sou · GXB368d2 · 2010-01-01 00:00:00 — Svensk forskning om fosterbarnsvård. socialt arbete (CUS) och Liber. (1996b). Fosterbarn som vuxna. Akademisk avhand- ling. , B., Sallnäs, M. & Kyhle , P. (2001). Sammanbrott vid tonårsplaceringar – om ungdomar i fosterhem och på institution. och socialt arbete (CUS). & , M. (2001). Mortality after care among young adult children in . 10, s. 164–173. , B., , M. & , T. (2004). Återplace- ring av barn i dygnsvård (I) – hur vanligt är det ? Socialvetenskaplig tidskrift nr 1, 2004, s. 54–75. , B., Hjern, A. & , M. (2004a). Återplacering av barn i dygnsvård II – vad ökar eller minskar risken? Socialvetenskaplig tidskrift, nr 2 2004, s. 150–167. & , E. (2005). Kontakt- familj/kontaktperson – omfattning och samband med placering i dygnsvård. Socialvetenskaplig tidskrift, nr 4, 2005. , B., , M. & , T. (2005a). Educational attainments of former child welfare clients – a Swedish national cohort study. 14, s. 265– 276. (2006). Fosterbarn som unga vuxna – en översikt av resultat från några nationella registerstudier. Socialmedicinsk tidskrift 2006 årgång 83 häfte 1. s. 23–35. (2006a). Ingår i Denvall & (red.) Nytta och fördärv. Socialt arbete i kritisk belysning. Natur & Kultur. , B., , E. & , M. (2006). Teenage parenthood among child welfare clients: a Swedish national cohort study of prevalens and odds. 97–116. , B., Hjern, A. & , F. (2006a). Suicide attempts and severe pshyiatric morbidity among former child welfare clients: a national kohort study. 723–733. , B., , , B. & , I-M. (2008). Out of home care among immigrant children in – a national cohort study. 17, s. 301–311. , B., , , F. & Hjern, A. (under tryckning). Long term outcome of care: Lessons from Swedish national cohort studies. Ingår i , E. & , R. (eds) Does care work? International evidence of outcomes. & , A. (2008). Det blir nog bättre för barnen. Slutrapport i utvärderingen av nationell försöksverksamhet med barnahus 2006–2007. Research Report in Sociology of , 2008:7. , , , E. & , P. (2000). Barnavårds- utredningar i sex kommuner. , /socialt arbete (CUS). Översyn av bestämmelserna till skydd och stöd för barn och unga i socialtjänstlagen (2001:453, SoL) och lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) Beslut vid regeringssammanträde . Utredaren ska se över bestämmelserna till skydd och stöd för barn och unga i socialtjänstlagen (2001:453, SoL) och lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) samt lämna förslag till de förändringar som bedöms nödvändiga för att anpassa lagstiftningen till den utveckling som har skett. Det ska ingå i uppdraget att ta ställning till -hur den sociala barn- och ungdomsvårdens övergripande mål och ansvar för barn och unga ska formuleras, -om reglerna om anmälningsskyldighet behöver förtydligas, -om socialnämndens möjlighet att anmäla brott mot barn ska ändras till en skyldighet, -om reglerna om utredning av barns förhållanden behöver kom- pletteras, -om reglerna om insatser enligt SoL och LVU behöver ändras, -hur villkoren för familjehem kan förbättras, -om reglerna om uppföljning av insatser behöver förbättras och -vilken kompetens som behövs för att arbeta inom den sociala barn- och ungdomsvården. När översynen av bestämmelserna är genomförd ska utredaren ta ställning till om bestämmelserna till skydd och stöd för barn och unga ska sammanföras i en särskild lag och om de bestämmelser i som reglerar familjerättsliga arbete ska föras över till den särskilda lagen. Uppdraget ska redovisas . Alla barn har i enlighet med rätt till god omvårdnad och att få utvecklas i sin egen takt utifrån sina egna förutsättningar. Det innebär att barnrättsperspektivet ska finnas med i alla sammanhang där frågor som rör barns och ungas villkor behandlas. Särskild hänsyn ska tas till vad som är bäst för barnet. Barnet har rätt att komma till tals och vara delaktig i beslut som rör honom eller henne. Familjen är den grundläggande enheten i samhället och den naturliga miljön för alla dess