sou · GYB3103 · 2010-12-23 00:00:00 — I verksamhet enligt 8 § prövas frågor om tillstånd till åtgärder enligt 2 eller 3 § av chefen för polismyndigheten. Myndighetschefen får dele- gera beslutanderätten. En polisman får besluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. Enligt paragrafens första mening är det i underrättelseverksamhet chefen för polismyndigheten som beslutar om sådana åtgärder en- ligt 3 kap. som inte är särskilt ingripande enligt 4 §. Myndighetschefen får enligt andra meningen delegera beslutande- rätten på motsvarande sätt som vad som enligt 2 kap. 10 § gäller för t.ex. ljudupptagningar. I paragrafens tredje mening framgår att en polisman får besluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. Det sistnämnda uttrycket har samma innebörd som i 2 kap. 7 och 10 §§. Frågorna har behandlats i avsnitt 11.2.3. I verksamhet enligt 8 § prövas frågor om tillstånd till åtgärder enligt 4 § av Nämnden på ansökan av polismyndigheten. Kan det befaras att inhämtande av Nämndens tillstånd till åtgärden skulle medföra sådan fördröjning eller annan olägenhet, som är av väsentlig betydelse för utredningen, får tillstånd, i avvaktan på Nämndens beslut, ges av chefen för polismyndigheten. Myndighetschefen får delegera beslutanderätten. Om inte heller myndighetschefens beslut kan avvaktas får tillstånd, i avvaktan på Nämndens beslut, ges av polis- man. Har chefen för polismyndigheten eller polisman gett ett interimistiskt tillstånd ska polismyndigheten genast göra en skriftlig anmälan om åtgärden till Nämnden. I anmälan ska skälen för åtgärden anges. Nämnden ska skyndsamt pröva ärendet. En sådan prövning ska ske även om åtgärden till fullo har verkställts. att det inte finns skäl för åtgärden ska den upphäva beslutet. Bestämmelsen motsvarar vad som enligt 2 kap. 11 § gäller för sär- skilt ingripande ljudupptagningar m.m. Av paragrafens första stycke framgår att det är Nämnden som beslutar i fråga om sådana särskilt ingripande åtgärder som avses i 4 § och att det sker på ansökan av polismyndigheten. I andra stycket ges chefen för polismyndigheten respektive – i särskilt brådskande fall – polisman rätt att besluta om interimistiskt tillstånd. Det interimistiska tillståndet får ha samma omfattning som det beslut av Nämnden som inte kan inväntas. Det får ges i situa- tioner där det uppkommit ett behov som inte har förut- setts och man på goda grunder kan befara att nyttan med åtgärden riskerar att gå förlorad om man inväntar Nämndens prövning. Det är i en sådan situation i första hand chefen för polismyndigheten som får fatta sådana interimistiska beslut. På motsvarande sätt som gäller för ljudupptagningar m.m. enligt 2 kap. 11 § kan den interim- istiska beslutanderätten delegeras. I andra styckets sista mening ges polisman en rätt att fatta interimistiskt beslut om inte heller beslut av chefen för polismyn- digheten, eller den till vilken den interimistiska beslutanderätten delegerats, kan inväntas. Det får förutsättas att denna möjlighet kommer att användas mycket sparsamt. Det bör endast i speciella undantagsfall saknas tid att ens inhämta beslut enligt andra styckets första mening. I paragrafens tredje stycke föreskrivs att om chefen för polis- myndigheten eller en polisman har fattat ett interimistiskt beslut, ska polismyndigheten genast göra en skriftlig anmälan om åtgärden hos Nämnden. Bestämmelsen har samma innebörd som i 2 kap. 8 och 11§§. I många fall när chefen för polismyndigheten eller polisman har fattat ett interimistiskt beslut får det antas att beslutet har hunnit verkställas till fullo innan Nämndens prövning kan ske. I likhet med vad som gäller enlig 2 kap. 11 § ska dock Nämnden ändå pröva om åtgärden varit tillåtlig eller inte. finner att åt- gärden inte varit tillåtlig får dock beslutet, särskilt när det gäller störsändare, inga andra konsekvenser än att det bör följas upp av de brottsbekämpande myndigheterna samt kan bli föremål för tillsyn. Frågorna har behandlats i avsnitt 11.2.3. I ett