sou · GYB342 · 2010-06-23 00:00:00 — Det som däremot i detta sammanhang kan tyckas anmärkningsvärt är att detta inte framgår av regeringens instruktion till . Om syftet varit att de näringspolitiska avvägningarna genomgående skulle genomsyra för- valtningen borde det klart kommit till uttryck i regelverket. Då hade överensstämmelsen mellan regelverket och praxis varit bättre. Sammantaget menar vi att den nuvarande regleringen är otydlig, jämför här även våra slutsatser under fiskevård, avsnitt 4.2.6. Utredningen om myndighetsstrukturen inom livsmedelskedjan (dir. 2007:166) har haft som särskilt uppdrag att göra en översyn av , , Livs- medelsverket och . Syftet är att tydliggöra ansvars- fördelningen och effektivisera verksamheterna samt pröva omfatt- ningen av det offentliga åtagandet och konkurrensutsatt verksam- het. Uppdraget redovisades i betänkandet (SOU 2009:8) Trygg med vad du äter – nya myndigheter för säkra livs- medel och hållbar produktion. Utredningen hade i uppdrag att se över ansvaret inom den svenska livsmedelskedjan och den nuvarande myndighetsstrukturen: , , och Statens veterinär- medicinska anstalt. Utredningen föreslog att dagens fyra myndig- heter ersätts av tre nya: ska i samhällets och konsu- menternas intresse verka för säkra livsmedel, friska djur och sunda växter i hela livsmedelskedjan. Myndighetens huvudkontor lokaliseras till . Myndigheten för havsresurser och fiske ska främja en hållbar för- valtning av havsresurserna och fisket samt ett ekonomiskt och ekologiskt bärkraftigt vattenbruk. Myndighetens huvudkontor lokaliseras till . Myndigheten för jordbruk och landsbygdsutveckling ska främja ett efterfrågestyrt, konkurrenskraftigt och miljöanpassat jord- bruk och en hållbar landsbygdsutveckling i hela landet. Den får också ett nationellt samordningsansvar för landsbygdsutveck- lingen. Myndighetens huvudkontor lokaliseras till . Syftet med förslaget var att den nya myndighetsstrukturen skulle lägga grunden för säkrare livsmedel för svenska konsumenter. Livs- medelssäkerhetsmyndigheten ska ha ett sammanhållet ansvar för att kontrollera att säkerhetskraven uppfylls i hela livsmedelskedjan från produktion, via beredning och distribution, till konsumtion – från jord till bord. Därmed skulle det ske en anpassning av de svenska myndigheterna till den nya livsmedelsslagstiftning som har utvecklats inom EU och som är direkt tillämpbar i samtliga med- lemsstater. Vidare skulle det skapas förutsättningar för en mer hållbar pro- duktion. Myndigheten för havsresurser och fiske ska ha ett inte- grerat ansvar för fiskeförvaltningen och förvaltning av havet som resurs. Det skulle möjliggöra en samordnad hantering av de olika verksamheter som påverkar havets ekosystem, vilket är en förut- sättning för en hållbar förvaltning. Myndigheten för jordbruk och landsbygdsutveckling skulle främja en helhetssyn hos jordbruks- och landsbygdsföretagen för att upprätthålla en god produktions- kvalitet som värnar djurens hälsa och välfärd, miljön och kultur- landskapet. Regeringen har dock därefter beslutat att en ny havsmiljömyndighet ska bildas för att stärka och effektivisera arbetet med hav och vatten. I första hand är det delar av Natur- vårdsverket, och de fem vattenmyndigheterna som ska läggas samman till en myndighet som får ansvar för frågor om förvaltning av havs- och vattenmiljön. En utredning har tillsatts om hur den nya myndigheten ska organiseras. Utredaren ska lämna sitt förslag och myndigheten ska kunna inrättas fr.o.m. . Regeringens utgångspunkt är att Fiskeri- verket ska upphöra i och med att den nya