sou · GYB387 · 2010-12-07 00:00:00 — Vid fel i handläggningen har praxis beskrivits som tämligen liberal i förhållande till kravet på synner- liga överprövningsskäl (, Förvaltningsprocesslagen m.m.: en kommentar). I sammanhanget kan nämnas att den omständigheten att en kammar- rätt gjort en rättslig bedömning som avvikit från den bedömning som senare kommit att göra i en skattefråga inte har ansetts utgöra grund för att bevilja resning (Regeringsrättens beslut i mål nr 8165-08). Skälet var att rättstillämp- ningen – kammarrätten dömde i målet – inte ansetts uppenbart strida mot lag. Frågan om det finns ett behov av lagändringar i resningsreglerna till följd av fällande dom i är under beredning i . Möjliga rättsmedel enligt svensk rätt I utlänningslagen (2005:716) finns en särskild bestämmelse om uppehållstillstånd på grund av internationella åtaganden (5 kap. 4 §). Om ett internationellt organ som har behörighet att pröva klagomål från enskilda har funnit att ett beslut om avvisning eller utvisning i ett särskilt ärende strider mot åtaganden enligt bl.a. , ska uppehållstillstånd ges om inte synnerliga skäl talar mot det. Som tidigare nämnts har konventionsstaterna en skyldighet att inte avvisa, utvisa eller utlämna personer i fall där det exempelvis finns en verklig risk för tortyr eller annan behandling i strid med artikel 3 i . Uppehållstillstånd ska således normalt meddelas om skulle komma fram till att verk- ställigheten av ett beslut om avvisning eller utvisning skulle strida mot konventionen. Utlänningslagen innehåller även andra bestämmelser som ger möjlighet att meddela uppehållstillstånd trots att det finns ett lagakraftvunnet beslut om avvisning eller utvisning (men utan att det krävs ett föregående beslut från ett internationellt organ). Enligt 12 kap. 18–19 §§ utlänningslagen kan med- dela uppehållstillstånd, om det kommer fram nya omständigheter som innebär hinder mot verkställighet av beslut om avvisning eller utvisning. Sådana s.k. verkställighetshinder anges närmare i 12 kap. 1–3 §§ utlänningslagen. Ett sådant hinder kan bestå i att det finns skälig anledning att anta att utlänningen skulle utsättas för tortyr eller annan omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraff- ning om beslutet verkställdes (jfr artikel 3 i konventionen). Som tidigare antytts har fällt för att inte ha uppfyllt rätten till domstolsprövning i artikel 6. Orsaken till det var att förvaltningsbeslut i många fall inte kunde överklagas till domstol även om de rörde någons civila rättigheter. De fällande domarna ledde bl.a. till att lag om rätts- prövning av vissa förvaltningsbeslut infördes. Lagen har ersatts av lagen (2006:304) om rättsprövning av vissa regeringsbeslut. Lagen ger enskilda möjlighet att ansöka om rättsprövning av regerings- Möjliga rättsmedel enligt svensk rätt beslut i vissa fall. Ansökningar om rättsprövning prövas av Regerings- rätten. I den nya rättsprövningslagen har lagens tillämpningsområde knutits till artikel 6 i . Det har skett genom att lagtexten i 1 § direkt hänvisar till civila rättigheter eller skyldig- heter i den mening som avses i artikel 6 § 1. Rättsprövning kan således bara ske i fråga om regeringsbeslut som innefattar en pröv- ning av den enskildes civila rättigheter eller skyldigheter, såsom dessa begrepp har definierats och uttolkats genom Europadom- stolens praxis. Den tidigare hänvisningen till bestämmelserna om normgivningsmakten i 8 kap. 2–3 §§ regeringsformen har därmed utgått. Det tidigare gällande villkoret att bara den som har varit part får ansöka om rättsprövning har också tagits bort. Avgörande för vem som kan ansöka om rättsprövning är således inte om den enskilde har intagit formell ställning som part, utan om beslutet innefattar en prövning av vederbörandes civila rättigheter eller skyldigheter enligt konventionen. En förutsättning för att rättsprövning ska kunna ske är att beslutet i fråga har faktiska verkningar för den enskilde (prop. 2005/06:56 s. 13). Beslut som inte