medlemmar och särskilt betydelsefull för barnets utveckling och välfärd. Föräldrarna är de som i första hand har ansvaret för barnets uppfostran och utveckling. Sam- hällets roll är att på olika sätt stödja föräldrarna i deras för- äldraskap. Det kan bl.a. handla om att utveckla familjestödjande verksamheter under barnets hela uppväxt för att i första hand före- bygga att barnet far illa. Men det kan också handla om att förbättra stödet till barn och unga. De flesta barn i lever under trygga och goda förhållanden tillsammans med sina familjer – föräldrar och syskon. Men det finns barn som lever i olika slag av utsatthet och som samhällets sociala barn- och ungdomsvård enligt SoL och LVU har ett särskilt ansvar för att ge skydd och stöd. Frivillighet och respekt för den enskildes bestämmande och integritet är utgångspunkter för arbetet inom den sociala barn- och ungdomsvården. Ett nära samarbete med föräldrarna för att tillsammans med dem ge barnet förutsättningar för en trygg uppväxt är grundläggande i arbetet där familjen, nätverket runt familjen och andra faktorer i barnets om- givning är centrala. Den sociala barn- och ungdomsvården har i vissa situationer som specificeras i LVU uppgiften att använda tvångsåtgärder för att skydda och hjälpa barn när det finns en påtaglig risk att deras hälsa och utveckling skadas och föräldrarna/ vårdnadshavarna eller i vissa fall den unge inte samtycker till en åtgärd. Detta ställer krav på tydliga lagregler och ett rättssäkert förfarande. SoL och LVU reglerar arbetet inom den sociala barn- och ung- domsvården. Barnets bästa ska vara avgörande för allt som görs och barnet ska ha rätt att komma till tals i frågor som rör henne eller honom. I tillämpningen av lagstiftningen och regleringar är det därför av stor betydelse att barnets åsikter och vilja dokumenteras. Insatser ska vara av god kvalitet och utföras av personal med lämplig utbildning och erfarenhet. är det angeläget att befintliga resurser används på bästa sätt. Samhället har genomgått stora förändringar sedan socialtjänst- reformen genomfördes . Utvecklingen har gått snabbt vilket har påverkat den sociala barn- och ungdoms- vården. ställs ökade krav på den sociala barn- och ungdoms- vården dels genom lagstiftningen, dels genom förväntningar från allmänheten och berörda myndigheter. Bestämmelserna i och LVU har ändrats och kompletterats vid ett flertal tillfällen. Bl.a. har barnperspektivet och barnets rätt att komma till tals och bli lyssnat till införts och förstärkts. Den sociala barn- och ungdomsvården har fått nya uppgifter. På nationell nivå har och metoder i socialt arbete (IMS) bidragit till metod-, kompetens- och kunskapsutveckling. Rapporter från och länsstyrelserna har i sina lägesrapporter och tillsynsrapporter påtalat bl.a. följande. På regional nivå har tillsynsfrågorna genom de särskilda regeringsuppdragen om tillsyn av den sociala barn- och ungdomsvården fått allt större upp- märksamhet. På lokal nivå har det skett en ökad specialisering. Nya verksamheter och samverkansformer har tillkommit. Ansvarsför- delningen mellan den sociala barn- och ungdomsvården och de basverksamheter – förskola, skola och skolbarnsomsorg och barn- hälsovård – som möter alla barn är otydlig. Personal inom basverk- samheterna har stora förväntningar på att den sociala barn- och ungdomsvården ska kunna förhindra att barn far illa och att den kan ingripa i alla situationer. Personalen saknar inte sällan kunskap om hur den sociala barn- och ungdomsvården arbetar och vilka befogenheter den har. Man känner t.ex. inte till att den sociala barn- och ungdomsvården i första hand ska arbeta tillsammans med familjer för att ge dem stöd och hjälp. Man känner inte heller till att tvångsåtgärder kan användas först när det finns en påtaglig risk för att barnets hälsa och utveckling skadas. Detta skapar frustration hos både dem som anmäler och i den sociala barn- och ungdoms- vården och försvårar samverkan dem emellan. Den som anmäler får