myndigheten bildas. Avsikten är dock inte att några verksamheter inom ska upphöra. De verksamheter inom som inte ska föras över till den nya myndigheten ska förläggas till mest lämplig myndighet. Innebörden är alltså att annan myndighet än Fiskeri- verket kommer att ha förvaltningsansvar för fisket. är en civil myndighet vars huvudsakliga uppgift är att bedriva sjöövervakning och utföra räddningstjänst till sjöss. Myndigheten har såväl brottsbekämpande uppgifter som kontroll- och tillsynsuppgifter. Vidare har den ett antal särskilda uppgifter och får bl.a. bedriva uppdragsverksamhet. Verksamheten styrs över- gripande genom de regleringsbrev som regeringen utfärdar med stöd av beslut om statsbudgeten och genom stor- leken av de anslag som beviljas myndigheten i denna. Dess upp- gifter regleras närmare dels i förordningen (2007:853) med instruk- tion för dels i de särskilda lagar och förordningar som innehåller bestämmelser om verksamheten. är, tillsammans med , huvudaktör inom den svenska fiskerikontrollen. Fiskeriövervakningen riktas mot såväl det yrkesmässiga fisket som fritidsfisket. Fram till ansvarade för landningskontrollen, varefter ansvaret övertogs av . har emellertid fortfarande ansvar för fiskerikon- trollen till sjöss och bedriver fiskeriövervakning inom sitt verksam- hetsområde. är kontaktpunkt för fiskerikontroll enligt över- enskommelse med annan myndighet (7 § andra stycket förordningen med instruktion för ). I verksamheten med kontroll och tillsyn över fisket och fiskeri- näringen samverkar naturligt i stor utsträckning med . Ett led i denna samverkan är ett gemensamt Fiskerikompetenscenter (FKC). FKC bearbetar och analyserar upp- gifter om fisket samt följer upp och planerar det riskanalysbaserade arbetet. Centret är tänkt som en kontaktpunkt mot näringen, andra myndigheter med uppgifter inom fiskerikontrollen och kontroll- myndigheter i andra länder. Samarbetet innebär bl.a. att personal från och arbetar i gemensamma lokaler med att informera om gällande regler. och Kustbevakningsflyget samarbetar vidare vad gäller kontroll av fiske- flottan genom kartering, t.ex. för att kunna kontrollera VMS-infor- mation (VMS = ). Myndigheterna ska dessutom enligt sina regleringsbrev i nära samverkan genomföra en riskanalysbaserad fiskerikontroll. Samarbetet och samverkan ställer stora krav på ett väl fungerande informationsflöde mellan myndig- heterna. Samarbetet mellan och upp- ges fungera väl. Generellt kan det dock finnas skäl att kritiskt granska samarbetet för att bedöma om det finns utrymme för effektivitets- vinster och förenklingar. Inte minst bör övervägas om det är möj- ligt att genom ändrade samverkansformer eller uppgifter möta de krav EU ställt i fråga om en effektivare fiskerikontroll. På regional nivå har länsstyrelserna ansvar för fiskefrågor. Inom yrkesfisket svarar länsstyrelserna för bl.a. ärendehantering av EU- stöden till fisket, förvaltning av fiskerilån och avskrivningslån, vattenbruksfrågor och fasta redskap. När det gäller yrkesfiske- licenser sker ansökan till , som yttrar sig över ansökan och därefter vidarebefordrar den till för prövning. Fiskevårdsärendena berör bl.a. frågor om fisketillsyn, fiskevårds- bidrag, tillstånd, fiskevårdsplaner och dispenser. Fritidsfisket handlar bl.a. om turistfiskeprojekt och fritidsfiske i sötvatten och i havet. Länsstyrelsernas målsättning är livskraftiga fiskbestånd, ett långsiktigt hållbart yrkesfiske och ett rikt varierat fritidsfiske. Länsstyrelserna ansvarar även för fysisk restaurering av länets vatten samt svarar för information om gällande