beslut om identifiering eller störning enligt detta kapitel ska det anges vilken tid beslutet avser samt vilken teleadress, vilken person eller vilket avgränsat geografiskt område beslutet avser. Paragrafen reglerar vilka uppgifter ett beslut om identifiering av mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller störning av kom- munikation med sådan utrustning ska innehålla. Ett sådant beslut ska alltid innehålla uppgift om vilken tid beslutet avser. Beslutet ska vidare innehålla uppgift om vilken teleadress, vilken person eller vilket avgränsat geografiskt område beslutet avser. Samtliga dessa uppgifter behöver dock inte anges. Vilken eller vilka av uppgifterna som beslutet kan innehålla är beroende av vad den aktuella identi- fierings- eller störningsåtgärden syftar till. Tiden för tillstånd får inte bestämmas längre än nödvändigt och får inte överstiga för beslutet. Ett tillstånd ska förenas med de villkor som behövs för att tillgodose intresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. Paragrafen motsvarar vad som enligt 2 kap. 12 § gäller för ljudupp- tagningar m.m. Tillståndets omfattning kan vara begränsat till ett visst tillfälle men behöver inte vara det. Tillstånd kan i stället ges generellt t.ex. för identifiering av mobil elektronisk kommunikationsutrustning som tillhör en viss person. Ett tillstånd ska förenas med de villkor som behövs för att till- godose intresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. Det kan röra begränsningar av på vilka platser eller identifiering eller störning får ske. Sådana villkor kan exempelvis syfta till att minska effekterna av åtgärder för störning av kommunikation för att minimera påverkan på kommunikation mellan personer som är ovidkommande för utredningen. Frågorna har behandlats i avsnitt 11.3. Om det inte längre finns skäl för åtgärden ska beslutet hävas. Har beslutet fattats av rätten får det hävas även av åklagaren. Har beslutet fattas av Nämnden får det hävas även av polismyndigheten. Paragrafen motsvarar vad som enligt 2 kap. 13 § gäller för ljudupp- tagningar m.m. Frågorna har behandlats i avsnitt 11.3. 4 kap. Tillträde till utrymmen i vissa fall I infiltrationsverksamhet får polisen, efter särskilt tillstånd, genom vilse- ledande åtgärder bereda sig tillträde till bostad, annat hus, rum eller ställe som inte är tillgängligt för allmänheten. Av paragrafen framgår att det i vissa fall krävs särskilt tillstånd när polisen genom vilseledande åtgärder bereder sig tillträde till bostad, annat hus, rum eller ställe som inte är tillgängligt för allmänheten. Bestämmelsen är endast tillämplig när tillträdet sker i infiltrations- verksamhet. Med infiltrationsverksamhet avses dolda undersökningar där polisens interaktion med målpersonen bedrivs med hjälp av aktivt vilseledande och där det är fråga om vilseledande som har en viss varaktighet över tiden. Bestämmelsen är däremot inte tillämplig då åtgärden är att anse som en husrannsakan eller annan undersökning enligt bestämmelser (jfr t.ex. 28 kap. 1, 3 och 10§§ RB). Vilseledande åtgärder enligt denna paragraf utgörs av sådana åt- gärder där polisen aktivt ger sken av att vara någon annan än en polis, eller där personen ger sken av att åtgärden vidtas i något annat syfte än det verkligen avsedda. Typfallet är när en polis som arbetar under täckmantel blir inbjuden till en persons bostad eller arbetsplats. I fråga om vilka platser som åtnjuter skydd motsvarar bestäm- melsen delvis regleringen om upptagning av bild i 2 kap. 3 §. Det område som skyddas omfattar alltså bl.a. bostad. utrymmen som omfattas av bestämmelsen om hemfridsbrott i 4 kap. 6 § första stycket BrB. Dit hör inte enbart utrymmen som används som permanent bostad utan även sådana utrymmen som används som tillfällig bostad, t.ex. fritidsbostad, hotellrum, hytt på båt och tält. Vid sidan om bostad omfattar skyddet annat hus, rum eller ställe som inte är tillgängligt för allmänheten. Med det avses utrymmen som omfattas av bestämmelsen om