inte alltid veta om anmälan leder till utredning eller hur ärendet utvecklas, vilket kan innebära att man upplever att anmälan inte leder till något resultat. Det finns brister inom granskningsområdena handläggning och dokumentation, barnets bästa, insatser samt bemötandet av barn och unga. Det handlar om alltför långa handläggningstider, brister i att delge utredningen till berörda personer och att uppföljningen inte har dokumenterats. Det handlar också om begränsningar av umgängesrätten med familjehemsplacerade barn utan att beslut har fattats, att barn inte får komma till tals i utredningar och inte heller syns i dokumentationen. Beskrivningar saknas ofta om konsekven- serna för barnen av de insatser som har getts eller inte getts. Brister i bemötandet påpekas också, som t.ex. att är alltför passiv i sina försök att få kontakt med barn och familjer som berörs och att ett helhetsansvar har saknats. Det konstateras vidare att när barn varit placerade görs inte alltid överväganden om vårdnadsöverflyttningar. Ambitionsnivån inom den sociala barn- och ungdomsvården har höjts. Fler familjer vänder sig till p.g.a. olika pro- blem, vilket har bidragit till att målgruppen för barn- och ung- domsvården har vidgats. Små kommuner har inte alltid kompetens inom alla specialiteter vilket kräver nya lösningar och nya sam- verkansformer. Arbetet med uppföljning, utvärdering och kva- litetsjämförelser behöver utvecklas. Nya grupper, med problem som är nya för den sociala barn- och ungdomsvården, har tillkommit. Det handlar t.ex. om barn som blivit sexuellt exploaterade i . En annan grupp är barn som i vissa fall kommit hit genom människohandel och måste få skydd och stöd när de upptäcks som den sociala barn- och ung- domsvården ska ta ställning till om och hur barnen kan återförenas med sin familj i hemlandet. Det handlar också om ensam- kommande asylsökande barn där den sociala barn- och ungdoms- vården har ansvaret för hela omhänder- tagandet. Jämställdhet i den sociala barn- och ungdomsvården Vikten av att ha ett jämställdhetsperspektiv i all verksamhet be- tonas och jämställdhetsarbetet har intensifierats. har haft ett uppdrag att följa upp, analysera och redovisa könsskillnader inom verksamhetsområden. Av framgår att frågor om jämställdhet fått mycket liten uppmärksamhet inom . Bland annat lyfts följande fram. Den sociala barn- och ungdomsvården speglar tradi- föreställningar om kön och familj, framförallt i agerandet gentemot föräldrarna. Fäder är ofta frånvarande, inte bara i barnens liv utan också i de sociala utredningarna och bedömningarna. Det är främst brister hos modern som avgör om ett barn placeras utan- för hemmet. Ett barn får en kontaktfamilj för att ge stöd till den ensamstående mamman, för att kompensera att pappan är från- varande och ge en manlig förebild. Det finns könsskillnader också vid bedömningar av flickors och pojkars problem. För att kunna bedriva en effektiv kamp mot ungdomskriminalitet krävs att samhället reagerar med tidiga och tydliga insatser när unga personer begår brott. Det är även av stor betydelse att brottsföre- byggande insatser för unga personer som genom missbruk eller annat destruktivt beteende riskerar att bli kriminella när de blir äldre, sker så pass tidigt i deras liv att de inte hinner att utveckla en kriminell livsstil. Den sociala barn- och ungdomsvården har en viktig roll i detta arbete genom att snabbt vidta åtgärder när det blir känt att en ung person riskerar sin hälsa och utveckling genom sitt beteende. För att den sociala barn- och ungdomsvården ska kunna lämna adekvat stöd och välja rätt behandlingsinsatser krävs ett väl fungerande samarbete med rättsväsendets myndigheter, framförallt Polisen, och Kriminalvården. Utredarens övergripande uppdrag är att -se över bestämmelserna till skydd och stöd för barn och unga i socialtjänstlagen (2001:453, SoL) och lagen (1990:52) med sär- skilda bestämmelser om vård av unga (LVU) samt lämna förslag till de förändringar som bedöms