sou · GYB395 · 2010-12-16 00:00:00 — Problemområdena hänvisar alla till det enskilda barnets beteende. Utifrån dessa tre områden utarbetades vidare ett antal kategorier som rör barns specifika avvikelser i termer av, 1. Barnets samspel med andra barn/pedagoger, till exempel barnets oförmåga att leka på ett åldersadekvat sätt. Barnets känslomässiga problem i för- skolemiljön, till exempel aggressioner och passivitet. Barnets fysiska problem, till exempel nedsatt syn, hörsel, rörelseförmåga, motoriska svårigheter. Barnets problem i relation till verksam- heten. Bedömningar som relaterar till egen ovisshet om metoder eller otillräcklig kunskap. Sammanfatt- ningsvis bedöms barns beteende i förhållande till förskolan som kontext och en generell utvecklingsnorm. Avsaknaden av generella metoder och systematisk dokumenta- tion och uppföljning vad gäller utsatta barn relateras inom forsk- ningen till det faktum att förskolan, trots påtryckningar och skärpta regler angående anmälningsplikt, inte genomför anmäl- ningar i tillräcklig utsträckning. Orsaker som förs fram är föreställ- ningar/fördomar, brist på kunskap, misstro gentemot andra sociala instanser, att förskolan anser sig kunna lösa problemet eller kom- plettera, och/eller etiska dilemman. avhandling (psykologi) (2004) återger en bild av komplexa och i vissa fall godtyckliga processer runt barn som är utsatta på olika sätt. I studie uppgav tjugotre av nittioåtta förskolepedagoger att de fullgjort sin anmälningsskyldighet enligt dåvarande § 71 Socialtjänstlagen. Förskolepersonalens tolkning av anmälningsplikten är kopplad till en snäv form av utsatthet, som till exempel misshandel, sexuella övergrepp, misär, och föräldrars missbruk/våldsamhet. Denna tolkning ger delvis personalen en anledning att anmäla färre barn, eller att inte anmäla barn vars utsatthet är mindre uppenbar, etiskt känslig eller utgår från enskilda barns utvecklingsavvikelser/möjligheter. menar att deltagarnas tolkningar i termer av barn- och föräldrakategorier, varav den första representerade en vidare tolkning av innehållet i anmälningsskyldigheten är en tolkningsskillnad som har betydelse för anmälningsfrekvensen. Hon understryker också att en vidare barninriktad tolkning stämmer mer överens med lagstiftningen och intentionen att säkra barns hälsa och utveckling. avhandling behandlar förskolepersonals och BVC- sköterskors förhållningssätt, bemötande och agerande i förhållande till barn de tror eller vet far illa. Begreppet barn som far illa används här med fokus på föräldrars sviktande omsorg, snarare än barns eventuellt medfödda svårigheter. Avhandlingen bygger på fyra del- studier baserade på enkäter och intervjuer med BVC personal och personal i förskola. I undersökningen ingick personal vid förskolor och barnavårdscentraler i tre stadsdelar med olika social struktur i . I de tre stadsdelarna fanns 33 kommunala förskolor, varav 28 deltog i studien. Vidare deltog 274 förskolepersonal som tillsammans ansvarade för 1 516 barn i åldern , samt 12 BVC-sjuksköterskor som tillsammans ansvarade för 3 995 barn . Med hjälp av en enkät kartlades först hur många barn som personalen i de olika områdena oroade sig för på grund av miss- tänkt omsorgssvikt och vilka tecken på omsorgssvikt personalen lagt märke till. Förskolepersonalen fick ta ställning till tecken på känslomässig otillgänglighet, försummelse, fysisk vanvård och fysiska övergrepp. I ett första led efterfrågades barn personalen trodde for illa, i ett andra barn de visste for illa på grund av identifierade tecken. Uppföljande individuella intervjuer gjordes angående de barn som personalen trodde for illa. De fyra delstudierna belyste i tur och ordning, 1. Hur många förskolebarn BVC personal och omsorgspersonal bedömde for illa. Hur BVC personal och för- skolepersonal tolkar innehållet i 71 § Socialtjänstlagen (SoL), vilka begrepp som används för att beskriva anmälningsskyldigheten, om tolkningen skiljer sig inom personalgruppen, samt