sou · GYB398 · 2010-12-16 00:00:00 — Någon kommersiell gårdstillverkare av cider finns, såvitt kunnat utrönas inte i , däremot är det känt att det finns planer för en hantverksmässig tillverkning av cider. Skillnaden mellan äpplevin och cider ligger främst i alkoholhalt och att cider innehåller naturligt utvecklad eller tillsatt kolsyra. Mjöd tillverkas av honung och vatten som får jäsa. Drycken kan närmast jämföras med ett sött vin och uppnår en alkoholstyrka om . Den kommersiella produktionen av mjöd är väldigt liten och säljs på restauranger och på Systembolaget. Det finns f.n. drygt 20 sådana produkter i Systembolagets sortiment varav två är tillverkade i . har en mobil anläggning utrustats för att erbjuda biodlare möjlighet att producera mjöd av den egna honungen – Expedition Lokalt Mjöd med bas i . Det är ännu oklart vilken omfattning verksamheten kan få. Jäsning sker lokalt på plats och lagring sker i . På tillverkas en särskild form av jäst dryck som betecknas Gotlandsdricka. Gotlandsdricka är närmast en variant på färsköl med kort hållbarhet. Omfattningen av tillverkningen är inte känd. Huvudingredienserna i Gotlandsdricka är malt, humle, jäst, vatten och enris. På grund av sötman kan det vara svårt att känna alkoholstyrkan som kan ligga på , vanligen i den övre delen av intervallet. Gotlandsdricka är en färskvara som tar att jäsa och därefter kan drickas i innan smaken försämras. Tillverkningen sker småskaligt och under former som kan betecknas som gårdsproduktion. Huvuddelen av råvarorna, som malt, kan produceras på gårdarna, men ingredienserna kan även köpas. såldes Gotlandsdricka lokalt på Systembolaget. Tillverkning av alkoholdrycker i Ölbryggning som företeelse har funnits som människan har varit bofast. Den industriella ölbryggningen startade i större skala i samband med industrialiseringen . fanns det 400 bryggerier i för att sedan minska till en lägsta nivå med 6 bryggerier . Utvecklingen har därefter vänt och finns det cirka 40 bryggerier i . Några är väldigt stora, men flertalet små. har tio medlemmar (något fler bryggerier) vilka producerar mellan och 70–. De mindre bryggerierna är till övervägande del organiserade i Föreningen som har 23 medlemmar. Dessa tillsammans öl (2009) och sysselsätter 59 årsarbetare. Som jämförelse kan nämnas att Systembolagets totala ölförsäljning uppgår till . De flesta bryggerier finns i mindre samhällen och städer. De råvaror som behövs för att framställa öl är vatten, korn och humle. Av kornet görs malt. Allt korn som används odlas i , i och . I princip all malt produceras av ett bolag, , till såväl stora som små bryggerier. Bolaget producerar även KRAV-certifierad ekologisk ölmalt. Om den svenska malten tar slut, om kornskörden slagit fel t.ex., köper de svenska bryggerierna sin malt från i första hand eller . Vissa bryggerier använder sig av egenodlade råvaror. Den humle som används odlas utomlands, bland annat i , då de klimatmässiga förutsättningarna för odling av humle i inte är tillräckliga. Några av de större bryggerierna har egna humleodlingar utomlands. Försök pågår dock med att odla humle för öltillverkning även i . De flesta bryggerier bedriver också besöksverksamhet för slutna sällskap med visning av tillverkningen, föreläsningar på olika teman kring öl och ölprovning inom ramen för befintliga serveringstillstånd. Det förekommer att provningarna av det egenproducerade ölet kombineras med provning av andra liknande produkter, såväl utländska som svenska. De ölbryggare som utredningen har träffat har i likhet med vinproducenterna framhållit att deras ambition och intresse är att bidra till en bättre dryckeskultur. På det största kan man välja bryggerivisningar av olika omfattning. En bryggerivisning, ölprovning och middag som Tillverkning av alkoholdrycker i varar i kostar 575–per person för grupper om minst 12 personer. En bryggerivisning med ölprovning och lunch som varar i kostar per person för grupper om minst 12 personer. En bryggerivisning