fiskebestämmelser och fakta om fisket i länen i samråd med . Länsstyrelsernas arbete med fiske- åtgärder ska enligt regleringsbrevet bidra till fastställda mål i de EU-finansierade programmen för fiskenäringen. Vidare ska läns- styrelsernas arbete bidra till målet för den regionala utvecklings- politiken. Länsstyrelserna ska även aktivt medverka till en positiv utveckling av fisketurismnäringen. Länsstyrelserna ska vidare, inom ramen för miljömålsarbetet, arbeta med bl.a. fiskevård. Dess miljö- tillsynsarbete ska bidra till att miljökvalitetsmålen nås och att miljö- skador inte uppkommer (Miljö- och jordbruksutskottet, Rapporter från 2007/08: RFR3 s. 41–42). Från länsstyrelserna har vidare lämnats följande uppgifter om antalet anställda som sysslar med fiske och kostnaden för dessa: På länsstyrelserna arbetar drygt 60 årsarbetskrafter inom sak- området fiske. Länsstyrelserna bedömer att samarbetet med Fiskeri- verket utgörs av drygt 10 årsarbetskrafter. kostnad för en årsarbetskraft är ca . Kost- naderna för fiskefunktionerna samt deras samarbete med uppgår därmed till ca 30–40 årsarbetskrafter respektive ca 5–10 mil- joner kr. Fiskefunktionernas volym, innehåll och samarbete med Fiskeri- verket kan schematiskt beskrivas så här: Fiskevård, fisketillsyn, Vid en jämförelse mellan och länsstyrelsernas upp- gifter framgår att de överensstämmer. En viktig skillnad är dock att är central myndighet, medan länsstyrelserna arbetar på regional nivå. När det gäller samarbetet har såväl från som länsstyrelserna anförts att det finns vissa gränsdragnings- problem. Från länsstyrelsernas sida har följande anförts: Genomgående gäller att en mängd lagtekniska uttryck i fiske- lagen är oklara och att det försvårar övervakningen. Det är också oklart vilka skäl som får användas vid tillståndsgivning, när exem- pelvis beståndssituationen ska beaktas och när andra skäl ska ligga till grund för tillståndsgivningen. Det finns också en mängd speci- fikt regionala problem som inte är lämpade att lösas genom en nationell lagstiftning. Ett exempel är att allt fiske utmed Norrlands- kusten är samfällt. Det går därför inte där att kontrollera vem som har fiskerätt. Vissa länsstyrelser förordar därför en återgång till tidi- gare regional normgivningsrätt. Oklarhet råder om vilken lagstift- ning som ska användas för fisket vid bildandet av naturreservat, om det är eller fiskelagen som gäller. Ett ytterligare problem utgör den s.k. vanhävdsparagrafen, dvs. 29 § fiskelagen. Enligt den får förelägga dem som fiskar med enskild rätt, men som vansköter fisket genom att fiska för mycket eller för lite att bedriva fisket på ett sätt som avhjälper vanskötseln. Paragrafen är omodern och används inte. Från har påtalats att det stora gränsdragnings- problemet utgörs av oklarheten mellan när och när fiske- lagen ska användas. Problemet är att 3 § fiskelagen är oklar. Vi kommer att återkomma till dessa frågor i kapitel 9. En möjlig arbetshypotes skulle också kunna vara att det för- hållandet att en central myndighet måste samarbeta med 21 läns- styrelser i en mängd olika frågor skulle kunna skapa onödig admini- stration. Från exempelvis har anförts att det är alltför komplicerat att söka yrkesfiskelicens och att många fiskare i skärgården därför undviker detta. I utredningens arbete med att skapa en ny fiskelag borde det normalt ingå att göra en översyn av fördelningen av arbetsuppgifter. Ett syftet skulle vara att förenkla och effektivisera regelverket. är central myndighet på miljöområdet och ska vara pådrivande och samlande i miljöarbetet. I arbetet med att