nödvändiga. Följande frågor ska ingå i översynen: Hur ska den sociala barn- och ungdomsvårdens övergripande mål och ansvar formuleras? -analysera om bestämmelserna i 5 kap. 1–3 §§ SoL behöver ändras för att tydliggöra den sociala barn- och ungdomsvårdens mål och ansvar. Bestämmelserna i 5 kap. 1–3 §§ SoL handlar om den sociala barn- och ungdomsvårdens övergripande mål och om förebyggande in- satser på en generell nivå men också om insatser på individuell nivå för att tidigt vidta åtgärder för att förebygga en negativ utveckling. De flesta av dessa mål kommer års barnavårdslag och fördes i stort sett oförändrade in i socialtjänstlagen i samband med socialtjänstreformen. Samhällsutvecklingen har inneburit att barns och ungas livsvillkor har förändrats. I dagens samhälle finns ett större utbud av generella stödinsatser till barn och unga . Målens övergripande karaktär kan försvåra tolkningen av dem och medföra svårigheter för den sociala barn- och ungdomsvården att beskriva och tydliggöra sitt ansvar för barn och unga. Bestämmelserna om barn- och skolbarnsomsorg flyttades över till skollagen utan att någon analys gjordes av hur detta skulle påverka socialnämndens övergripande ansvar. Nya uppgifter har kommit till genom tillägg till de allmänna bestämmelserna i lagen. Som nämnts inledningsvis är ansvarsför- delningen mellan den sociala barn- och ungdomsvården och de bas- verksamheter som möter alla barn otydlig, vilket gör att det skapas orealistiska förväntningar på den sociala barn- och ungdoms- vårdens befogenheter. Mot denna bakgrund finns det behov av att analysera och eventuellt ompröva den sociala barn- och ungdoms- vårdens ansvar för barn och unga. Behöver reglerna om anmälningsskyldigheten förtydligas? -ta ställning till om gällande regler om anmälan till social- nämnden behöver förtydligas och -beskriva omfattningen av gällande sanktionsmöjligheter mot den som inte anmäler och ta ställning till om det finns behov av sanktioner för den som inte anmäler allvarliga fall av fysiskt eller psykiskt våld, sexuella övergrepp eller försummelse. Gällande bestämmelser om anmälan till socialnämnden finns i 14 kap. 1 § SoL. Allmänheten uppmanas anmäla och vissa yrkes- verksamma och myndigheter har en skyldighet att anmäla om de får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd. I 11 kap. 2 § SoL finns bestämmelser om vad socialnämnden ska göra när den utreder om den behöver ingripa till ett barns skydd eller stöd. Att de två bestämmelserna är formulerade på olika sätt skapar förvirring hos såväl anmälare och den som anmälts som hos den sociala barn- och ungdomsvården som ska utreda barnets behov. Detta är otillfreds- ställande både av rättssäkerhetsskäl och utifrån barnets intressen och behov. Utöver de bestämmelser som finns i SoL har beslutat om allmänna råd och gett ut en handbok till stöd för dem som omfattas av anmälningsskyldigheten. Uppföljningar visar att alltför få av dem som är skyldiga att anmäla anmäler. De som drar sig för att anmäla anger som skäl bl.a. att återkopplingen från efter anmälan är dålig, man vet inte om det görs någon utredning eller inte. Man får inte veta om de insatser som man hoppas anmälan ska leda till, kommer till stånd. Frågan om vilka möjligheter den sociala barn- och ungdoms- vården har att återkoppla till den som anmält behöver klargöras. Anmälningsskyldigheten är långtgående och står inte alltid i överensstämmelse med den sociala barn- och ungdomsvårdens möjligheter att ingripa, eftersom det krävs samtycke till insatser om inte förhållandena är sådana att LVU är tillämplig. För att anmälningsskyldigheten ska fungera så att de barn som behöver samhällets skydd verkligen kommer till socialnämndens kännedom måste det finnas tydliga regler. Är det t.ex. möjligt och rimligt att anmälningsskyldigheten begränsas till att gälla enbart i de situa- tioner när det finns en påtaglig risk för att barnets hälsa och utveckling skadas och barnet är i behov av samhällets skydd? Frågan om i