om tolkningen påverkas av graden av social belastning i den stadsdel man arbetar i. Vilka tecken på omsorgssvikt personalen har observerat hos de barn man ansvarar för, om det finns skillnader relaterat till bostads- område, ålder och kön, samt vilka tecken som observerats hos barn som anmälts respektive inte anmälts enligt 14 kap, § 1, Socialtjänst- lagen. Vilka strukturella faktorer inom barnomsorgen som för- svårar eller underlättar för personalen att upptäcka barns utsatthet, samt i vilken mån personalens individuella tolkning av anmälnings- skyldigheten leder i ena eller andra riktningen. Det övergripande syftet med studien var att försöka belysa faktorer som kan tänkas inverka på förskolepersonalens tendens att uppmärksamma om- sorgssvikt. Förskolepersonalen oroade sig för av barnen som de ansvarade för. trodde de for illa och de visste, i betydel- sen hade observerat tecken hos av barnen. Tror eller oroar sig för är den orosnivå som ansluter till lagstiftningens bestämmelse om anmälningsskyldighet. I enlighet med anmälnings- skyldigheten uppgav personalen att de anmält av de barn som de tidigare identifierat som barn som for illa och där tecken på omsorgssvikt observerats. Förskolepersonal anmälde av de barn som de trodde for illa. Drygt hälften av de anmälda barnen aktualiserades hos individ- och familjeomsorg. Hos 386 barn (9,) hade antingen BVC personal eller förskolepersonal observerat tecken på omsorgssvikt. Personalen trodde att ytterligare 110 barn for illa men där hade inte tecken observerats. Hos 106 barn hade förskolepersonalen obser- verat tecken men inte misstänkt omsorgssvikt. Det vanligast förekommande tecknet på omsorgssvikt var tec- ken på känslomässig omsorgssvikt i föräldra-barn relationen, följt av tecken på fysisk vanvård och tecken på försummelse. Tecken på fysiska övergrepp observerades mer sällan. Studien visade vidare att tecken på försummelse förekom oftare hos pojkar än hos flickor och observerades hos betydligt fler av de äldsta barnen, medan tec- ken på vanvård observerats hos fler av de yngre barnen. En för- kan vara att det är lättare att se vanvård hos det yngre barnet, medan försummelse först blir synligt längre upp i åldrarna. Tecken på fysisk misshandel hade observerats hos fler 3–4 åringar än i andra åldrar. Studien visade vidare att fler flickor än pojkar utsattes för vanvård. Att fler flickor än pojkar utsätts för sexuella övergrepp är tidigare känt, men att så skulle vara fallet med vanvård har enligt tidigare inte funnits stöd för inom forskning. Det fanns vidare ett starkt och genomgående samband mellan bostadsområdets problemtyngd och antalet barn som personalen trodde for illa och/eller hade observerat tecken på omsorgssvikt hos. Förskolepersonalen observerade tecken på omsorgssvikt hos betydligt fler barn i låg- och medelstatusområdena än i högstatus- området och andelen barn som personalen visste for illa var högst i det socialt mest belastade området. Vidare ser personalen ibland tecken på omsorgssvikt trots att man inte trodde att det for illa. Det kan enligt bero på att personalen inte kopplar tecknen till omsorgssvikt, eller ser och förstår sambandet. Det fanns också ett samband mellan personaltäthet och antalet anmälningar, och det var vanligare bland personal som arbetat mindre än både i sitt yrke och på sin arbetsplats att de trodde att lika många eller fler barn for illa än de observerat tecken hos, än de som arbetat längre. Fler förskollärare än personal med annan grundutbildning (oftast barnskötare) hörde till denna grupp, liksom personal som genom- gått fortbildning och personal som använde sig av en mer barn- orienterad tolkning. Skillnaden mellan andelen barn där omsorgssvikt observerats men som inte anmälts och barn som anmälts på grund av obser- verade tecken var signifikant, speciellt när det gällde barn som visade tecken på enbart känslomässig otillgänglighet i föräldra-barn relationen. så många icke anmälda barn visade tecken på