olaga intrång i 4 kap. 6 § andra stycket BrB. Dit hör t.ex. fritidsbostad (den inte an- vänds som bostad), arbetsplatser, fartyg, upplagsplatser, byggnads- platser, föreningslokaler, skolor, butiker, trappuppgångar, restau- ranger, teatrar och biografer. Kravet enligt bestämmelsen är att ut- rymmet inte ska vara tillgängligt för allmänheten. En restaurang eller en teater kan vara tillgänglig för allmänheten men vara stängd för allmänheten. Det har därmed be- tydelse för tillämpningen av paragrafen när tillträdet sker i sådana lokaler. I lokalen kan det dessutom finnas utrymmen med olika karaktär i det avseendet, t.ex. matsalsdelen på en restaurang i för- hållande till restaurangköket. Till skillnad från vad som gäller för upptagning av bild omfattas även ställe som inte är tillgängligt för allmänheten. Det innebär att även gård eller trädgård som hör till bostaden omfattas av bestämmelsen. Likaså omfattas uthus och andra ekonomibyggnader som finns inom gården eller trädgården samt gårdsplanen omkring byggnaderna, däremot inte mer avlägsna sådana byggnader. Frågorna har behandlats i avsnitt 7.3.2. Bestämmelser om användningen av teknisk utrustning för ljud- eller bildupptagning finns i 2 kap. Paragrafen erinrar om att bestämmelser om användning av teknisk utrustning för ljud- eller bildupptagning finns i 2 kap. Bestämmel- serna i det kapitlet ska tillämpas när polisen efter tillstånd enligt 1 § i detta kapitel genom vilseledande bereder sig tillträde till utrymmen och ställen som inte är tillgängliga för allmänheten och vill använda teknisk utrustning för sådan ljud- och bildupptagning. I förundersökning prövas frågor om tillstånd till tillträde enligt 1 § av undersökningsledaren eller åklagaren. Vid fara i dröjsmål får polisman, utan särskilt tillstånd, bereda sig sådant tillträde. Av paragrafens första mening följer att det är undersöknings- ledaren eller åklagaren som beslutar om tillstånd till tillträde i för- undersökning. Undersökningsledare kan vara polis eller åklagare, beroende på om det är polismyndighet eller åklagare som leder ut- redningen (se 23 kap. 3 § RB). I bestämmelsen andra mening framgår att en polisman får bereda sig tillträde utan tillstånd av undersökningsledare, om det är fara i dröjsmål. I kommentaren till 2 kap. 7 § utvecklas innebörden av det sistnämnda uttrycket. Frågorna har behandlats i avsnitt 7.3.2. I en undersökning för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet prövas frågor om tillstånd till tillträde enligt 1 § av polis- myndigheten. Vid fara i dröjsmål får polisman, utan särskilt tillstånd, bereda sig sådant tillträde. Enligt paragrafen är det polismyndigheten som beslutar om tillstånd till tillträde i underrättelseverksamhet. Till skillnad från vid beslut om ljudupptagning m.m. i underrättelseverksamhet (se 2 kap. 10 §) är chefen för polismyndighet inte utpekad i paragrafen. Beslutande- rätten får när det gäller tillträdesbeslut delegeras till andra än per- soner på chefsnivå (jfr 6 och 6 a §§ polisförordningen). Bestämmelserna har motiverats i avsnitt 7.3.2. Tiden för tillstånd får inte bestämmas längre än nödvändigt och får inte överstiga för beslutet. Ett tillstånd ska förenas med de villkor som behövs för att tillgodose intresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. Av paragrafen framgår att tillstånd till tillträde, såväl i förunder- sökning som i underrättelseverksamhet, inte får bestämmas att gälla längre än nödvändigt och att tiden i alla händelser inte får överstiga för beslutet. Finns det, när tiden har gått ut, fortfarande förutsättningar för åtgärden, kan tillståndstiden för- längas vid en ny prövning. Ett tillstånd ska förenas med de villkor som behövs för att till- godose intresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. Sådana villkor kan exempelvis röra begränsningar av vilka utrymmen och andra ställen som kan omfattas av åtgärden och under vilka tider åtgärden får genomföras. Om det inte längre finns skäl för åtgärden ska beslutet