anledning att ta ställning till om förundersökningen ska återupptas. Genom att det i paragrafen anges eller det på annat sätt kommer fram markeras att frågan om att återuppta en förundersökning i resningssyfte kan aktualiseras även på andra sätt, t.ex. genom en framställan om utredningsåtgärder som riktas direkt till åklagaren eller genom att denne på något annat sätt får kännedom om att en lagakraftvunnen dom kan vara materiellt felaktig. Om förutsättningarna för att återuppta en förundersökning i resningssyfte är uppfyllda, har åklagaren inte bara en rätt att besluta om ett återupptagande, utan också en skyldighet att göra det. Naturligtvis ska dock åklagaren bara vara skyldig att återuppta förundersökningen om det finns behov av ytterligare utrednings- Det är nämligen inte ovanligt att ett resningsärende kan avgöras utan kompletterande utredningsåtgärder. Förutsättningarna för att återuppta en förundersökning i resningssyfte har behandlats närmare i avsnitt 4.4.2. och olika sätt att initiera ett återupptagande har berörts i avsnitt 4.4.1. Andra stycket i paragrafen reglerar den situationen att förundersökningen angående brottet inte är avslutad när en fråga om utredningsåtgärder i resningssyfte uppkommer. Så kan t.ex. hända om flera personer som är inblandade i ett brott lagförs vid olika tillfällen. Eftersom det i ett sådant fall inte är möjligt att återuppta förundersökningen, ska åklagaren i stället besluta att den pågående förundersökningen ska avse även frågan om den tidigare tilltalades delaktighet i brottet. Förutsättningarna för att fatta ett sådant beslut är dock desamma som för att återuppta en förundersökning i resningssyfte, dvs. det ska ha framkommit nytt material som sannolikt kan utgöra grund för resning. Utredningen har behandlat bestämmelsen i avsnitt 4.2.4. När en pågående förundersökning ska omfatta även frågan om en tidigare tilltalads delaktighet i brottet kan den situationen uppstå att flera förundersökningsledare blir engagerade i samma brottsutredning. Fråga uppkommer då om hur ansvaret för utredningen ska fördelas. Denna fråga ingår i den del av utredningens uppdrag som avser förundersökningsledarens ansvar och som ska behandlas i slutbetänkandet. Utredningen återkommer därför till frågan i samband med den slutliga redovisningen av uppdraget. 58 kap. 6 b § I ett ärende om resning får rätten förelägga åklagaren att vidta viss utredningsåtgärd, om förutsättningar finns enligt 6 a § att återuppta förundersökningen. Det förekommer, om än sällan, att i ett pågående resningsärende förelägger åklagaren att vidta vissa utredningsåtgärder. Genom den föreslagna paragrafen lagfästs en sådan möjlighet för domstolen. Att domstolen får förelägga åklagaren att företa utredningsåtgärder utgör ett undantag från grundinställningen att domstolen i resningsärenden inte bedriver materiell processledning eller har skyldighet att verka för Avsikten med att införa bestämmelsen är inte att lägga någon direkt utredningsskyldighet på domstolen i resningsärenden, utan att ge domstolen möjlighet att verka för en mer fullständig utredning i fall där det framstår som särskilt angeläget. De situationer där möjligheten att förelägga åklagaren är tänkt att komma i fråga är framför allt om utredningsåtgärden är av sådant slag att den resningssökande inte själv kan företa den, t.ex. en rättsmedicinsk åtgärd, eller om det nya materialets bevisvärde riskerar att förstöras om den resningssökande skulle vidta utredningsåtgärden på egen hand. Möjligheten att förelägga åklagaren att vidta utredningsåtgärder i resningssyfte ska användas med försiktighet. Exempelvis bör det i princip inte komma i fråga att förelägga åklagaren att företa