enbart känslomässig otillgänglighet i föräldra-barn relationen i jäm- förelse med barn som anmälts. Ingen förskolepersonal hade anmält barn där enbart tecken på känslomässig otillgänglighet i föräldra- barn relationen observerats. Vissa enskilda tecken på omsorgssvikt ledde oftare till anmälan än andra. Tecken på vanvård som smutsig och luktar illa ledde däremot sällan till anmälan. Det kan enligt bero på områdets känslighet och/eller att personalen inte tolkade det som ett ärende för . Ofta hanterade personalen denna form av vanvård genom att till det yttre ta hand om problemet själva, vilket enligt är oroande då denna form av vanvård kan få allvarliga konsekvenser. Otillräcklig omsorg påverkar barnet långt innan eventuella effekter visar sig i barnets beteende. Tecken på fysiska övergrepp förekom sällan bland barn som inte anmälts men något oftare hos anmälda barn. Barnavårds- utredning startades i hälften av de fall där barn som anmälts visat tecken på vanvård. Av de barn där tecken på fysiska övergrepp observerats anmäldes hälften och i nästan samtliga fall startades en utredning. Majoriteten av de barn som förskolepersonalen trodde for illa identifierades av mer än en personal. I genomsnitt observerade del- tagarna 3,6 tecken hos de barn som anmäldes. Barn som anmäldes av personal inom barnomsorgen uppvisade i genomsnitt nästan dubbelt så många tecken på omsorgssvikt som barn som anmäldes av BVC sköterskor. Förskolepersonalen ser i allmänhet fler tecken, tror och vet i större utsträckning än BVC personal eftersom de träffar fler barn, har närmare kontakt med och arbetar pedagogiskt med både barn och föräldrar. Det är krävande att hantera brister i omsorgen om barn, bland annat eftersom det i vårt samhälle finns klara normer när det gäller barnets tillhörighet till familjen och det väcker därmed starka känslor att antyda att en familj inte tar hand om sitt barn på ett bra sätt (Drugli 2008, Killlén 2009). studie antyder detta dilemma. Ingen av de medverkande professionella hade till exempel anmält barn där enbart tecken på känslomässig otillgänglighet för- äldrars relation till sitt barn observerats. och (2008) belyser detta dilemma i sin studie om förhållandet mellan anmälningsfrekvens och förskolepersonalens kontakt med familj och föräldrar. Syftet var att undersöka hur förskolepersonal i agerar när de miss- tänker att barn far illa i hemmet, och hur detta samspelar med erfarenheter av föräldrasamverkan och kontakt med aktuella famil- Forskningsfrågorna som besvarades genom studien var: 1. När och hur uppkommer misstankar bland personalen? Hur upp- fattar personalen sin arbetssituation när de misstänker utsatthet? Hur tolkar personalen ett barns hemsituation relaterat till omsorgsnivå? När och hur agerar personalen när de misstänker att ett barn far illa? Hur påverkas kontakten mellan personal och familj när misstanken väckts? Studien bygger på en enkätundersökning bland 49 kommunala förskolor i . fanns 3 112 barn inskrivna i de kommunala förskolorna, vilket motsvarade 80 pro- cent av stadens alla barn mellan 1–. Personal från i princip alla barngrupper () besvarade enkäten. Personalen ombads fylla i ett frågeformulär per barn som de misstänkte for illa. Tre vanligt förekommande definitioner på utsatthet medföljde enkäten. Dessa var, 1. När en förälder negligerar ett barns grundläggande behov och/eller när ett barn utsätts för fysiskt, psykiskt eller sexuellt övergrepp. När ett barns hälsa eller utveckling riskeras på grund av otillfredsställande omständigheter i hemmiljön. När ett barns fysiska eller psykiska utveckling riskeras på grund av bristande föräldraskap. I de fall personalen inte misstänkte några fall av utsatthet ombads de ändå fylla i delar av enkäten. Enkäten testades innan en slutlig version skickades ut till berörda förskolor. En analys av databortfall visade på , vilket inte bedömdes påverka slutresultatets reliabilitet. Under det år studien genomfördes misstänkte personalen