vilken omfattning det behövs sanktioner mot dem som trots en tydlig anmälningsskyldighet inte anmäler har diskute- rats i olika sammanhang, bl.a. av Kommittén mot barnmisshandel (SOU 2001:72) och av . Å ena sidan finns de som anser att sanktioner skulle få fler att anmäla, å den andra finns de som menar att fler anmälningar inte garanterar att de barn som verkligen behöver insatser från den sociala barn- och ungdoms- vården blir anmälda. Det kan också diskuteras om sanktioner ska införas för den som inte anmäler allvarliga fall av fysiskt eller psykiskt våld, sexuella övergrepp och försummelse. Det finns anledning att beskriva för- och nackdelar med ett system med sank- tioner mot den som inte anmäler eller andra lämpligare åtgärder för att anmälningsskyldigheten ska fungera väl. Ska socialnämndens möjlighet att anmäla brott mot barn ändras till en skyldighet? -överväga om socialnämndens möjlighet att anmäla brott mot barn ska ändras till en skyldighet eller om det är lämpligare att socialnämndens möjlighet att anmäla brott mot barn förtydligas. I 14 kap. 2 § femte – nionde stycket sekretesslagen (1980:100) finns bestämmelser som gör det möjligt för myndigheter att utbyta uppgifter för att bekämpa eller beivra brott eller bistå när barn far illa. Det innebär att sekretessen enligt 7 kap. 4 § sekretesslagen inte hindrar socialnämnden från att bl.a. polisanmäla en misstanke om brott mot någon som inte har fyllt . Bestämmelserna i 14 kap. 2 § sekretesslagen innebär att socialnämnden har en möjlighet men ingen skyldighet att polisanmäla vissa brott mot barn och unga. Av allmänna råd om handläggning och dokumentation vid handläggning av ärenden som rör barn och unga (SOSFS 2006:12) framgår att socialnämnden skyndsamt bör anmäla till polisen om det är till barnets bästa, i synnerhet om det handlar om våld eller sexuella övergrepp. Men det kan finnas situationer när en polisanmälan bör avvaktas, t.ex. när det finns risk för att barnet sluter sig och vägrar att samarbeta eller tar tillbaka sin berättelse. Det är viktigt att barn som blir utsatta för brott känner att sam- hället reagerar och gör något åt deras situation. En viktig del i detta är att polis och åklagare får kännedom om dessa brott så att de kan utredas och lagföras. Utredaren ska därför analysera och överväga om socialnämndens möjlighet att polisanmäla brott ska ändras till en skyldighet att göra en anmälan eller om det är lämpligare att SOU 2009:68 Bilaga 1 socialnämndens nuvarande möjlighet att polisanmäla brott mot barn förtydligas. Behöver reglerna om utredning av barns förhållanden kompletteras? Utredaren ska analysera gällande regler om barnavårdsutredningar och ta ställning till -om bestämmelsen om bedömning av innehållet i en anmälan behöver preciseras, -om det ska vara möjligt att i vissa situationer påbörja en utredning utan att barnets vårdnadshavare informeras om att utredning inletts, -om tidsgränsen för en utrednings slutförande kan förkortas och -om det ska införas en möjlighet till uppföljning efter avslutad utredning för att kunna följa hur barnets förhållanden utvecklas. Bestämmelser som reglerar barnavårdsutredningar finns i 11 kap. 1 och 2 §§ SoL. ska utan dröjsmål inleda utredning om det finns anledning att anta att någon åtgärd kan bli aktuell. Innan en utredning inleds bör en bedömning göras av om inne- hållet i anmälan kan leda till någon åtgärd från socialnämndens sida. I en barnavårdsutredning får nämnden konsultera sakkunniga och ta de kontakter som behövs. Utredningen ska bedrivas skyndsamt och vara slutförd senast . Den som berörs av en utredning ska underrättas om att en utredning inleds. Dessa regler infördes för att förtydliga utredningsskyldigheten mot bakgrund av att det riktats kritik mot utredningsförfarandet i barnavårdsärenden. har beslutat om allmänna råd för handläggning och dokumentation och har tagit fram en handbok till stöd för handläggare. För att systematisera arbetet med handläggning och dokumentation i