utredningsåtgärder förrän denne har avgett skriftlig förklaring. Vidare ska föreläggandet avse en specifik utredningsåtgärd och inte utredningsåtgärder i allmänhet. Av bestämmelsen framgår dessutom att ett föreläggande inte kan meddelas om inte det finns förutsättningar att återuppta en förundersökning i enlighet med vad som föreskrivs i 58 kap. 6 a § RB. Bestämmelsen är tillämplig vid såväl hovrätts som Högsta domstolens handläggning av resningsärenden. Liksom när åklagaren i den ordinära brottmålsprocessen föreläggs att komplettera en utredning, bör det i föreläggandet preciseras på vilka punkter utredning ska ske (jfr Fitger, , del 3, s. 45:31). Åklagaren bör även föreläggas inom viken åtgärderna ska vidtas (jfr JO 1958 s. 146). Det ska påpekas att om domstolen med stöd av regeln förelägger åklagaren att vidta viss utredningsåtgärd, innebär det i praktiken att denne måste återuppta förundersökningen innan åtgärden lagligen kan vidtas. Utredningen har behandlat bestämmelsen i avsnitt 4.4.1. 9.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare För en misstänkt som inte fyllt ska offentlig försvarare förordnas, om det inte är uppenbart att han eller hon saknar behov av försvarare. När offentlig försvarare ska förordnas, ska undersökningsledaren göra anmälan om det hos rätten. När en fråga om resning kommit upp, gäller vad som föreskrivs i 21 kap. 3 b § och 23 kap. 5 § . I paragrafen har införts ett nytt andra stycke. Bestämmelsen hänvisar först till bestämmelsen i 21 kap. 3 b § RB om offentlig försvarare i resningsärenden. Någon särskild reglering om offentlig försvarare för unga lagöverträdare bedöms inte nödvändig. Den omständigheten att den tidigare tilltalade inte fyllt kan beaktas både vid bedömningen av om det finns ett behov av offentlig försvarare och om det finns synnerliga skäl enligt 21 kap. 3 b §. I lagtexten hänvisas också till 23 kap. 5 § RB. Bestämmelsen anger att undersökningsledaren har en skyldighet att anmäla till domstolen om offentlig försvarare ska utses. Ett nytt andra stycke har lagts till i den bestämmelsen. Där framgår att anmälningsskyldigheten gäller även i ärenden om resning. Motsvarande tillämpning ska alltså ske när en fråga om resning uppkommer i ett ungdomsärende. 9.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:609) om målsägandebiträde När förundersökning har inletts ska ett särskilt biträde för målsäganden (målsägandebiträde) förordnas i mål om 1.brott enligt 6 kap. , om det inte är uppenbart att målsäganden saknar behov av sådant biträde, 2.brott enligt 3 eller 4 kap. , på vilket fängelse kan följa, eller enligt 8 kap. 5 eller 6 § eller försök, för- beredelse eller stämpling till sådant brott, om det med hänsyn till målsägandens personliga relation till den misstänkte eller andra omständigheter kan antas att målsäganden har behov av sådant biträde, 3. annat brott på vilket fängelse kan följa, om det med hänsyn till målsägandens personliga förhållanden och övriga omständigheter kan antas att målsäganden har ett särskilt starkt behov av sådant biträde. Målsägandebiträde får förordnas i högre rätt, om åklagaren eller den tilltalade har överklagat domen i ansvarsdelen. När en fråga om resning kommit upp, ska målsägandebiträde förordnas om det finns skäl enligt första stycket. Genom ändringen införs ett nytt tredje stycke i paragrafen. Tillägget innebär att det numera direkt av lagen framgår att det finns en rätt till målsägandebiträde även i resningsprocessen. Sådant biträde kan utses om det finns förutsättningar enligt första stycket. Förtydligandet är i enlighet med den praxis som skapats av genom avgörandet NJA 2002 s. 439. Beslut i frågor som avses i denna lag fattas