på de medverkande förskolorna att av förskolebarnen for eller hade farit illa i hemmet. Barn som inte bodde med båda sina föräldrar och flerspråkiga barn var överrepresenterade. I av fallen hade personalen uppmärksammat mer än ett tecken på utsatthet. Personalens övertygelse i förhållande till misstänkt utsatthet kontrasterades dock av osäkerhet i kontakt med föräldrar och brist på konsulterande stöd från socialtjänst eller psykolog. Personalen kände sig osäkra i kontakt med barnets mamma i 21 av 57 fall () och i 24 av 53 fall () i kontakt med barnets pappa. I nästan hälften av fallen tyckte personalen inte att de fick tillräckligt stöd från sociala instanser och/eller psykolog. Personalen tyckte att de hade bättre relation med barnet än med dess föräldrar både före och efter misstanke uppstod. Personalen informerade barnets mamma om deras oro i hälften av fallen () men kontaktade papporna mer sällan (). Kontakten mellan föräldrar och personal förblev opåverkad efter att misstanke uppstått i av fallen. Den vanligaste anledningen () för att inte anmäla till var att personalen tyckte att förskolan hade till- räckliga resurser för att hjälpa barnet. I dessa fall pratade perso- nalen med mammorna om sin oro i hälften av fallen () och med papporna i en fjärdedel av fallen (). Andra anledningar för att inte göra en anmälan är att personalen inte värderar barnets situation som tillräckligt allvarlig (), de trodde inte det var meningsfullt att göra en rapport () eller kände de sig osäkra på föräldrarnas reaktioner om de gjorde en rapport (). Personalen gjorde en anmälan till de sociala myndigheterna i 17 fall (). Den vanligaste beskrivna känslan vid en anmälan var obehag () trots att relationen med föräldrarnas bara påverkades i av fallen. Personalen upplevde däremot inte att barnets förtroende för dem påverkades alls. Efter en anmälan till värderade personalen att det aktuella barnets situation förbättrades i av fallen. Studien bekräftar enligt och tidigare forskning om upptäckt av och rapportering till sociala myndigheter när ett barn far illa. Det finns vanligtvis olika anledningar till oro, rappor- ter till är inte frekventa nog (), och förskolepersonal känner frustration i förhållande till och resultatet av anmälningar. I alla dessa fall är kontakten mellan personal och familj av stor betydelse, vilket denna studie också betonar. Författarna menar att resultatet visar på en problematik i förhållande till förskolans uppdrag enligt läroplanen för förskolan och skollagen, och vilket innebär respekt för föräldrar och medverkan i fostran, inte kompensation av denna. Förskolepersonal måste alltså hantera det faktum att de ska respektera föräldrar och bidra till barns gynnsamma utveckling, som de förväntas observera och uppmärksamma bristande föräldraförmågor. Resultatet visar enligt forskarna att förskolepersonal måste hantera lojalitetskonflikter i förhållande till utsatta barn. Dessa konflikter handlar om kunskap, erfarenheter och beslutstagande, relaterat till lojalitet gentemot och en osäkerhet i relationer med föräldrar. Lojalitetskonflikter väcker dessutom en central fråga, nämligen vems rättigheter som värderas när förskolepersonal miss- tänker att ett barn far illa – den vuxnes eller barnets rättighet? Det faktum att vuxna tenderar att skydda sig själva mer än barnen som är i behov av hjälp är inte ny menar forskarna. Att se eller inte se barn som far illa är en fortgående utmaning för professionella i förskolan. Två obesvarade frågor avslutar artikeln; vad krävs för att förskolepersonal ska känna sig säkrare i kontakten med föräldrar, och bör otillräckligt föräldraskap kompenseras med förskolepeda- gogiska insatser? Forskning om professionellas attityder och handling i förhåll- ande till utsatta barn i förskola visar att de ser, kan och vet mer än de har stöd, strategier och handlingskompetens till att faktiskt utföra. Studierna visar att en mängd olika faktorer samspelar och försvårar arbetet med