sou · GXB358d4 · 2010-01-01 00:00:00 — Bestämmelsen är utformad efter förebild av 2 kap. 1 § inkomst- skattelagen (1999:1229, IL). Betydelsen framgår av annan lag Alla termer och uttryck som används i lagen definieras inte här. I stället ska de enligt förevarande paragraf ha samma betydelse här som i de materiella lagarna. Det gäller dock inte om annat anges i denna lag. Bestämmelsen innebär t.ex. att bestämmelserna i 19 kap. om kontrolluppgifter om avkastning på delägarrätter gäller även för bl.a. vinstandelsbevis och konvertibla skuldebrev (48 kap. 2 § IL). Ett prisbasbelopp, som används i 10 kap. 4 §, definieras i 2 kap. 27 § IL. Vad som avses med en utländsk företagare i 6 kap. 2 och 3 §§ framgår av 1 kap. 15 § mervärdesskattelagen (1994:200, ML). Paragrafen ersätter 1 kap. 3 § första stycket TL, 1 kap. 5 § första stycket LSK, delar av 1 kap. 3 § SBL och 3 § första stycket bransch- kontrollagen. Bestämmelsen i 1 kap. 3 § första stycket TL har ändrats när lagen (1997:323) om statlig förmögenhetsskatt infördes och avskaffades samt i samband med inkomstskattelagens tillkomst (prop. 1989/90:74, s. 392, prop. 1996/97:117 samt prop. 2007/08:26, s. 749 och 750). 1 kap. 5 § första stycket LSK fick sin nuvarande lydelse 2008 (prop. 2007/08:55).2 1 kap. 3 § SBL är ändrad två gånger, dels i samband med inkomstskattelagens tillkomst, dels när arvs- och gåvoskatten infogades i skattekontosystemet (prop. 1996/97:100, s. 517 och 518, prop. 1999/2000:2 del 2, s. 770 samt prop. 2000/01:117). 3 § första stycket branschkontrollagen har kvar sin ursprungliga lydelse (prop. 2005/06:169, s. 125). I paragrafen görs ett undantag från vad som sägs i 2 §; termen arbetsgivaravgifter får här en vidare innebörd än vad som gäller enligt socialavgiftslagen. Paragrafen ersätter 1 kap. 6 § LSK och delar av 1 kap. 3 § SBL. Bestämmelsen i LSK har behållit sin ursprungliga lydelse (prop. 2001/02:25, s. 155). Förarbetena till 1 kap. 3 § SBL framgår av kommentaren till 2 §. Med arbetsgivaravgifter avses inte bara avgifter enligt 2 kap. ; även skatt enligt 1 § lagen (1990:659) om särskild löneskatt på vissa förvärvsinkomster och avgift enligt 1 och 3 §§ lagen om allmän löneavgift omfattas. Det är alltså fråga om skatt och avgift enligt de sistnämnda två lagarna som ska betalas av den som betalat ut ersättning. Bestämmelsen i LSK gäller generellt för särskild löneskatt på vissa förvärvsinkomster och allmän löneavgift. Det innebär att även sådan särskild löneskatt och allmän löneavgift som ska betalas av den enskilde själv omfattas av termen arbetsgivaravgifter. Här använder vi skattebetalningslagens snävare definition. I de fall sådan särskild löneskatt och allmän löneavgift som ska betalas av den enskilde själv omfattas av en bestämmelse anges det särskilt (se 29 kap. 1 §, 31 kap. 2 § och 56 kap. 5 §). 2 I övrigt är 1 kap. 5 § första stycket LSK ändrad två gånger (prop. 2001/02:25, s. 154 och 155, prop. 2005/06:22 samt prop. 2007/08:26). Av paragrafen framgår vad som avses med beskattningsår. Det som sägs i första stycket framgår av 1 kap. 6 § SBL med undantag för beskattningsår för särskild inkomstskatt för utomlands bosatta. En definition av beskattningsår togs in i den ursprungliga lydelsen av skattebetalningslagen på grund av att begreppet utsträckts till att gälla även i fråga om arbetsgivaravgifter och avdragen skatt (prop. 1996/97:100, s. 520). Bestämmelsen har ändrats i samband med