med ölprovning utan måltid och som varar i kostar per person för grupper om minst 12 personer. Ett annat exempel är ett s.k. mikrobryggeri där man erbjuder aktiviteter med föreläsningar om t.ex. ölets historia, ölframställning och provsmakning av 5-6 olika ölsorter, ca en halv dl av varje, till en kostnad om per person. Alla de beskrivna aktiviteterna måste bokas i förväg. Det finns 35 företag som har tillstånd att tillverka spritdrycker. Bland dessa finns en mycket stor tillverkare, , f.d. Vin & Sprit, medan andra företag tillverkar i liten skala i anslutning till jordbruksverksamhet (t.ex. Wannborga, Gutevin, Qvänum Mat & malt, brenneri, Tärnö gin). Därutöver finns en handfull producenter i vad som kan betecknas som småindustri, med tillverkning av riksspridda produkter och viss export (t.ex. och ). En relativt ny företeelse är svenska whiskydestillerier. Mackmyra utanför har funnits och har hunnit bli etablerade på Systembolaget. Mackmyra exporterar också till Alko i (motsvarighet till Systembolaget). påbörjades en verksamhet med whiskeytillverkning i med stöd av bidrag från EU:s landsbygdsprogram. Stödbeloppet är på för uppförande av ett mindre whiskybränneri för produktion och visning. Härutöver har , , och - EkoWhisky fått stöd inom landsbygdsprogrammet. Andra nystartade whiskydestillerier är Hven , och Gammelstilla . Ytterligare whiskydestillerier planeras. Den totala tillverkningen av spritdrycker uppgick till . Även om vodka är den största produktkategorin så omfattar produktionen olika kryddade brännsvinssorter och produkter med anknytning till svenska jordbruksvaror som t.ex. Bjärepotatis och olika bär- och fruktsorter. De flesta producenterna finns i de mellersta och norra delarna av . Tillverkning av alkoholdrycker i Tillverkare av spritdrycker erbjuder också besöksverksamhet och andra upplevelser med anknytning till de aktuella spritdryckerna. Som exempel kan nämnas Mackmyra som enligt företagets webbplats erbjuder bland annat en guidad visning av sitt destilleri och visar alla stegen i whiskytillverkningen. Man berättar hur svensk tillverkas och även historien om hur Mackmyra grundades. Detta tar och kostar per person. Visningen måste bokas i förväg. Företaget erbjuder även andra aktiviteter med anknytning till de tillverkade produkterna. 4.1Fördraget om Europeiska Unionens funktionssätt (EUF-fördraget) De bestämmelser i om Europeiska Unionens funktionssätt (EUF-fördraget) som är av intresse i den fråga som är aktuell i detta ärende är artikel 34 (förbud mot kvantitativa importrestriktioner), artikel 36 (undantag av hänsyn till tvingande samhällsintressen) och artikel 37 (statliga handelsmonopol) som rör fri rörlighet för varor. Vidare är artikel 49 som rör etableringsfrihet för personer och företag samt artikel 56 som rör fri rörlighet för tjänster av intresse. Kvantitativa importrestriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan ska enligt artikel 34 vara förbjudna mellan medlemsstaterna. Utgångspunkten är att en vara som lagligen saluförs i en medlemsstat också ska få säljas i övriga. Alla åtgärder som direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt, kan utgöra ett hinder för handeln inom gemenskapen ska enligt praxis anses som åtgärder med motsvarande verkan som kvantitativa importrestriktioner1. Det innebär att även åtgärder som gäller inhemska och importerade varor utan åtskillnad kan vara förbjudna. Exempel på åtgärder som skapar problem för den fria rörligheten är tekniska föreskrifter av olika slag samt försäljnings- och marknadsföringsförbud. Artikel 34 har direkt effekt och kan göras gällande av enskilda inför nationell domstol. 