utsatta barn i förskola. De visar att förskolan har möjligheter att hjälpa barn som far illa, men att de behöver pedagogiska verktyg och strategier för att hantera utmaningar som relationer med familj och föräldrar, föreställningar kring utsatthet relaterat till klass, ekonomi, etnicitet, genus och ålder, och misstro gentemot andra professionella. De behöver stöd för att arbeta uti- från barnets bästa, samt kunskap om olika former av utsatthet och dess eventuella konsekvenser för barns utveckling och hälsa. Pedagogiska övertygelser, tvetydiga synsätt Förskolebarnet utvecklas och reproduceras i gränslandet mellan det institutionella och det privata. Det menar som i sin avhandling (pedagogik) (2005) studerat förskolan som institution och hur den både skapas och återskapas av och genom barn, föräldrar och personal på förskolan. Studien bygger på intervjuer och samtal med barn mellan (20+), föräldrar (27) och personal (16) vid två kommunala förskolor i en medelstor stad i . Bland förskolepersonal och föräldrar dominerar talet om barns naturliga utveckling med fokus på språklig, kroppslig, mognads- mässig utveckling, vilket kan härledas till utvecklingspsykologiska teorier om barns utveckling i stadier och perioder. Den kroppsliga utvecklingen handlar till exempel om att kunna äta själv, gå på toa- letten, klä på sig, medan den språkliga främst relateras till kom- munikation. Sammantaget handlar det om utveckling mot större självständighet. Vikten av att barn får vara barn och utvecklas i sin egen takt speglar en syn på barns utveckling enligt en generellt given naturlig takt. finns en stark övertygelse om att barnets naturliga utveckling kan påverkas utifrån, och därmed I en stimulerande,rik, miljö kan barnets positiva förmågor stärkas och avvikelser eller svagheter avhjälpas genom särskilda insatser. Synen på barns oberoende eller inifrån styrda utveckling står alltså delvis i motsättning till förskolans förväntade övervakning och inverkan på barnets positiva utveckling. studie visar att föräldrar har stor tilltro till för- skolans personal när det gäller att göra bedömningar i förhållande till deras barns naturliga utveckling, bland annat genom jämförelse med andra barn i samma ålder. Förskolepersonal är genom erfaren- het och kunskap mer kompetent när det gäller att avgöra vad som är normalt respektive avvikande när det gäller förskolebarn, än för- äldrarna själva. Bedömningar av barn och barns utveckling är kontextbundna i den bemärkelsen att det som anses viktigt för förskolebarn att kunna och förstå är kopplat till det som anses nödvändigt, normalt och eftersträvansvärt i just denna miljö. Detta samband har stu- derats av (pedagogik) (2008) i en avhandling om kommunikationshandlingar mellan förskollärare och barn. Det framkommer i hennes studie att förskolebarns delaktighet och inflytande är begränsat, ett resultat som leder till en analys av vilka värden som kommuniceras till barn i förskolan. Värden tolkas här i termer av kvaliteter i socialt handlande, samt normer för beteende och önskvärda kompetenser som barnen uppmuntras utveckla. Det empiriska materialet består av videofilmade interaktions- sekvenser i två förskolor särskilt inriktade mot värdegrundsarbete. Analys av 115 interaktionssituationer (videofilm) visade att tio värden kontinuerligt kommunicerades till förskolebarnen, dessa var, 1. Värdet av att inte skada andra, 2. Förstå och känna med andra, 3. Hjälpa andra, 4. Komma överens med andra, 5. Delta i gemenskapen, 6. Utöva inflytande, 7. Förhandla, 8. självständig, och 10. Dessa kan vidare sammanfattas i de tre övergripande värdena demokratiska, disciplinerande och om- sorgsetiska värden. Det önskvärda barnet i förskolan kan således sägas vara ett omvårdande, demokratiskt och disciplinerat barn, ett barn som alltså träder fram med hjälp av och i samverkan med förskolans personal, miljö och verksamhet. Det finns inom förskolans diskurs en stark betoning på bety- delsen av det sociala