inkomstskattelagens tillkomst (prop. 1999/2000:2), när punkt- skatterna infogades i skattekontosystemet (prop. 2001/02:127, s. 168) och när den statliga fastighetsskatten på bostäder ersattes av en fastighetsavgift (prop. 2007/08:27). Bestämmelsen i första stycket om beskattningsår för särskild inkomstskatt för utomlands bosatta finns i 21 § SINK, som infördes och aldrig har ändrats (prop. 2004/05:19, s. 65). När det gäller bestämmelserna om beskattningsår för mervärdesskatt görs en viss förändring i förhållande till 1 kap. 6 § SBL. Där pekas inte något beskattningsår ut för felaktigt debiterad mervärdesskatt. Att sådana belopp omfattas av begreppet mervärdesskatt framgår av 8 §. Bestämmelsen om beskattningsår i första stycket 4 gäller annan mervärdesskatt än sådan som ska redovisas för redovisningsperioder och omfattar därmed felaktigt debiterad mervärdesskatt. Punkten 4 gäller också mervärdesskatt för förvärv av sådana nya transportmedel eller punktskattepliktiga varor som avses i 2 a kap. 3 § första stycket 1 eller 2 mervärdesskattelagen. Beskattningsår är det kalenderår under vilket den felaktiga debiteringen gjorts eller förvärvet skett. Punkten 8 gäller de avgifter som lagen tillämpas på. Bestämmelsen behövs eftersom lagen inte likställer avgifter med skatt. Med arbetsgivaravgifter avses enligt 3 § arbetsgivaravgifter enligt 2 kap. socialavgiftslagen och sådan allmän löneavgift som arbetsgivaren ska betala. Även skatt enligt 1 § lagen om särskild löneskatt på vissa förvärvsinkomster omfattas av begreppet arbetsgivaravgift. Eftersom det är en skatt faller den dock in under punkten 7 som innehåller en motsvarande bestämmelse om beskattningsår. Förutom arbetsgivaravgifter gäller bestämmelsen även avgifter som ingår i slutlig skatt. Det är enligt 56 kap. 5 § allmän pensions- avgift, fastighetsavgift, egenavgift enligt 3 kap. social- avgiftslagen, sådan allmän löneavgift som den enskilde själv ska betala, begravningsavgift och avgift till registrerat trossamfund. Särskilda avgifter ingår inte i slutlig skatt och omfattas inte av bestämmelsen. Kontrollavgifterna har egna frister för beslut, omprövning och överklagande som inte anknyter till beskattnings- år. För skattetillägg och förseningsavgift tillämpas det beskattningsår som gäller för den skatt eller avgift som inte redovisats eller redovisats på fel sätt. Andra stycket, som är nytt, innehåller en bestämmelse om beskattningsår för fysiska personer vad gäller preliminär skatt. Preliminär skatt betalas enligt skattebetalningslagen för inkomstår, dvs. Fysiska personer betalar i stor utsträckning preliminär skatt genom skatteavdrag enligt tabell. Skattetabellerna fastställs för kalenderår och ett kalenderårsanknutet förfarande krävs för att det ska fungera. I fortsättningen ska preliminär skatt betalas för beskattningsår. För fysiska personer är normalt beskattningsåret ett kalenderår. Att ersätta inkomstår med beskattningsår innebär för fysiska personer alltså ingen förändring i förhållande till nuvarande regler. Undantagsvis kan det dock förekomma att en fysisk person för enskild näringsverksamhet har annat beskattningsår än kalenderår (1 kap. 13 § andra stycket IL samt 3 kap. 1 § andra stycket och 2 § bokföringslagen [1999:1078, BFL]). Även en fysisk person som har två olika beskattningsår bör betala preliminär skatt för kalenderår. Det uppnås genom här aktuell definition av beskattningsår för fysisk person när det gäller preliminär skatt. Av paragrafen framgår att vad som sägs i lagen om handelsbolag även ska gälla europeiska ekonomiska intressegrupperingar (EEIG). Paragrafen har utformats med 1 kap. 5 § SBL som förebild men ersätter också delar av 1 kap. 5 § andra stycket LSK. 1 kap. 5 § SBL har behållit sin ursprungliga lydelse (prop. 1996/97:100, s. 519 och 520). 