har några egentliga verkningar för den enskilde, t.ex. de flesta partsbesked, kan inte rättsprövas. Kravet att beslutet måste innefatta en prövning av enskildas civila rättigheter eller skyldigheter innebär också att bara beslut i enskilda fall kan rättsprövas. Lagen är således inte tillämplig på regeringens normbeslut. Däremot skulle den kunna vara tillämplig i fråga om ett beslut som inte är slutligt, t.ex. ett interimistiskt förordnande. Om Regeringsrätten skulle finna att regeringens beslut strider mot någon rättsregel på det sätt som sökanden har angett eller som klart framgår av omständigheterna, ska beslutet upphävas. Det gäller dock inte om det är uppenbart att felet saknar betydelse för avgörandet. Till skillnad från vad som gäller vid vanliga överkla- ganden av domar och beslut, har Regeringsrätten således inte någon möjlighet att ändra ett beslut eller fatta ett nytt beslut. Om det behövs, ska Regeringsrätten återförvisa ärendet till regeringen. För det fall regeringens beslut inte upphävs, står det fast. som den nya rättsprövningslagen infördes tillskapades ett nytt andra stycke i 3 § förvaltningslagen. Som tidigare nämnts är förvaltningslagen subsidiär i förhållande till olika specialför- fattningar på förvaltningsområdet. Enligt lydelsen i 3 § gäller dock bestämmelserna om överklagande i förvaltningslagen alltid om det Möjliga rättsmedel enligt svensk rätt behövs för att tillgodose rätten till domstolsprövning av civila rättigheter eller skyldigheter enligt artikel 6 § 1 i Europakonven- tionen. Det betyder att om en författning innehåller ett över- klagandeförbud som strider mot konventionens krav på tillgång till domstolsprövning av civila rättigheter och skyldigheter, ska förvaltnings- lagens regler om överklagande tillämpas trots förbudet. Enligt 22 a § överklagas förvaltningsbeslut hos allmän förvalt- ningsdomstol, dvs. förvaltningsrätt (särskilda regler om prövnings- tillstånd gäller för de högre instanserna, i betänkandet En ny för- valtningslag föreslås att bestämmelsen tas in i lagens 35 §). Det tidigare nämnda fallet RÅ 1997 ref. 65 – som rörde Jord- bruksverkets beslut om arealersättning enligt en numera upphävd förordning om EG:s förordningar om jordbruksprodukter – bely- ser i vilka situationer en tillämpning av 3 § andra stycket kan aktua- liseras (m.fl., Förvaltningslagen, En kommentar på Internet). I förordningen angavs att beslut inte fick över- klagas. Regeringsrätten konstaterade att rätten till domstolsprövning enligt artikel 6 i utgör del av EG-rättens allmänna rättsprinciper, såsom dessa kommit till uttryck genom praxis, och fann att förbudet stred mot dessa. Beslutet kunde därför överklagas till länsrätten. 4.3Särskilt om rättsmedel vid långsam handläggning Ett stort antal av klagomålen vid rör frågan om klagandens rätt till rättegång inom skälig tid enligt artikel 6 har åsidosatts. Sådana mål förekommer även i svensk domstol, liksom inom ramen för statens frivilliga skadereglering. Det finns därför anledning att särskilt nämna något om möjliga rättsmedel mot lång- sam handläggning. Som framgått i föregående kapitel har uttalat att den bästa lösningen i mål om långsam handläggning är preven- tiva åtgärder som avser att förhindra att handläggningen inte uppfyller kravet enligt artikel 6 (se avsnitt 3.4.2 ovan med hänvisning till bl.a. Scordino [No. 1] mot ). Domstolen har även uttalat att straffnedsättning och liknande åtgärder kan utgöra ett effektivt rättsmedel i mål om långsam handläggning (se avsnitt 3.4.3 ovan). Möjliga rättsmedel enligt svensk rätt I svensk rätt finns olika möjligheter att förhindra kränkningar av konventionen och att kompensera eller minska skadeverkningar av redan inträffade kränkningar i fråga om rätten till rättegång inom skälig tid. Dessa omfattar t.ex. möjligheten att begära förtursför- av mål och ärenden i domstol. En annan möjlighet är att konventionens krav beaktas vid val av påföljd och bestämmande av fängelsestraff samt storlek på böter eller straffliknande avgifter i mål som omfattas av artikel 6 (dvs. tvister om civila rättigheter och skyldigheter eller mål om anklagelse för brott). Frågan om skade- stånd behandlas i avsnitt 4.4 nedan. 