1 dom i mål 8/74, Dassonville, 1974, s. 837, svensk specialutgåva, volym 2. har genom praxis utvecklat ytterligare undantag från förbudet i artikel 34. I domen Cassis de Dijon2 och efterföljande rättspraxis har erkänt att det finns grupper av legitima nationella regleringsändamål utöver dem som uttryckligen omnämns i artikel 36, s.k. tvingande hänsyn. Hinder för handeln inom gemenskapen som uppstår på grund av nationella bestämmelser kan godtas i den mån bestämmelserna kan anses vara nödvändiga för att tillgodose sådana tvingande hänsyn. Denna doktrin kan endast tillämpas när det saknas regler på gemenskapsnivå och i fall där den nationella bestämmelsen gäller utan skillnad för inhemska varor och varor från en annan medlemsstat. Det krävs också att åtgärden är nödvändig och proportionerlig på motsvarande sätt som vid tillämpning av de uttryckliga undantagen i artikel 36. Genom sitt avgörande i Keck och Mithouard3 ändrade EU-dom- stolen sin praxis när det gäller omfattningen av artikel 34. Vissa typer av nationella åtgärder undantas från artikelns tillämpningsområde. Begränsningen innebär att nationella regleringar av olika typer av icke-diskriminerande försäljningsåtgärder, t.ex. regler om när, var och hur varor får säljas, som inte påverkar varornas 34. Artikel 36 innehåller undantag från förbudet mot kvantitativa importrestriktioner och åtgärder med motsvarande verkan. Med stöd av undantaget kan åtgärder som motiveras av hänsyn till bl.a. allmän moral, allmän ordning, allmän säkerhet eller skydd för människors och djurs hälsa eller liv under vissa förutsättningar vara tillåtna. Åtgärden får inte vara ett medel för godtycklig diskriminering eller en förtäckt begränsning av handeln mellan medlemsstaterna. För att åtgärden ska kunna godtas måste den vara nödvändig för att det angivna skyddsändamålet ska kunna uppnås. Vidare ska åtgärden vara proportionerlig, vilket innebär att den inte får ha större handelshindrande verkningar än vad som krävs för att tillgodose skyddsändamålet. 2EU-domstolens dom i mål 120/78, , 1979, s. 649. 3EU-domstolens dom i målen C-267 och 268/91, Keck och Mithouard, 1993, s. I- 6097, svensk specialutgåva, volym 14, s. I-431. Se även dom i mål C-292/92, Hünermund, 1993, s. I-6787, svensk specialutgåva, volym 14. Artikel 37 reglerar statliga handelsmonopol och anger att medlemsstaterna ska säkerställa att statliga handelsmonopol anpassas på ett sådant sätt att ingen diskriminering med avseende på anskaffnings- och saluföringsvillkor föreligger mellan medlemsstaternas medborgare. Det svenska detaljhandelsmonopolet (Systembolaget) har prövats i Franzén-målet.4 Bakgrunden var att en ICA-handlare var föremål för åtal för att ha sålt alkoholdrycker, importerade och inhandlade på Systembolaget, i sin butik. Den nationella domstolen hade bl.a. ställt frågan om ett lagstadgat monopol sådant som Systembolaget är förenligt med artikel 30 i EG-fördraget (artikel 34 i EUF-fördraget) och om ett sådant monopol strider mot artikel 37 i EG-fördraget (artikel 37 i EUF-fördraget). Domstolen konstaterade i målet att artikel 37 i EG-fördraget (artikel 37 i EUF- fördraget) fordrar att monopolets utformning och funktionssätt anpassas på ett sådant sätt att ingen diskriminering med avseende på anskaffnings- och saluföringsvillkor föreligger mellan medlemsstaternas medborgare. Handeln med varor med ursprung i övriga medlemsstater får varken rättsligt eller faktiskt missgynnas i förhållande till handeln med inhemska varor och det får inte uppstå någon snedvridning av konkurrensen mellan medlemsstaterna. Domstolen konstaterade vidare att artikel 37 inte utgör hinder för nationella bestämmelser om ett statligt handelsmonopol för alkoholdrycker, såsom bestämmelser om monopolets kriterier och metoder för urval av försäljningsställen eller marknadsföring av de produkter som säljs av monopolet, då dessa bestämmelser varken är diskriminerande eller faktiskt eller rättsligt missgynnar drycker som importeras från andra medlemsstater. Nationella bestämmelser, som inte direkt reglerar monopolets funktionssätt, men ändå påverkar detsamma, ska bedömas mot bakgrund av nuvarande artikel 34 EUF-fördraget. I Rosengren-målet5 gällde frågan bl.a. om förbudet i alkohollagen mot att privatpersoner direktimporterar alkoholdrycker genom beställningar utgör en del av detaljhandelsmonopolets funktionssätt och att det på den grunden inte hindras av artikel 28 EG (artikel 34 EUF-fördraget) utan skall prövas endast mot artikel 31 EG (37 EUF-fördraget). Domstolen konstaterade att åtgärden 4Mål nr C-189/95, 1997, s. I-5909. 