hävas. Om det som tillståndet gäller kommer fram att det inte längre finns skäl för tillståndet till tillträde, ska, enligt bestäm- melsen, beslutet hävas. Kravet på hävande innebär dock inte att verkställighetsåtgärder behöver avbrytas med sådan omedelbarhet att det skulle innebära en risk för att verk- samheten röjs och därmed att polispersonal eller andra utsätts för fara. För att installera, underhålla eller avlägsna teknisk utrustning för loka- lisering får polisen i hemlighet 1. bereda sig tillträde till en plats som annars skyddas mot intrång, 2.tillfälligt flytta det föremål på eller i vilket utrustningen ska placeras eller finns placerad, samt 3.vidta de andra åtgärder som behövs för att utrustningen ska fung- era effektivt. Polisen får använda teknisk utrustning för att lokalisera egendom eller person. Lokalisering av egendom, t.ex. vapen eller narkotika i containrar eller lastbilar, sker med stöd av polislagen, medan lokali- sering av person regleras i 2 kap. För att möjliggöra verkställighet av befogenheterna kan det i båda situationerna krävas att polisen i hemlighet får vidta annars otillåtna åtgärder, såsom att bereda sig tillträde till en plats som annars skyddas mot intrång, att tillfälligt flytta det föremål på eller i vilket utrustningen ska placeras eller finns placerad, samt vidta de andra åtgärder som behövs för att utrust- ningen ska fungera effektivt. Den nu aktuella paragrafen ger en så- dan befogenhet i syfte att installera, underhålla eller avlägsna den tekniska utrustningen. För att åtgärden ska få vidtas krävs särskilt tillstånd, se 8 och 9 §§. Enligt punkten 1 får polisen bereda sig tillträde till en plats som annars skyddas mot intrång. Med det avses att polisen får öppna t.ex. en container, en väska eller en bil och placera utrustningen inne i utrymmet för att lättare kunna dölja den. Bestämmelsen ger också stöd för att polisen dolt eller genom ett vilseledande t.ex. går in i ett garage för att placera utrustningen på eller i en bil, för att byta batterier på utrustningen eller för att avlägsna utrustningen. I likhet med vad som gäller enligt bestämmelserna om husrannsakan och hemlig rumsavlyssning får polisen ta sig in i det skyddade utrymmet med våld. Polisen får alltså om det anses nödvändigt bryta sig in i t.ex. ett garage för att installera utrustningen. Detta innefattar även en befogenhet för polisen att när det är nödvändigt tillfälligtvis sätta larmanordningar ur funktion, t.ex. genom användning av stör- ningsutrustning (jfr prop. 2005/06:178 s. 104 f.). Enligt punkten 2 får polisen tillfälligt flytta det föremål på eller i vilket utrustningen ska placeras eller finns placerad. Det kan be- höva ske när exempelvis en bil står parkerad på ett sätt som omöj- liggör installation, underhåll eller avlägsnande. Det kan också be- höva ske för att kunna placera utrustningen i en väska eller i ett paket med vapen eller narkotika. Enligt punkten 3 får även andra åtgärder än som följer av punkt- erna 1 och 2 vidtas om det behövs för att utrustningen ska fungera Bestämmelsen ger stöd för att säkra strömförsörjningen till utrustningen genom att den ansluts till bilens elsystem. Frågorna har behandlats i avsnitt 10.8.2. I förundersökning prövas frågor om tillstånd till åtgärder som avses i 7 § av undersökningsledaren eller åklagaren. En polisman får besluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. Om åtgärd enligt 7 § avser lokalisering av person av särskilt ingrip- ande slag enligt 2 kap. 5 §, ska vad som sägs i 2 kap. 8 § gälla även för prövning av åtgärden enligt 7 §. Av paragrafens första stycke framgår att det är undersökningsledaren eller åklagaren som prövar frågor enligt 4 kap. 7 §. Undersöknings- ledare kan vara polis eller åklagare, beroende på om det är polis- myndighet eller åklagare som leder utredningen (se 23 kap. 3 § RB). I bestämmelsen andra mening framgår att polisman får besluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. I kommentaren till 2 kap. 7 § utvecklas