4.3.1Bestämmelser om handläggning av mål i m.m. Inledningsvis bör nämnas att det i och annan lagstiftning finns ett antal bestämmelser avsedda att tillförsäkra en effektiv handläggning av mål och ärenden. Såvitt avser handläggningen i allmän domstol är rätten skyldig att driva förberedelsen i tvistemål med inriktning på ett snabbt avgörande av målet (42 kap. 6 § ). Om det inte på grund av målets beskaffenhet eller av något annat särskilt skäl är obehövligt ska domstolen även upprätta en tidsplan för målets handläggning. En part som anser att ett beslut av tingsrätten medför att målet försenas i onödan får överklaga beslutet särskilt (49 kap. 7 § ; någon motsvarande bestämmelse finns inte för hovrätternas del). Kravet på snabb handläggning framgår även av att korta tidsfrister uppställs för meddelande av dom (jfr 17 kap. 9 § ). För brottmålens del finns ett allmänt krav på snabb handlägg- ning. När åtal har väckts har rätten en allmän skyldighet att bestämma tid för huvudförhandling (45 kap. 14 § , se även Fitger, , En kom- mentar på Internet). Särskilda krav uppställs i fall där den tilltalade är häktad eller ålagd reseförbud. Om den tilltalade är häktad ska huvudförhandling normalt sett hållas från den dag då åtalet väcktes och vid reseförbud inom en månad. Även i hovrätt finns särskilda tidsfrister för huvudförhandling i mål där den till- talade är frihetsberövad (51 kap. 15 § ). Bestäm- melsen gäller även i (55 kap. 15 § rättegångs- balken). Korta tidsfrister gäller också för meddelande av dom, sär- Möjliga rättsmedel enligt svensk rätt skilt i mål där den tilltalade är häktad (jfr 30 kap. 7 § rättegångs- balken). I brottmål där den tilltalade är finns därutöver särskilda krav på skyndsam handläggning enligt lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Av 29–30 §§ i denna lag framgår att mål mot den som är alltid ska behandlas skyndsamt och att dom ska avkunnas muntligen vid själva huvudförhandlingen. Om allmänt åtal väcks mot den som är gäller särskilda tidsfrister i fråga om brott som innehåller mer än sex månaders fängelse i straffskalan. Således ska huvudförhandling normalt sett hållas från den dag då åtalet väcktes. Enligt 7 § förvaltningslagen gäller en allmän skyldighet att hand- lägga ärenden där enskilda är parter så enkelt och snabbt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. Någon generell rätt att föra talan mot förvaltningsmyndigheters passivitet finns inte i svensk rätt. I ett antal lagar på det finansiella området har emellertid införts bestämmelser om att en sökande kan begära förklaring hos kammarrätten om att ett ärende onödigt uppehålls genom att myndigheten inte meddelar beslut. Sådana bestämmelser finns i 17 kap. 2 § lagen (2004:297) om bank- och finansierings- rörelse och i 37 § revisorslagen (2001:883). Utöver vad som sagts uppställs även ett särskilt krav på skyndsam handläggning för ett antal olika typer av mål. När det gäller mål i de allmänna förvaltningsdomstolarna kan som exempel nämnas mål som rör tvångsåtgärder mot person. Sådana bestäm- melser finns bl.a. i 33–34 §§ lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga, 37 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, 35 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård och 21 a § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. För de allmänna domstolarnas del finns motsvarande krav bl.a. i mål om besöksförbud (6 a § lagen [1988:688] om besöksförbud]). I andra fall, t.ex. för vissa skattemål, framgår uttryckligen av lagen att målet ska behandlas med förtur (16 § skattebrottslagen [1971:69]). I sammanhanget kan även nämnas att 23–24 kap. rättegångs- balken innehåller bestämmelser om förundersökning i brottmål. Dessa omfattar bl.a. krav på att förundersökningen ska bedrivas skyndsamt och stränga tidsfrister i fråga om åtgärder vid frihets- berövande, exempelvis i fråga om hållande av häktningsförhandling. Detsamma gäller vid prövning av frågor som rör reseförbud samt Möjliga rättsmedel enligt svensk rätt kvarstad och andra straffprocessuella tvångsåtgärder (25–28 kap. ). 