1 kap. 5 § andra stycket LSK har ändrats två gånger (prop. 2001/02:25, s. 155, prop. 2002/03:150 och prop. 2007/08:26). En EEIG är en juridisk person (prop. 1994/95:68, s. 36 och 37). Enligt 5 kap. 2 § andra stycket IL framgår att det som sägs i inkomstskattelagen om svenska handelsbolag samt om delägare och andelar i dem, gäller vid beskattningen också i fråga om EEIG samt för delägare respektive andelar i dem. Eftersom inkomstskatte- lagens bestämmelser om juridiska personer enligt 2 kap. 3 § IL inte ska tillämpas på handelsbolag kommer de inte heller att tillämpas på EEIG. Genom att förevarande paragraf anger att det som gäller för handelsbolag också ska gälla EEIG, kommer såväl lagens bestämmelser om juridiska personer (8 §) som om handelsbolag att tillämpas för EEIG. 1 kap. 5 § SBL gäller inte om annat föreskrivs. Reservationen för fall då annat föreskrivs togs in med hänvisning till en särskild bestämmelse om beslutande myndighet i 2 kap. 2 § andra stycket SBL (prop. 1996/97:100, s. 519 och 520). Sedan ersatte och skattemyndigheterna har bestäm- melsen slopats. Den enda bestämmelse där behandlingen av handelsbolag och EEIG skiljer sig åt är nu forumbestämmelsen i 22 kap. 1 b § SBL. Den finns här i 67 kap. 9 §. I LSK har en något annorlunda lagstiftningsteknik valts. Enligt 1 kap. 5 § andra stycket LSK ska med juridisk person även avses EEIG. Däremot finns inte någon bestämmelse som generellt anger att bestämmelser om handelsbolag ska tillämpas även för EEIG. I stället anges i de enskilda bestämmelserna att så ska vara fallet (se t.ex. 3 kap. 24 § och 15 kap. 2 § LSK). I fortsättningen kommer bestämmelserna inte att ange att även EEIG omfattas utan det framgår i stället av här aktuell bestämmelse. Ett undantag bör dock göras från huvudregeln att bestämmelser om handelsbolag även gäller EEIG. Det gäller skyldigheten för delägare i handelsbolag att deklarera uppgift om tillskott och uttag. Att den bestämmelsen inte ska tillämpas för delägare i EEIG framgår av ett uttryckligt undantag (se vidare kommentaren till 31 kap. 26 §). I taxeringslagen finns det inte någon bestämmelse om EEIG. Hänvisningen i 1 kap. 3 § första stycket TL till betydelsen och tillämpningsområdet enligt inkomstskattelagen innebär dock att det som sägs om svenska handelsbolag gäller EEIG. Att dessa, liksom handelsbolagen, vid tillämpning av taxeringslagen ska betraktas som juridiska personer framgår av 1 kap. 3 § andra stycket TL. Förevarande paragraf innebär alltså ingen förändring i förhållande till taxeringslagen. Begreppet handling definieras i 3 kap. 11 § tredje stycket TL och i 3 § tvångsåtgärdslagen. Definitionerna är identiska. I 1 kap. 5 § första stycket LSK sägs att termer och uttryck som används i lagen har samma betydelse och tillämpningsområde som i TL. Dessutom görs i 14 kap. 7 a § SBL en hänvisning till definitionen i TL. En definition av begreppet handling infördes genom lagstiftning 1987 för att vid taxeringsrevision göra det möjligt att granska inte bara traditionella handlingar utan även ADB-upptagningar (prop. 1987/88:65, s. 43–46). Definitionen överförs från taxeringslagen och tvångsåtgärds- lagen. Det bör noteras att definitionen som ges här stämmer överens med den definition av begreppet handling som ges i 2 kap. 3 § första stycket första meningen tryckfrihetsförordningen. Begreppet handling har bl.a. betydelse för tillämpningen av bestämmelserna om revision i 42 kap. I paragrafen finns en definition av hemortskommun. Den är hämtad från 22 kap. 1 a § andra stycket SBL som infördes och därefter inte är ändrad (prop. 2002/03:99, s. 306). Definitionen får betydelse för att fastställa tillämplig skatte- tabell för preliminär skatt och för att avgöra vilken länsrätt som är rätt forum när en fysisk person överklagar ett beslut enligt lagen. I paragrafen finns ett undantag från 2 § som gäller innebörden av termen juridisk person. Enligt 2 kap. 3 § första stycket IL tillämpas inte bestämmelserna om juridiska personer på bl.a. dödsbon och svenska handelsbolag. Skatteförfarandelagens bestämmelser om juridiska personer ska dock tillämpas även på handelsbolag och dödsbon. En särskild bestämmelse med den innebörden finns därför här. Motsvarande framgår av 1 kap. 3 § andra stycket TL, 1 kap. 5 § andra stycket LSK och 1 kap. 3 § SBL. Bestämmelsen i 1 kap. 3 § andra stycket TL tillkom 1999 och har härefter bara ändrats redaktionellt (prop. 1999/00:2 del 2, s. 749 och 750 samt prop. 2007/08:26). 1 kap. 5 § andra stycket LSK har ändrats två gånger (prop. 2001/02:25, s. 155, prop. 2002/03:150 och prop. 2007/08:26). Förarbetena till 1 kap. 3 § SBL framgår av kommentaren till 2 §. Enligt 1 kap. 1 § första stycket 5 SBL gäller lagen inte enbart för mervärdesskatt utan även för sådant belopp som avses i 1 kap. 1 § tredje stycket ML. Enligt bestämmelsen i mervärdesskattelagen ska till staten också betalas belopp som i en faktura eller liknande handling betecknats som mervärdesskatt, även om beloppet inte utgör mervärdesskatt enligt lagen (felaktigt debiterad mervärdes- skatt). Denna utvidgning av skattebetalningslagens tillämpningsområde trädde i kraft (prop. 2007/08:25, s. 89–96 och 266). Då infördes betalningsskyldighet för den som på en faktura eller liknande handling betecknar ett belopp som mervärdesskatt utan att det är fråga om mervärdesskatt. Betalningsskyldigheten föreskrivs i 1 kap. 2 e § ML. I samband med utvidgningen av tillämpningsområdet infördes en likställighetsbestämmelse i 1 kap. 4 § andra stycket 3 SBL. Där sägs att med skatt likställs belopp som avses i 1 kap. 1 § tredje stycket ML. Skatteförfarandelagen ska gälla vid uttag av skatt som inte uttryckligen undantas från lagen. Det innebär att lagen gäller för skatter som inte undantas i 2 kap. 1 §. Dit hör givetvis mervärdes- skatt. Betalningsskyldigheten för felaktigt debiterad mervärdesskatt kan inte avse något annat än skatt. Även om det inte är mervärdesskatt är det alltså skatt enligt mervärdesskattelagen. Det behöver därför inte anges särskilt att skatteförfarandelagen gäller vid uttag av felaktigt debiterad mervärdesskatt. För att redovisning och betalning ska fungera måste det som gäller mervärdesskatt och den som är skattskyldig för sådan skatt även gälla felaktigt debiterad mervärdesskatt och den som är betalningsskyldig för sådan skatt. Det bästa sättet att uppnå det är med en sådan likställighetsbestämmelse som ges här. Den här bestämmelsen ersätter 1 kap. 4 § andra stycket 3 SBL. Att den som är skyldig