5Mål nr C-170/04, 2007, s. I-4071. inte rörde monopolets utövande av sin särskilda funktion och ansågs följaktligen inte avse monopolets existens. Artiklarna 49 och 56 Frågan om etableringsfrihet regleras i artikel 49 i EUF-fördraget vari föreskrivs att inskränkningar för medborgare i en medlemsstat att fritt etablera sig på en annan medlemsstats territorium är förbjudna. I artikel 56 i EUF-fördraget som rör den fria rörligheten för tjänster anges att inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster inom unionen är förbjudna beträffande medborgare i medlemsstater som har etablerat sig i en annan medlemsstat än mottagaren av tjänsten. Bestämmelserna om etableringsfrihet i artikel 49 och bestämmelsen om fri rörlighet för tjänster i artikel 56 har tolkats och utvecklats i rättspraxis på liknande sätt som bestämmelsen i artikel 34 om fri rörlighet för varor Utredningen redovisar i det följande i anslutning till sina överväganden (se avsnitt 7) ytterligare den rättspraxis som EU-dom- stolen har utvecklat och som är aktuell när det gäller att bedöma frågan om det går att ordna någon form av gårdsförsäljning som är förenlig med . En sådan redovisning finns också i utlåtande i bilaga 2 till betänkandet. 4.2Europaparlamentets och rådets direktiv /34/EG av om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter finns inom EU ett informationssystem som syftar till att motverka handelshinder orsakade av tekniska föreskrifter på det icke-harmoniserade området. Bestämmelserna finns nu i och rådets direktiv /34/EG av om ett informationsförfarande beträffande tekniska stan- darder och föreskrifter och beträffande föreskrifter för informationssamhällets tjänster (ändrat genom och rådets direktiv /48/EG). Enligt direktivet ska länderna som ingår i proceduren anmäla förslag till nya tekniska föreskrifter till Europeiska kommissionen. När en anmälan görs påbörjas i regel en frysningstid under vilken den tekniska föreskriften inte får antas. Kommissionen och medlemsstaterna har möjlighet att lämna synpunkter på förslagen och påverka dem. I vissa fall kan sådana reaktioner förlänga frysningstiden. Direktivet är genomfört i genom bl.a. förordningen (1994:2029) om tekniska regler. Förordningen innehåller föreskrifter som statliga myndigheter under regeringen ska iaktta när det gäller tekniska regler. En utebliven anmälan eller en bristande respekt för frysningstiderna får till följd att de delar av den nationella föreskriften som utgör tekniska föreskrifter saknar rättslig verkan och att de därför inte kan tillämpas gentemot enskild. Det kan även utgöra skäl för kommissionen att inleda ett överträdelseförfarande enligt artikel 258 i EUF-fördraget. Den svenska staten kan dessutom bli skadeståndsskyldig för fel och försummelse vid myndighetsutövning enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen vid sådan underlåtelse . Grundläggande bestämmelser om tjänsters fria rörlighet finns i artikel 56–62 i EUF-fördraget. Närmare bestämmelser av vikt för tjänster, dit bland annat reglerna för distribution och försäljning av en vara räknas, finns i och Rådets direktiv /123/EG av om tjänster på den inre marknaden (tjänstedirektivet). Tjänstedirektivets regler syftar till att skapa en gemensam marknad för tjänster. I tjänstedirektivet anges att direktivet inte ska påverka vissa områden, t.ex. avskaffandet av monopol. I artikel 2.1 definieras direktivets tillämpningsområde. Tjänstedirektivet är tilllämpligt på tjänster som tillhandahålls av tjänsteleverantörer som är etablerade i en medlemsstat i Europeiska unionen. Tjänstedirektivets bestämmelser rör administrativ förenkling, tillstånd och vissa andra krav på etablering samt fri rörlighet för