4.3.2Lagen om förtursförklaring i domstol Lagen om förtursförklaring (2009:1058) trädde i kraft (angående förarbeten, se SOU 2008:16, betänkande av Utredningen om förtursförklaring och prop. 2008/09:213). I kort- het innebär lagen att en möjlighet till förtursförklaring införs i domstolarna. Rättsverkan av en sådan förtursförklaring är att målet eller ärendet prioriteras framför andra mål eller ärenden i dom- stolen som saknar förturskaraktär. Förklaringen ska gälla i dom- stolen till dess att målet eller ärendet har avgjorts. Utredningen om förtursförklaring konstaterade att det både för parterna och från rättssäkerhetssynpunkt är mycket viktigt att en domstolsprocess inte tar alltför (SOU 2008:16 s. 69 f.). Utredningen observerade att de domar som meddelat mot ofta gällt kränkningar av rätten till domstolsprövning inom skälig tid enligt artikel 6. Vidare noterades att även svenska domstolar i flera fall funnit en kränk- ning av denna rättighet. En genomgång av tillgänglig statistik över ålderstrukturen för mål som handläggs i domstol och av och Justitiekanslerns tillsynsverksamhet visade enligt utredningen att handläggningen i domstolarna i alltför många fall inte uppfyller konventionens krav på domstolsprövning inom skälig tid. Det fanns följaktligen ett behov av åtgärder. Utredningen konstaterade att möjligheten för en part att klaga på långsam handläggning kan bidra till att frågan om rimliga hand- läggningstider får ett större utrymme i domstolarnas dagliga verk- samhet (SOU 2008:16 s. 113 f.). En sådan möjlighet kunde för- väntas ha en preventiv effekt och motverka oskäliga dröjsmål. Utredningen fann sammanfattningsvis att möjligheten till förturs- förklaring är en enkel åtgärd som i flertalet fall kan förväntas ha avsedd effekt. Ett sådant rättsmedel ansågs kunna bidra till ökad efterlevnad av kravet på domstolsprövning inom skälig tid och uppfylla kravet på effektivt rättsmedel enligt artikel 13 i . Möjliga rättsmedel enligt svensk rätt Regeringen delade bedömningen att ytterligare åtgärder för att förebygga och motverka långsam handläggning i domstol borde övervägas och fann att möjligheten till förtursförklaring syftar till att stärka den enskildes ställning i domstolsförfarandet (prop. 2008/09:213 s. 18 och 20). Det underströks att förslaget innebär att den vars rättigheter enligt har kränkts eller riskerar att kränkas, får ytterligare ett rättsmedel att tillgå. För- slaget ansågs också kunna bidra till att höja beredskapen i dom- stolarna för att snabbt vidta åtgärder mot långsam handläggning. Tillämpningsområde och förutsättningar för förtursförklaring Lagen om förtursförklaring gäller i domstol (1 §). Med domstol avses de allmänna domstolarna, de allmänna förvaltningsdom- stolarna och specialdomstolarna, dvs. , Arbets- domstolen och Patentbesvärsrätten (prop. s. 22 och 33). Det sär- skilda domstolarna, dvs. fastighets-, miljö- och migrationsdom- stolarna, är knutna till de allmänna domstolarna och de allmänna förvaltningsdomstolarna. De omfattas därför av lagens tillämp- ningsområde. Lagen gäller däremot inte hos förvaltningsmyndig- heter eller domstolsliknande nämnder (t.ex. och hyres- och arrendenämnderna). Ansökan om förtursförklaring kan göras beträffande alla typer av mål och ärenden som förekommer i de berörda domstolarna och även i fråga om mål och ärenden som har inletts före lagens ikraft- trädande (prop. s. 23 och 34, se även SOU 2008:16 s. 121 f., några övergångsbestämmelser finns inte). Det uppställs således inte något krav på att målet eller ärendet ska omfattas av tillämpningsområdet för artikel 6 i konventionen. Endast enskilda parter får ansöka om förtursförklaring. Företrädare för det allmänna (t.ex. och ) och andra