innebörden av det sistnämnda uttrycket. Av andra stycket framgår att om åtgärden avser sådan lokali- sering av person som enligt 2 kap. 5 § är att anse som av särskilt ingripande slag, ska de bestämmelser om prövning i 2 kap. 8 § gälla även för frågan om tillträde m.m. enligt 4 kap. 7 §, dvs. frågan ska prövas av rätten. Frågorna har behandlats i avsnitt 10.8.3. I en undersökning för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet prövas frågor om tillstånd till åtgärder som avses i 7 § av chefen för polismyndigheten. Myndighetschefen får delegera beslutande- rätten. En polisman får besluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. Om åtgärd enligt 7 § avser lokalisering av person av särskilt in- gripande slag enligt 2 kap. 5 §, ska vad som sägs i 2 kap. 11 § gälla även för prövning av åtgärden enligt 7 §. Enligt paragrafens första stycke är det chefen för polismyndigheten som prövar frågor som avses i 7 § i underrättelseverksamhet. Myn- dighetschefen får delegera beslutanderätten. I kommentaren till 2 kap. 10 § utvecklas närmare innebörden av delegationsrätten. Av andra stycket framgår att om åtgärden avser sådan lokali- sering av person som enligt 2 kap. 5 § är att anse som av särskilt ingripande slag, ska de bestämmelser om prövning i 2 kap. 11 § gälla även för frågan om tillträde m.m. enligt 4 kap. 7 §, dvs. frågan ska prövas av Nämnden. Bestämmelserna har motiverats i avsnitt 10.8.3. Tiden för tillstånd får inte bestämmas längre än nödvändigt och får inte överstiga för beslutet. Ett tillstånd ska förenas med de villkor som behövs för att tillgodose intresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. Av paragrafen framgår att tillstånd till åtgärder enligt 4 kap. 7 §, såväl i förundersökning som i underrättelseverksamhet, inte får bestämmas att gälla längre än nödvändigt och att tiden i alla händelser inte får överstiga för beslutet. Finns det, när tiden har gått ut, fortfarande förutsättningar för åtgärden, kan tillståndstiden förlängas vid en ny prövning. Ett tillstånd ska förenas med de villkor som behövs för att tillgodose intresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. Sådana villkor kan exempelvis röra begränsningar av vilka platser som får omfattas av åtgärden och hur intrånget eller åt- gärden i övrigt får genomföras. Frågorna har behandlats i avsnitt 10.9. Om det inte längre finns skäl för åtgärden ska beslutet hävas. Har beslutet fattats av rätten får det hävas även av åklagaren. Har beslutet fattats av Nämnden får det hävas även av polismyndigheten. Om det som tillståndet gäller kommer fram att det inte längre finns lagliga förutsättningar för åtgärden, ska, enligt be- stämmelsen, beslutet hävas. I förundersökning kan det vara fallet när det inte längre finns tillräckliga skäl att genomföra åtgärden, t.ex. för att brottsmisstankarna mot någon inte längre finns. I underrättelseverksamhet kan det exempelvis ha kommit fram uppgifter om att den brottsliga verksamhet som avsågs för- hindras har genomförts. Finns det i sistnämnda fall fortfarande skäl för att genomföra åtgärden, får beslut om det fattas enligt de bestäm- melser som gäller för förundersökning. Det får dock anses vara det normala att åtgärder som har beslutats i underrättelseverksamhet fortgår till dess beslut har hunnit inhämtas i förundersökning. Det följer av allmänna principer att verkställigheten ska avbrytas redan före det att beslutet formellt hävs, om det kan konstateras att ett hävande kan bli aktuellt. Skulle åklagaren enligt bestämmelsen ha hävt rättens beslut, bör åklagaren underrätta domstolen om det. På motsvarande sätt bör polismyndigheten underrätta Nämnden om beslutet fattats i under- rättelseverksamheten. Frågan har behandlats i avsnitt 10.9. Teknisk utrustning för lokalisering ska återtas eller göras obrukbar efter det att tiden för tillståndet har gått ut eller till- ståndet hävts. Paragrafen innebär att när tiden för tillstånd till åtgärder enligt 4 kap. 7 § har gått ut ska den tekniska