tjänsteverksamhet, själva tillståndsförfarandet, tjänstemottagarnas rättigheter, tjänster- nas kvalitet samt myndighetssamarbete mellan medlemsstaterna. Direktivet kodifierar också praxis kring de allmänna principerna om fri etablering, frihet att tillhandahålla och mottaga tjänster, icke-diskriminering, nödvändighet och proportionalitet. Om medlemsstaterna t.ex. har krav på tillstånd för att få utöva vissa tjänster, krav på legitimation eller krav på användande av viss utrustning etc. får dessa krav inte vara diskriminerande, de måste kunna motiveras av tvingande hänsyn till allmänintresset och det eftersträvade målet ska inte kunna uppnås med en mindre begränsande åtgärd. Enligt artikel 39.5 andra stycket i tjänstedirektivet ska medlemsstaterna till kommissionen översända alla förändringar i sina krav på tillfällig tjänsteverksamhet, inbegripet nya krav och skälen för dessa. Sådana krav måste dock vara icke-diskriminerande, nödvändiga och proportionerliga. Kommissionen ska underrätta övriga medlemsstater om de översända kraven. En sådan översändning ska inte hindra medlemsstaterna från att anta bestämmelserna i fråga. Kommissionen ska dock tillhandahålla analyser och riktlinjer avseende tillämpningen av bestämmelserna inom ramen för direktivet. Enligt punkten 7 i artikel 15 i tjänstedirektivet ska medlemsstaterna till kommissionen även anmäla alla förslag till nya lagar och andra författningar som innefattar vissa krav som omnämns i punkten 2 i artikel 15 samt skälen för dem. Exempel på sådana krav är kvantitativa eller geografiska begränsningar, skyldighet för tjänsteleverantören att ha viss juridisk form och krav som rör företagets kapitalinnehav. Kommissionen ska underrätta de övriga medlemsstaterna om bestämmelserna. Anmälan hindrar inte medlemsstaten från att anta de aktuella bestämmelserna. Kommissionen ska dock från mottagandet av anmälan undersöka om kraven är förenliga med gemenskapsrätten och vid behov fatta ett beslut om att begära att medlemsstaten i fråga ska avstå från att anta dem eller upphäva dem. 5Gårdsförsäljning av alkoholdrycker i är förutom det enda landet inom EU som har ett detaljhandelsmonopol när det gäller försäljning av alkoholdrycker. I är det vid sidan av detaljhandelsmonopolet tillåtet med gårdsförsäljning av alkoholdrycker under vissa förutsättningar. Den finska alkohollagen (1143/1994) trädde i kraft . I samband därmed avskaffades de dåvarande import-, export-, tillverknings- och partihandelsmonopolen när det gäller alkoholdrycker. Avskaffandet av dessa monopol var en följd av och medlemskap i . Den finska regeringen gjorde däremot bedömningen att detaljhandelsmonopolet kunde behållas. Enligt huvudregeln i 13 § 1 mom. alkohollagen har det statsägda alkoholbolaget () ensamrätt till detaljhandel med alkoholdrycker. Enligt 14 § 1 mom. alkohollagen får detaljhandel också bedrivas av den som har beviljats detaljhandelstillstånd av regionförvaltningsverken såvitt gäller genom jäsning tillverkade alkoholdrycker som innehåller högst 4,7 volymprocent etylakohol. Det innebär att öl, cider och long-drinks som håller upp till 4,7 volymprocent alkohol kan säljas i vanliga livsmedelsbutiker. Enligt 14 § 2 mom. i alkohollagen får den som framställer en alkoholdryck genom jäsning som innehåller högst 13 volymprocent etylalkohol och som erhållit tillverkningstillstånd för denna alkoholdryck beviljas detaljhandelstillstånd för försäljning av denna alkoholdryck enligt villkor som social- och hälsovårdsministeriet bestämmer. Av Social- och hälsovårdsministeriets beslut om försäljningsställen för och försäljning av alkoholdrycker (852/1995) framgår att tillstånd till detaljhandel enligt 14 § 2 mom. alkohollagen endast kan beviljas tillverkare av gårdsvin och kvass (en dryck som på finska benämns sahti och som kan jämföras närmast med vårt Gotlandsdricke). Gårdsförsäljning av alkoholdrycker i Detta undantag från detaljhandelsmonopolet som således gäller detaljhandel med gårdsviner och kvass intogs i all