aktörer (t.ex. målsägande som inte för talan) har inte rätt att ansöka. Utgångspunkten är att förtursförklaring bara bör meddelas om fördröjningen i handläggningen är så betydande att det finns en beaktansvärd risk för kränkning av om målet eller ärendet inte behandlas med förtur (SOU 2008:16 s. 120 f. och s. 143 f. samt prop. s. 24 f. och s. 34 f.). Däremot behöver inte dröjs- målet vara så utdraget att det föreligger en kränkning av konven- tionen. Möjliga rättsmedel enligt svensk rätt Som allmän förutsättning för bifall till en ansökan om förturs- förklaring gäller enligt lagens 1 § att handläggningen av ett mål eller ärende har oskäligt fördröjts. Dröjsmålet ska prövas utifrån en helhetsbedömning i varje enskilt fall med särskilt beaktande av de kriterier som normalt tar hänsyn till vid sin prövning av frågan om rätten till domstolsprövning inom skälig tid enligt artikel 6 (prop. s. 23 f. och s. 34 f., jfr avsnitt 3.2.2 ovan). De nämnda kriterierna har även skrivits in i lagtexten (1 § andra stycket). Vid bedömning av om handläggningen har oskäligt för- dröjts ska således följande faktorer särskilt beaktas: hur kompli- cerat målet eller ärendet är, hur parterna agerat under förfarandet, hur myndigheter och domstolar handlagt målet eller ärendet och sakens betydelse för sökanden. Förutsättningarna avser att ge uttryck för en objektiv nivå när ett mål eller ärende bör behandlas med förtur. Till sådana omständig- heter som påverkar målets eller ärendets komplexitet hör bl.a. ett stort antal inblandade parter, svårigheter att få förhörspersoner att inställa sig till en förhandling, behov av översättning eller tolkning, omfattande skriftlig eller muntlig bevisning och förekomsten av komplicerade rättsliga frågor (prop. s. 35). Enligt författningskommentaren förutsätts att parterna själva medverkar till att målet eller ärendet blir klart för avgörande. Om den part som är sökande själv har fördröjt handläggningen, t.ex. genom att framställa grundlösa processuella invändningar eller att begära anstånd vid upprepade tillfällen, är detta ett skäl mot att meddela förtursförklaring. Å andra sidan kan förekomsten av av passivitet från domstolarnas sida tala för att för- tursförklaring ska meddelas (prop. s. 35). Domstolarna kan dock normalt sett inte lastas för att handläggningstiden förlängts till följd av svårigheter med delgivning med parter och vittnen. Med sakens betydelse för sökanden avses bl.a. typ av mål eller ärende och sökandens personliga förhållanden. Vissa typer av mål eller ärenden som avser frågor av särskild betydelse för enskilda, t.ex. mål om vårdnad om barn, kan tala för särskild skyndsamhet i handläggningen. Även beträffande sådana typer av mål är dock omständigheterna i det enskilda fallet avgörande. Det kan också finnas anledning att ta hänsyn till t.ex. sökandes ålder och hälso- tillstånd. Möjliga rättsmedel enligt svensk rätt En ansökan om förtursförklaring prövas av den domstol som hand- lägger målet. Den kan göras när som helst under handläggningen och även efter beslut om avslag. Som enda formkrav gäller att ansökan ska vara skriftlig. Ansökningar om förtursförklaring ska prövas skyndsamt. Genom användningen av uttrycket domstol i 1 § avses att ärenden om förtursförklaring ska avgöras i administrativ ordning. Av domstolarnas instruktioner följer att det som huvudregel är domstolschefen som fattar beslut i administrativa ärenden. Den personen har dock möjlighet att delegera beslutanderätten till någon som är anställd vid domstolen. I övrigt är förvaltningslagens bestämmelser om bl.a. jäv, rätt att ta del av uppgifter, kommuni- kation samt motivering och expediering av beslut tillämpliga. Ett beslut om förtursförklaring gäller bara i den domstol där ansökan gjorts och fram till dess att målet eller ärendet har avgjorts. Utredningen och regeringen har gjort bedömningen att det inte bör uppställas någon tidsfrist för avgörande av målet eller ärendet (SOU 2008:16 s. 117 f. och prop. s. 21). Det har emellertid