att betala felaktigt debiterad mervärdes- skatt likställs med skattskyldig enligt mervärdesskattelagen innebär t.ex. att bestämmelsen i 26 kap. 3 § 2 om att den som är skatt- skyldig enligt mervärdesskattelagen ska lämna en skattedeklaration även gäller den som är betalningsskyldig för felaktigt debiterad mervärdesskatt. Vidare kommer felaktigt debiterad mervärdesskatt att ingå i beslut om mervärdesskatt enligt 53 kap. 1 §. I paragrafen definieras termen överskjutande ingående mervärdes- skatt. Definitionen är hämtad från 1 kap. 6 § SBL och har aldrig ändrats (prop. 1996/97:100, s. 521). I paragrafen definieras näringsverksamhet genom en hänvisning till 13 kap. IL. Motsvarande definition finns i 1 kap. 6 § SBL (prop. 1996/97:100, s. 521). Paragrafen har ändrats i samband med inkomstskattelagens tillkomst. Då anpassades uttryckssätten och hänvisningarna ändrades till inkomstskattelagen (prop. 1999/2000:2 del 2, s. 770). Nämnas bör att inkomstskattelagens kriterium för hur självständig en verksamhet ska vara för att bedömas som näringsverksamhet ändrades (prop. 2008/09:62). I paragrafen anges genom en uppräkning vad som avses med punktskatt. Innehållet är hämtat från 1 kap. 1 § andra stycket SBL. Bestämmelsen togs in i skattebetalningslagen när punktskatterna infogades i skattekontosystemet (prop. 2001/02:127, s. 166). Uppräkningen ändrades (prop. 2006/07:96). Paragrafen innehåller en definition av uttrycket överskjutande punktskatt. Överskjutande punktskatt uppkommer i de fall avdragen är större än skattens bruttobelopp. Med överskjutande punktskatt avses det belopp med vilket avdragen överstiger skattens bruttobelopp. I skattebetalningslagen finns ingen motsvarande bestämmelse. Uttrycket överskjutande punktskatt används i skattebetalnings- lagen men är alltså inte definierat där. I paragrafen definieras förseningsavgift, skattetillägg och kontroll- avgift som särskilda avgifter. Vidare klargörs att dessa avgifter ska tillfalla staten. Bestämmelser om att särskilda avgifter ska tillfalla staten finns nu i 12 § andra stycket branschkontrollagen (prop. 2005/06:169, s. 128), 24 § andra stycket kassaregisterlagen (prop. 2006/07:105, s. 96) och 5 kap. 20 § första stycket TL (prop. 2002/03:106, s. 245). I skattebetalningslagen finns ingen bestämmelse om att avgifterna tillfaller staten eftersom det ansågs ligga i sakens natur (prop. 1996/97:100, s. 601). Inte heller i torgkontrollagen finns någon sådan bestämmelse. När de olika särskilda avgifterna nu sammanförs i en lag finns det av tydlighetsskäl anledning att ta in en gemensam bestämmelse som anger att avgifterna tillfaller staten. Definitionen av verksamhetslokal är hämtad från 3 § tvångs- åtgärdslagen. En definition av begreppet verksamhetslokal fanns med i den ursprungliga lydelsen av tvångsåtgärdslagen (prop. 1993/94:151, s. 153). En följdändring gjordes när bokföringslag ersattes av nya bokföringslagen (1999:1078). Den definition som ges här ersätter även hänvisningarna i 4 § branschkontrollagen och 8 § kassaregisterlagen till 3 § tvångs- åtgärdslagen. Begreppet verksamhetslokal har betydelse för tillämpningen av bestämmelser om revision i 42 kap., om tillsyn och kontrollbesök i 43 kap. samt om bevissäkring i 45 kap. Paragrafen upplyser om att proportionalitetsprincipen gäller och vad det innebär. Skälen för att i lagen upplysa om proportionalitets- principen redovisas i avsnitt 2.7. Ordalydelsen har