utredningar, planering och upp- följning av insatser har utvecklat ett enhetligt system för dokumentation och uppföljning – Barns behov i cent- rum (BBIC). Flertalet kommuner har infört eller är i färd med att införa BBIC. Det råder osäkerhet inom den sociala barn- och ungdomsvården om hur långtgående utrymmet för bedömningen av innehållet i en anmälan, s.k. förhandsbedömning, får vara. kan det finnas behov av att skaffa fram kompletterande uppgifter från den som anmält eller av att ha flera samtal med en ung person som själv söker hjälp men som inte vill att föräldrarna kontaktas innan beslut om att inleda en utredning fattas. får kritik i samband med tillsyn och av JO för att det tar mellan anmälan och beslut om att inleda utredning eller ej och att detta inte är rättssäkert. Uppföljningar visar att kommunerna i varierande utsträckning öppnar utredning när en anmälan kommer in. En del kommuner utreder alla anmälningar medan andra bara utreder vissa. Tydligare regler kring utredningar kan bidra till att göra förhållandena mer likvärdiga i landet. har frågan om möjligheter att inleda en utredning utan att informera vårdnadshavare väckts av bl.a. barnrättsorganisationer och kvinno- och tjejjourer. Det kan då handla om unga flickor som kontaktar för att få skydd och stöd i situationer där de riskerar att utsättas för heders- relaterat våld och förtryck. Men det kan också handla om situa- tioner av våld och övergrepp, där rädslan hos barnet för vad som ska hända när föräldrarna får veta att barnet har avslöjat sin situation gör att barnet vägrar att medverka i fortsatt utredning. Reglerna om att vårdnadshavare ska informeras om att en utredning inleds härrör från en mångårig kritik mot för att man utredde utan att vårdnadshavarna kände till omständlig- heterna kring utredningen. Reglerna infördes för att tydliggöra ansvar vid utredningar. Det finns anledning att överväga om det är möjligt att med bibehållen rättssäkerhet för både barn och vårdnadshavare förändra reglerna, så att en utredning i vissa specifika undantagsfall kan inledas utan att vårdnadshavarna informeras. Bestämmelsen om att en barnavårdsutredning ska vara slutförd tillkom mot bakgrund av kritik mot att social- nämnden inte slutförde utredningar inom rimlig tid. Föräldrar och barn svävade i ovisshet om att en utredning pågick eller inte och om den avslutats. Bestämmelsen syftade också till att stärka barn- perspektivet. uppföljningar och länsstyrelsernas tillsyn visar att det tagit tid för bestämmelsen att få genomslag och att det finns brister i tillämpningen, men också att utvecklingen går framåt. Ur barnets perspektiv kan i vissa fall vara . Men bestämmelsen om barnets rätt att komma till tals kan i andra fall innebära att det behövs tid för att bygga upp en för- troendefull utredningssituation för barnet. Det finns skäl att i denna översyn överväga om tidsgränsen är väl avvägd eller om den kan förkortas. Det förekommer att vårdnadshavare tackar nej när i sin utredning gör bedömningen att det finns behov av insatser och lämnar förslag till sådana. Det är möjligt att inom ramen för utredningen arbeta för att motivera familjen att ta emot hjälp, men det räcker . Enligt gällande regler kan då inte annat än avsluta utredningen om inte situationen är så allvarlig att LVU är tillämplig. Men det finns situationer när socialnämnden skulle behöva följa utvecklingen under ytterligare och få möjlighet att genom t.ex. fortsatt motivationsarbete kunna påverka familjen att ta emot hjälp. Utredaren ska undersöka och analysera om och i vilka situationer det är lämpligt att införa bestämmelser som ger socialnämnden möjlighet att efter utredningen följa hur förhållandena för barnet utvecklas, vilka konsekvenser en reglering kan få samt hur dokumentationen av detta ska ske. Behöver reglerna om insatser enligt SoL och LVU ändras? -utreda och ta ställning till i vilken utsträckning det ska vara möjligt att erbjuda öppenvårdsinsatser utan föregående utred- ning och beslut,