av rätten. I de fall som avses i 6 § får dock målsägandebiträdet själv besluta om utredning i samma utsträckning som enligt 17 § rättshjälpslagen (1996:1619) gäller för biträde vid rättshjälp. När en fråga om resning kommit upp, fattas beslut enligt denna lag av den domstol som enligt 58 kap. 4 § första stycket är behörig att pröva ansökan om resning. I paragrafens andra stycke har införts en forumbestämmelse. Högsta domstolens majoritet har i NJA 2002 s. 439 funnit att domstolen var behörig att i ett ärende om resning pröva en fråga om målsägandebiträde trots att någon ansökan om resning ännu inte getts in. Två ledamöter var skiljaktiga i behörighetsfrågan. Det bör av lagen framgå att det är den domstol som är behörig att pröva en ansökan om resning som också ska pröva frågan om förordnande av målsägandebiträde. 9.4Förslaget till lag om ändring i lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn När en fråga om resning kommit upp, ska särskild företrädare för barn förordnas om det finns skäl enligt 1 eller 2 §. Genom ändringen införs en ny paragraf. Bestämmelsen innebär att det i lag föreskrivs en rätt för barn att få en särskild företrädare utsedd även i ett resningsärende. De allmänna förutsättningarna i 1 eller 2 § ska vara uppfyllda för att förordnande ska kunna ske. I lagen om särskild företrädare för barn finns ingen forumbestämmelse. I de flesta fall torde dock ansökan ges in till den domstol där åtal för brottet ska väckas enligt 19 kap. RB (se Renfors/Sverne Arvill, Rättshjälpslagen och annan lagstiftning om rättsligt bistånd – En kommentar, 2006, s. 266). Förstärkt rättssäkerhet och effektivitet i Höga krav måste ställas på kvaliteten i brottmålsprocessen. De regler som de brottsutredande myndigheterna har att tillämpa vid brottsutredning måste vara ändamålsenliga och anpassade till det moderna samhällets krav. De måste vara utformade så att både rättssäkerhet och effektivitet säkerställs. Mot denna bakgrund ska en särskild utredare utreda hur förundersökningarnas kvalitet bäst kan säkerställas och överväga hur förfarandet i samband med ansökan om resning i brottmål bör vara utformat. I uppdraget ingår frågor om bl.a. tillämpningen av objektivitetskravet, metoderna som de brottsutredande myndigheterna tillämpar för kvalitetssäkring, dokumentation och bevarande av utrednings- och bevismaterial, beslag som görs i bevissyfte och beslag i IT-miljö, samt rätten till rättsligt biträde i samband med ansökan om resning i brottmål. Uppdraget ska i den del som avser förfarandet i samband med ansökan om resning i brottmål redovisas i ett delbetänkande . Uppdraget ska i övriga delar redovisas . För att enskilda ska ha förtroende för rättsväsendet måste den brottsbekämpande verksamheten bedrivas under former som säkerställer höga krav på rättssäkerhet och effektivitet. Begångna brott ska i största möjliga utsträckning lagföras. Tiden mellan brottsanmälan och dom ska vara kort. Frågor om rättssäkerhet och effektivitet i brottsbekämpningen är ständigt aktuella. Ett exempel på detta är den arbetsgrupp som riksåklagaren tillsatte med uppdrag att undersöka vad som kan göras för att ytterligare effektivisera hanteringen av stora och komplicerade brottmål. Gruppen koncentrerade sin verksamhet till frågan om hur utredningar drivs fram till åtal. Syftet var att föreslå åtgärder som förkortar utredningstiden och begränsar målens volym. Arbetet resulterade i en idéskrift, Effektivare hantering av stora och komplicerade brottmål, som presenterades av riksåklagaren . innehåller ett flertal förslag tänkta att inspirera till fortsatt utvecklingsarbete och diskussion inom vissa områden. Den innehåller dock inga författningsförslag. Ett