utformats med ledning av 4 § andra stycket betalningssäkringslagen (prop. 1989/90:3, s. 20 och 21). Liknande ordalydelser finns bl.a. 26 kap. 1 § andra stycket (RB), 27 kap. 1 § andra stycket RB, 3 § lagen (2007:978) om hemlig rumsavlyssning och 5 § lagen (2007:979) om åtgärder för att förhindra särskilt allvarliga brott. Likställighetsbestämmelser som inte får någon motsvarighet Vår utgångspunkt har varit att hålla nere antalet likställighets- bestämmelser. Vi har därför strävat efter att formulera lagtexten så att likställighetsbestämmelser inte ska behövas. Det har lett till att i stort sett alla dagens likställighetsbestämmelser kan slopas. Nedan redogörs för de likställighetsbestämmelser som försvinner och varför de inte längre behövs. Se även avsnitt 2.4. Enligt 1 kap. 4 § första stycket 1 SBL ska det som sägs i lagen om skatt och skattskyldig även gälla avgift och avgiftsskyldig. Det har gällt sedan skattebetalningslagen trädde i kraft (prop. 1996/97:100, s. 518 och 519). Skatteförfarandelagen ska gälla vid uttag av avgifter som tas ut enligt 2.lagen om allmän pensionsavgift, 3.lagen om allmän löneavgift, 4.lagen om avgift till registrerat trossamfund, 5.avgift enligt socialavgiftslagen, och 6.lagen om fastighetsavgift. Dessutom ska skatteförfarandelagens särskilda avgifter beslutas, debiteras och betalas enligt bestämmelserna i lagen. Med arbetsgivaravgifter avses enligt skatteförfarandelagen inte enbart arbetsgivaravgifter enligt 2 kap. utan även avgift enligt 1 § lagen om allmän löneavgift och skatt enligt i 1 § lagen om särskild löneskatt på vissa förvärvsinkomster. Definitionen av arbetsgivaravgifter finns i 3 kap. 3 §. Arbetsgivaravgifter ska redovisas i en skattedeklaration (26 kap. 3 och 4 §§). Beslut om arbetsgivaravgifter fattas med ledning av innehållet i skattedeklarationen och andra tillgängliga uppgifter (53 kap. 1 §). Avgifterna ska vara betalda senast på deklarationsdagen (62 kap. 3 §). Den som är deklarationsskyldig för inkomst ska lämna de uppgifter som behövs för att beräkna egenavgift enligt 3 kap. , allmän löneavgift och fastighetsavgift (30 kap. 2 §). ska i ett beslut om slutlig skatt bestämma storleken på allmän pensionsavgift, avgift enligt 2 § lagen om allmän löneavgift, egenavgift enligt 3 kap. , begravningsavgift, avgift till registrerat trossamfund och fastighetsavgift (56 kap. 5 §). Dessa avgifter får därför anses ingå i begreppet slutlig skatt. Slutlig skatt ska betalas senast den förfallodag som infaller närmast efter det att har gått för beslutet om slutlig skatt (62 kap. 8 §). Denna betalningstid gäller även för de avgifter som ingår i den slutliga skatten. Bestämmelserna om redovisning, beslut och betalning är alltså direkt tillämpliga på de avgifter som ska tas ut enligt skatte- förfarandelagen, dvs. några likställighetsbestämmelser behövs inte. Detsamma gäller bestämmelserna om företrädare, registrering, ersättning för kostnader för biträde, utredning och kontroll, tvångsåtgärder, anstånd, återbetalning, ränta, omprövning, överklagande samt verkställighet. Skattetillägg ska tas ut på arbetsgivaravgifter och fastighetsavgift. Övriga avgifter undantas alltså från skattetillägg. Detta uppnås genom att det i 49 kap. 3 § föreskrivs att skattetillägg ska tas ut på arbetsgivaravgifter och fastighetsavgift. För att förenkla lagtexten och underlätta läsningen föreskrivs där att det som sägs om skatt i kapitlet även ska gälla