nå miljökvalitetsmålen har ett övergripande ansvar för miljömålsfrågor. har flera uppgifter, däribland att vägleda, samordna, följa upp och utvärdera miljö- och tillsyns- arbetet, bevaka allmänna miljövårdsintressen i mål och ärenden och att ansvara för genomförandet av miljöövervakningen. är den myndighet som ansvarar för att sam- ordna och driva på havsmiljöarbete. Arbetet ska bidra till att nå miljökvalitetsmålen Hav i balans samt levande kust och skär- gård, Ingen övergödning, Giftfri miljö och Ett rikt växt- och djur- liv. När det gäller fiskefrågor har inget utpekat ansvar enligt instruktionen. Däremot aktualiseras fiskefrågan inom de områden har ansvar för. Detta gäller t.ex. om- rådesskyddet, där har i uppdrag att ge vägledning och fördelar medel till länsstyrelserna i deras arbete med att bilda, förvalta och sköta skyddade områden. Här har i samarbete med utarbetat en vägledning i frågan om hur fisket ska regleras inom skyddade områden (Skydd av miljöer med höga naturvärden. Rapport 5739). får även de flesta förslag till ändringar i föreskrifter för synpunkter. Ärenden om utsättning av fiskarter i skyddade områden får för yttrande från länsstyrelser och miljödomstolar i sin egenskap av expertmyndighet för skyddade områden och som part enligt . Även ärenden om fiskodling får verket för yttrande vad gäller frågan om lokaliseringens lämplighet i förhåll- ande till bestämmelser, t.ex. om övergödning och strand- skydd. bidrar också med underlag till och expertkun- skaper i EU och internationella konventioner. Verket arbetar till exempel med EU:s ramdirektiv för vatten och den strategin samt Natura 2000. Vidare arbetar verket i Helsingforskonventionen (HELCOM), (OSPAR) och Bonnkonven- tionen. sitter även med i ICES rådgivande kom- mitté och i flera undergrupper. Inom OSPAR deltar Naturvårds- verket i Biodiversitetskommittéen där miljöeffekter av fiske be- handlas. Frågan om hur fisket ska regleras i Natura områden är en fråga där samarbetar med för att ge vägledning. Den nuvarande fiskelagen (1993:787) trädde i kraft . Det betyder alltså att lagen kom till innan var medlem i EU. Detta innebär vidare att lagen inte är anpassad för medlemskapet. Den ersatte då en fiskelag som hade varit gällande . Den ursprungliga fiskelagen var detaljrik och ålder- domlig samt utgjorde närmast en kodifiering av hur fisket bedrivits . Syftet med den nya lagen var att åstadkomma en förenkling. Därför flyttades en mängd detaljbestämmelser till en fiskeförordning. I den nya lagen infördes också krav på licens för att yrkesmässigt bedriva fiske (prop. 1992/93:232). De första paragraferna i lagen anger lagens tillämpningsområde. Den inleds med att det i 1 § anges att denna lag gäller rätten till fiske. Som framgår av våra direktiv är det vårt uppdrag att ersätta den nu- varande fiskerättslagen med en fiskevårdslag. En avgörande fråga är därför vad som ligger i den nuvarande lagens formulering om rätt Denna slutsats kan i sin tur belysa vilken reell skillnad övergången från en rättighetslagstiftning till en fiskevårdslag kan innebära. Som framgått av analysen i avsnitt 3.1 ingår det svenska fisket i EU:s gemensamma fiskeripolitik. Det betyder i grunden att för- valtningen av allt svenskt fiske överlämnats till EU. Som dock närmare framgår av analysen omfattar inte fisket i sjöar och vattendrag. Vidare finns det som huvudregel ett tydligt natio- nellt handlingsutrymme 3–4 nautiska mil från kusten. Det betyder i sin tur att det är som förvaltar fisket i sjöarna, vattendragen och vidare också det kustnära fisket. I förvaltningen ingår