annat exempel är det tillsynsprojekt om rättssäkerheten i brottmål som Justitiekanslern initierade . Syftet med projektet var att undersöka om rättssäkerheten är tillräckligt väl tillgodosedd i brottmålsprocessens olika delar. Den projektgrupp som tillsattes av Justitiekanslern granskade elva fall från perioden –2004 där den dömde frikänts efter resning. Resultatet av arbetet presenterades i rapporten . Enligt rapporten kan ett flertal brister – rörande t.ex. objektivitet och fullständigheten i brottsutredningar – konstateras i de förfaranden som ledde till de fällande domarna. överlämnade Justitiekanslern dels rapporten , dels en egen skrivelse till justitieministern (dnr Ju2006/10574/Å). I skrivelsen redovisar Justitiekanslern sina egna överväganden med utgångspunkt i rapporten och riktar delvis skarp kritik mot framför allt åklagare och domstolar. Justitiekanslern föreslår i detta sammanhang bl.a. att regeringen ska låta utreda frågan hur förundersökningarnas kvalitet bäst kan säkerställas, liksom frågan om inrättandet av en särskild resningsnämnd. Justitiekanslern beslutade om en uppföljning av rättssäkerhetsprojektet genom att inleda ett initiativärende angående rättssäkerheten i brottmålsprocessen. ningen är bl.a. att ge en säkrare bild av rättssäkerheten och de risker som den utsätts för samt att skapa ett underlag för en fördjupad bedömning av om rättelsemöjligheterna efter lagakraftvunnen fällande dom är tillräckliga och hur de annars bör förändras. Arbetet ska bedrivas i huvudsak genom en granskning av domar och annat skriftligt material, bl.a. resningsärenden –2009. Enligt projektplanen ska ärendet avslutas senast vid utgången av . Det arbete som har bedrivits och bedrivs av myndigheterna har bidragit till att frågan om rättssäkerheten i brottmålsprocessen har hamnat i den offentliga debattens fokus. Den kritik som har riktats mot delar av rättsväsendet i rapporten har Justitiekanslern, som nämns ovan, delvis ställt sig bakom och vid ett flertal tillfällen framfört offentligt. Rapportens slutsatser har lett till omfattande diskussioner (se t.ex. artiklar av i JT 2006/07 s. 375 f., Diesen i JT 2006/07 s. 231 f., i SvJT 2006 s. 977 f., Axberger i SvJT 2006 s. 988 f. och Lambertz i SvJT 2006 s. 991 f.). Intresset för frågor om hur brottmålsprocessen fungerar har inte varit begränsat till kretsen av yrkesverksamma jurister. Den diskussion som förts har fått stor uppmärksamhet även i medierna. Allmänhetens engagemang har varit tydligt. Det är självklart av grundläggande betydelse både för tilliten till rättsväsendet och för dess funktion att frågor som rör rättssäkerheten återkommande diskuteras. Det måste konstateras att kritiken som i detta sammanhang har riktats mot rättsväsendet är allvarlig. Om den skulle ha fog för sig, innebär den att det på flera områden finns brister som riskerar att hota den enskildes rättssäkerhet. Det har i det föregående konstaterats att höga krav måste ställas på den brottsutredande verksamheten för att förtroendet för rättstaten ska kunna upprätthållas. De grundläggande bestämmelserna om bedrivande av förundersökning i brottmål finns i 23 kap. (RB). Flera av bestämmelserna har i huvudsak varit oförändrade sedan de trädde i kraft . Detsamma gäller bestämmelserna om beslag i 27 kap. RB. På vissa områden av betydelse för enskildas rättssäkerhet saknas en uttrycklig lagreglering. Det gäller bl.a. förfarandet med anledning av en ansökan om resning i brottmål och förutsättningarna för att en person som avser att ansöka om resning eller som har lämnat in en sådan ansökan till domstol ska ha rätt till rättsligt biträde. Även när det gäller tvångsmedelsanvändning saknas i vissa fall en