hast i samband med behandlingen av alkohollagen i 1994. Skälet för detta undantag från detaljhandelsmonopolet var att den finska ville förstärka jordbrukets ställning i samband med medlemskap i och att ville möjliggöra för producenter av bär- och fruktvin och kvass att få sälja sina produkter på sina gårdar. Bestämmelsen fogades till alkohollagen i samband med behandlingen i 1994, och därför har den inte bedömts utifrån de grundläggande fri- och rättigheterna. De krav som ställs på tillverknings- och försäljningsstället anges i Social- och hälsoministeriets beslut (852/1995). Det krävs att tillverknings- och försäljningsverksamheten kan anses sammanhänga med regionens landsbygdsnäringar. Den som har tillverkningstillstånd för gårdsvin eller kvass får endast ha detaljhandelstillstånd som berättigar till ett försäljningsställe. Försäljningsstället ska finnas i omedelbar närhet av eller i nära anslutning till tillverkningsstället. Med tillverkningsställe för gårdsvin avses produktionslokaler där gårdsvinet jäser och mognar. Detaljhandel får inte bedrivas i en lokal där alkoholdrycker serveras. Om försäljningsstället som helhet sett omfattar såväl detaljhandel som restaurangrörelse, ska verksamhet och lokaler vara tydligt åtskilda med egna kassafunktioner. De krav som ställs på försäljningsverksamheten anges också i Social- och hälsoministeriets beslut (852/1995). I butiken får endast produkter som tillståndshavaren själv har tillverkat saluhållas. I butiken får inte andra alkoholdrycker än gårdsvin och kvass saluhållas. Det är inte tillåtet att sända eller leverera alkoholdryckerna till köparen utan dryckerna måste köpas på plats i gårdsbutiken. Försäljning är tillåten under alla veckodagar mellan klockan nio och tjugoett. Det är samma öppettider som livsmedelsbutikerna som säljer öl får ha medan ALKO har mer begränsade öppettider. Den som har fått tillstånd att sälja vin och/eller kvass på sin gård ska ha tillräckliga förutsättningar för verksamheten och besitta den tillförlitlighet som verksamheten kräver. Försäljningsstället ska ha ett lämpligt läge och effektiv övervakning vara möjlig. Social- och hälsovårdsministeriets beslut (851/995) innehåller bland annat en definition på gårdsvin. Enligt den ursprungliga formuleringen ska gårdsvin vara fruktvin som framställts enbart genom jäsning och Gårdsförsäljning av alkoholdrycker i 1.vars alkoholhalt är högst 13 volymprocent, 2.som producerats av tillverkare som i både rättsligt och ekonomiskt hänseende är oberoende av andra företag inom samma bransch och som tillverkar högst fruktvin, upptappat på kärl, 3.i fråga om vilket de bär och frukter som använts vid tillverkningen samt de aromgivande växtdelarna är till inhemsk, 4.vars råämnen till härstammar från tillståndshavarens egna odlingar eller från odlingar som han besitter, 5.vars organoleptiska egenskaper härstammar från de råämnen som använts vid framställningen eller från de smak- och aromämnen som uppstått ur dem vid jäsningen.1 Lagstiftningen om gårdsförsäljning av alkoholdrycker togs upp som ett ärende hos EU-kommissionen2. I en skrivelse daterad ifrågasatte kommissionen om bestämmelsen om inhemskt råmaterial var förenlig med dåvarande artikel 28 i EG-fördraget (nuvarande artikel 34 EUF-fördraget) som förbjuder kvantitativa importrestriktioner mellan medlemsländerna och förklarade att man inte fann något godtagbart skäl för att diskriminera liknande produkter från andra medlemsländer. Till följd av kommissionens invändningar ändrades författningen rörande benämningen gårdsvin 2007 så att definitionen under 3 lyder: 3. i vars framställning använts bär och frukter samt aromgivande växtdelar vilka härstammar från en växtzon inom det Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, vars karakteristiska drag genereras norr om den sextionde nordliga breddgraden. Författningen har dock inte ändrats vad gäller kommissionens invändning rörande diskrimineringen av likvärdiga produkter i andra medlemsstater.