nämnda avgifter. Utan en sådan likställighetsbestämmelse skulle nämligen arbetsgivaravgifter och fastighetsavgift behöva anges i varje paragraf där skatt nämns. Notera att allmän löneavgift enligt 1 och 3 §§ lagen om allmän löneavgift omfattas av definitionen av arbetsgivaravgifter i 3 kap. 3 §. Skattetillägg ska alltså i likhet med även tas ut på allmän löneavgift. När det gäller avgifter som ska tas ut enligt skatteförfarande- lagen anser vi alltså att det enbart behövs en likställighets- bestämmelse i 49 kap. Skattetillägg (se vidare kommentaren till 49 kap. 3 §). Övriga delar av förfarandet kommer alltså att fungera utan sådana bestämmelser. Avdragen skatt och den som är skyldig att göra skatteavdrag Av 1 kap. 4 § första stycket 2 SBL följer att vad som sägs i lagen om skatt och skattskyldig gäller även belopp som ska dras från ersättning för arbete, ränta eller utdelning för betalning av preliminär skatt (avdragen skatt) och den som är skyldig att göra sådant avdrag. Vi anser att skatt som har dragits av är skatt. Avdragen skatt ska redovisas i en skattedeklaration och beslutet om skatteavdrag fattas med ledning av innehållet i deklarationen och andra tillgängliga uppgifter (26 kap. 3 och 4 §§ samt 53 kap. 1 §). Den avdragna skatten ska vara inbetald senast på deklarationsdagen (62 kap. 3 §). Bestämmelserna om redovisning, beslut och betalning i skatte- förfarandelagen är alltså direkt tillämpliga på gjorda skatteavdrag, dvs. några likställighetsbestämmelser behövs inte. Detsamma gäller bestämmelserna om företrädare, registrering, ersättning för kostnader för biträde, skatteutredningar, tvångsåtgärder, anstånd, återbetalning, ränta, omprövning, överklagande och verkställighet. Det kan alltså konstateras att redovisning, betalning m.m. av de skatteavdrag som ska görs enligt 10–12 kap. kommer att fungera utan likställighetsbestämmelser. Om en utbetalare som är skyldig att göra skatteavdrag inte gör det kan enligt 59 kap. 2 § besluta att utbetalaren ska betala det belopp som skulle ha dragits av. Detta och andra sidoansvar behandlas längre fram men redan här bör nämnas att vi anser att ett sidoansvarsbelopp avser skatt om huvudansvaret avser skatt. De bestämmelser som behövs för att ta ut sidoansvarsbelopp som beslutats på grund av ej gjorda skatteavdrag är direkt tillämpliga på den som åläggs sådant ansvar, vilket innebär att det inte behövs några likställighetsbestämmelser. Ränta och den som är skyldig att betala ränta Enligt 1 kap. 4 § första stycket 3 SBL ska vad som i lagen sägs om skatt och skattskyldig även gälla ränta och den som är skyldig att betala ränta. Den bestämmelsen fanns med i den ursprungliga lydelsen av skattebetalningslagen (prop. 1996/97:100, s. 518 och 519). Av 65 kap. framgår att ränta ska betalas (kostnadsränta) eller tillgodoräknas (intäktsränta). Ränta ska beräknas på skattekontots saldo.3 Kostnadsränta ska beräknas när det finns ett underskott på skattekontot och intäktsränta när kontot uppvisar överskott. Ränta ska påföras eller tillgodoräknas . Om en avstämning av skattekontot visar att det finns ett överskott på kontot ska enligt 64 kap. 2 § beloppet betalas tillbaka om det inte finns hinder mot återbetalning. För att intäktsränta som ingår i ett överskott ska betalas tillbaka behövs ingen likställighetsbestämmelse. Visar en avstämning av skattekontot att det finns ett underskott ska kontoinnehavaren uppmanas att betala beloppet.