ansetts vara lämpligt att domstolen, som en serviceåtgärd, om möjligt lämnar ett besked till den enskilde om den förväntade handläggningstiden. Vid bifall till en ansökan om förtursförklaring ska målet eller ärendet prioriteras framför andra mål och ärenden i domstolen som saknar förturskaraktär. Mål och ärenden som ska behandlas med förtur bör enligt förarbetena normalt sinsemellan prioriteras i förhållande till den totala handläggningstiden (prop. s. 34 f.). Det anges dock kunna vara motiverat med avsteg från den ordningen om den relativa fördröjningen i handläggningen är mer väsentlig i det ena målet eller ärendet trots att handläggningen i det andra målet eller ärendet pågått . För att säkerställa att handläggningen av målet eller ärendet verkligen kan ske med förtur kan vissa administrativa åtgärder komma i fråga, t.ex. lottnings- stopp eller omfördelning av mål. Den handläggande domaren är skyldig att följa ett beslut om förtursförklaring. På samma sätt är domstolschefen skyldig att följa upp att ett sådant beslut efterlevs. Konsekvenserna av att en domare eller domstolschef inte följer ett beslut om förtursförklaring får enligt förarbetena prövas med tillämpning av lagstiftningen om Möjliga rättsmedel enligt svensk rätt disciplin- eller tjänstefelsansvar för domare (2008:16 s. 136 och prop. s. 30). Beslut i ärenden om förtursförklaring får inte överklagas (2 §). Ett skäl till det har angetts vara att behandlingen av klagomål ska vara snabb, enkel och inte ta alltför stor andel av domstolarnas resurser i anspråk (SOU 2008:16 s. 135 och prop. s. 31). Vidare har pekats på att det inte finns något hinder mot att en part som fått avslag på en ansökan om förtursförklaring på nytt kan ansöka om sådan förklaring. 4.3.3Förslag till ny förvaltningslag – åtgärder vid dröjsmål tillsattes en utredning för att se över bestämmelserna i förvaltningslagen och lämna förslag till en ny lag. I direktiven (dir. 2008:36) erinras om att har en skyldighet att se till att handläggningstider inte är oskäligt långa och att tillhandahålla ett effektivt rättsmedel mot långsam handläggning enligt Europakon- ventionen. Dessa frågor skulle ingå i översynen av förvaltnings- lagen. Utredaren skulle bl.a. beakta de förslag som lämnats angå- ende förtursförklaring i domstol (se ovan). I betänkandet En ny förvaltningslag, SOU 2010:29, föreslås en ny förvaltningslag träda i kraft . Lagen är tillämplig vid förvaltningsmyndigheternas handläggning av ärenden och domstolarnas handläggning av förvaltningsärenden. Den är även subsidiär i förhållande till annan lagstiftning. För att komma till rätta med långa handläggningstider inom den offentliga förvaltningen, föreslår utredningen bl.a. att det införs en möjlighet till en form av dröjsmålstalan i lagens 11 § (SOU 2010:29 s. 253–309, se särskilt s. 297–307). Förslaget bör enligt utredningen bl.a. ses mot bakgrund av förpliktelser att tillgodose den enskildes rätt att inom skälig tid få sin sak prövad i domstol och till ett effektivt rättsmedel enligt artiklarna 6 och 13 i Europakon- ventionen och artikel 47 i EU:s stadga om de grundläggande rättig- heterna. En talan om dröjsmål går i korthet ut på att en part kan begära att en myndighet ska avgöra ett ärende. Om begäran avslås, ska förvaltningsdomstol efter överklagande förelägga myndigheten att avgöra ärendet. Det förutsätts dock att partens ansträngningar i första hand bör inriktas på att försöka förmå myndigheten att påskynda handläggningen och avsluta ärendet. Tanken är således att Möjliga rättsmedel enligt svensk rätt det nya institutet bör tas i anspråk först när parten misslyckats med att nå resultat på mera informell väg. Bestämmelsen i 11 § kan beskrivas enligt följande. För det första är regeln avgränsad på det sättet att det förutsätts att det rör sig om ett ärende som väckts av en enskild part. Ärenden som har initierats av myndigheter omfattas alltså inte. Vidare krävs att det ska ha förflutit utan att ärendet har avgjorts i första instans.