utrustningen återtas eller göras obrukbar . Bestämmelsen reglerar därmed inte den situationen att beslut om lokalisering av person har fattas en- ligt 2 kap. utan att det har fattats beslut om tillstånd en- ligt 4 kap. 7 § om befogenheter vid installation, underhåll och av- lägsnande. Inte heller blir den nu aktuella paragrafen tillämplig vid lokaliseringsåtgärder som sker med stöd enbart i polislagen när det inte har fattats beslut om de nämnda befogenheterna. Ett tillstånd till åtgärder enligt 4 kap. 7 § gäller enbart som anges i beslutet. Den tekniska utrustningen får alltså inte installeras med hjälp av sådana åtgärder innan tillståndet har getts. Däremot ger den nu aktuella bestämmelsen befogenhet att återta den tekniska utrustningen eller göra den obrukbar efter att tillstånds- tiden har gått ut, men det måste ske därefter. Vid förundersökning får polisen, för att få fram bevisning om redan begångna brott, vidta åtgärder som kan leda till att någon förmås att begå en brottslig gärning (särskilda provokativa åtgärder). Provokativa åtgärder enligt första stycket får vidtas endast om 1.det föreligger stark misstanke om allvarlig brottslighet, och 2.åtgärderna är av synnerlig vikt för utredningen. Bestämmelsen syftar till att tydliggöra i vilken utsträckning myndig- heterna får företa provokativa åtgärder som kan föranleda någon att begå en brottslig gärning och har behandlats ovan i avsnitt 5.3.3. Uttrycket kan leda till är tänkt att inkludera såväl åtgärder som syftar till att föranleda någon att begå en brottslig gärning som åt- gärder som riskerar att leda till ett sådant resultat. Inledningsvis bör framhållas att bestämmelsen endast tar sikte på användningen av provokativa åtgärder inom ramen för en förunder- sökning. I sammanhanget kan, i linje med vad som anförts ovan i allmänmotiveringen, noteras att det inom ramen för den öppna polisens verksamhet i princip finns skäl att inleda förundersökning om förutsättningarna för att använda provokativa åtgärder föreligger. Frågan om användningen av provokativa åtgärder i Säkerhetspolisens underrättelseverksamhet behandlas i 9 kap. Av första stycket framgår vidare att syftet med åtgärden ska vara att få fram bevisning om redan begången brottslighet. Provokativa åtgärder ska alltså inom ramen för en förundersökning inte an- vändas för andra ändamål. Detta hindrar naturligtvis inte att åt- gärden också kan bidra till att t.ex. rädda egendom som stulits eller att få bort vapen från gatan. Avgränsningen till åtgärder som kan föranleda en person att begå en brottslig gärning innebär vidare att renodlade s.k. bevis- provokationer inte omfattas av bestämmelsen. Dylika åtgärder kommer också fortsättningsvis att kunna vidtas direkt med stöd av de allmänna principer om polisingripanden som kommer till ut- tryck i polislagen. Den nu föreslagna bestämmelsen får alltså inte förstås så att den skulle reglera alla typer av åtgärder med provo- kativa inslag. Som framgår av avsnitt 5.3.2 är syftet endast att reg- lera de typer av provokation som riskerar att föranleda någon att begå brott (jfr Riksåklagarens riktlinjer och RättsPM 2007:4). Avgränsningen till åtgärder som kan föranleda någon att begå brott innefattar också en annan begränsning. Uttrycket är inte av- sett att innefatta alla åtgärder som skulle kunna vara kausala och leda till att brott förövas, utan en åtgärd måste, för att omfattas av bestämmelsen, innefatta något slags försök att påverka den utsattes beteende. Fråga ska alltså vara om åtgärder som är i viss mån aktiva och innefattar t.ex. frestelser, initiativ, uppmuntran eller annan på- verkan (t.ex. en förfrågan). Att tillhandahålla ett stöldobjekt på allmän plats kan normalt inte anses falla under denna kategori av åtgärder. Inte heller omfattas normalt åtgärder som innebär att man avstår från att ingripa eller att man tar över en neutral roll i en i förväg uppgjord plan (t.ex. låter en polisman ersätta en chaufför för att köra en lastbil till sin slutdestination).