samspelet, det kollektiva och barnens bety- delse för varandra, vilket enligt (2005/2007) antyder en glidning från en psykologisk syn på barn till en mer social och kulturell syn på barnet i samspel med sin omgivning. vill eller kan anpassa sig till gemenskapen i förskolekollektivet blir därmed avvikande i denna kontext. En dansk nationell kartläggning av föräldrars värdering av deras barns utveckling och positioner visar liknande tendenser, nämligen att självständighet och kollektiv, social kompetens ses som grundläggande och viktiga kompetenser i dagens samhälle (Sommer, 2005). Det är normer och värden som bejakas och reproduceras inom förskolans ramar, men ses också som en förutsättning för att förskolans verksamhet ska fungera (, 2005/2007). Medan vissa beteenden och sätt bejakas inom förskolans rela- tioner och kommunikationshandlingar, finns det motsvarande beteenden som tvärtom negligeras eller definieras i termer av avvikande sätt. Det visar till exempel avhand- ling (pedagogik) (2005) som bygger på en antropologisk studie med förskolepedagoger på en förskola i . Tekniker som används är intervjuer, samtal, observationer och ljudinspelningar med syfte att fånga det vardagliga, delvis underliggande samspelet i form av samtalstoner, rytmer och placeringar. Studien visar att det mot bakgrund av förskolans pedagogiska grundsyn och normer existerar exkluderande mekanismer i den dagliga förskoleverk- samheten. Hon beskriver fyra centrala processer som skapar och/ eller upprätthåller ojämlikhet mellan barn, 1. Utsatta barns hand- lingar bekräftas inte och deras förmågor definieras i termer av otill- räcklighet. I förhållande till förskolepersonalens normer och före- ställningar om barns normala utveckling hamnar utsatta barn längst ner i hierarkin. Utsatta barn definieras i termer av brist. Som ett resultat av detta bedöms deras handlingar och sätt att vara utifrån brister och tillkortakommanden, vilket omedvetet ringar in barnet och dess familj som avvikande. Skillnader i språk, regler och andra kommunikationsstrategier inom förskolans verksamhet iden- tifierades och visade att glappet mellan de barn som förstod och kunde läsa av personalens sociala koder och underliggande budskap och de som inte kunde det, var stort. Barnens relation till för- skolepedagoger kan inte tas för given. Relationer konstrueras och förhandlas fram från till en annan, och påverkas av förskole- pedagogers syn på och förståelse av det aktuella barnet. Palludan menar att barn exkluderas i mötet mellan barn och förskollärare och att de positioner inom vilka barn själva placerar sig och placeras av vuxna, bestäms mot bakgrund av vuxnas före- ställningar. Sammanfattningsvis visar studien att barn ofta blir omedvetet fördelade i grupper som antingen får mycket av för- skolepersonalens uppmärksamhet eller tvärtom. Förskoleperso- nalen definierade den senare gruppen i termer av barn som behöver vuxnas stöd, och den pedagogiska uppgiften i förhållande till dessa barn handlar om att hjälpa dem mot bakgrund av deras tillkorta- kommanden och svagheter/fel. Differentierande möten mellan barn och vuxna i förskola bidrar till att skapa och/eller upprätthålla social ojämlikhet och trots goda intentioner verkar dessa processer tvärtemot potentiellt goda effekter av tidiga stödinsatser i barns liv. Dominerande barndomsdiskurser reproducerar barnet som natur, i vardande, och som en aktiv kultur- och kunskapsprodu- cent, här och (2005/2007, , & Pence 2006, Halldén 2007). Denna tvetydiga bild av barnet är inte ny men förstärks genom samtida utbildningspolitik och som innebär ökat fokus på barns kunskapsutveckling från tidig ålder. En central fråga är hur förskola och förskolepersonal förstår och hanterar utsatta barn i ett förstärkt lärandeperspektiv. Danska nationella utvär- deringar visar att professionella inom förskolan upplever en asym- metri mellan deras aktuella utbildning och de många utmaningar dagens förskoleverksamhet ställer dem inför.