naturligt också att fördela rätten att fiska. Grundtanken i den svenska fiskelagstiftningen är att den icke odlade fisken är en naturresurs som inte ägs av någon. Däremot är det möjligt att förfoga över fiskerätten. Fiskerätt är alltså ingen äganderätt utan en förfoganderätt. Rätten till fiske följer av 8–18 §§ fiskelagen. Inledningsvis finns det en uppdelning i enskilt och allmänt vatten. Enligt 9 § gäller att fisket i enskilt vatten som huvudregel tillhör fastighetsägaren. Från i har dock tillagts att detta inte alltid är rätt. Det skulle i grunden vara rätt att fiskerätten är bunden till fastigheter, men eftersom skiftet av fastig- heter historiskt utförts på olika sätt finns det fastigheter som ligger vid vatten utan att ha en fiskerätt och tvärtom. Det finns dock flera undantag från huvudregeln om att fisket i enskilt vatten tillhör fastighetsägaren. Ett undantag gäller för hand- redskapsfiske. Svenska och utländska medborgare har rätt till hand- redskapsfiske på enskilt vatten längs kusterna och i de fem , , , och . Det innebär att man får meta, spinnfiska, pilka och pimpla samt fiska med lina som har max 10 krokar (). Det fria handredskapsfisket infördes när allmänheten gavs rätt att fiska med handredskap på enskilt vatten i de fem och på . Redan tidigare gällde att allmän- heten hade tillträde till handredskapsfiske på övriga kuster. Syftet med utökningen var att ge allmänheten en ökad möjlighet till sport- fiske. trädde lagen (1985:139) om ersättning för intrång i enskild fiskerätt (ersättningslagen) i kraft. Ersättningslagen gav innehavare av enskild fiskerätt rätt till ersättning av staten, men bara för eventuellt inkomstbortfall. Inkomstbortfallet var vidare enligt uttalande i förarbeten begränsad till . Innebörden var att fiskerättsinnehavaren skulle kunna få ersättning för den inkomst- förlust som denne kunde få genom att inte längre kunna upplåta sina vatten för handredskapsfiske mot ersättning. Däremot skulle markägaren inte kunna ersättas om handredskapsfisket skadade mark- ägarens fiske eller skada på fastigheten eller om fastighetens värde skulle komma att minska (jfr Utvärdering av det fria handredskaps- fisket, SOU 2001:82, s. 115 ff.). Enligt dåvarande departements- chefen var det naturligt att se det fria handredskapsfisket som en vidareutveckling av allemansrätten. Man antog också med stöd av uppgifter från dåvarande att reformen inte skulle komma att inverka på fiskbestånden i sådan omfattning att fiske- rättshavarnas möjligheter att utöva fiske på de egna vattnen på- verkades (a.a. s. 115 ff.). Vid införandet av reformen diskuterades om det fria handredskapsfisket kunde ses som en expropriation av markägarens äganderätt. Denna bedömning var av stor betydelse. Om reformen var att se som en expropriation enligt 2 kap. 18 § regeringsformen skulle ersättningsreglerna behöva utformas gene- rösare. Departementschefen ansåg att reformen inte kunde ses som en expropriation i regeringsformens mening (prop. 1984/85: 107). Lagrådet anförde att den föreslagna fiskereformen innebar en för- mån för allmänheten, men att det inte som vid expropriation var fråga om att en markägares rätt frångick denne för att överföras till ett annat individualiserat rättssubjekt. Lagrådet fann därför att det inte var en expropriation i regeringsformens mening. Däremot an- sågs reformen ha beröringspunkter med rådighetsinskränkande lag- stiftning på andra områden, vilka ansetts falla utanför regerings- formens tillämpningsområde. Enligt Lagrådet fanns det en gråzon mellan vad som utgjorde expropriation eller annat sådant förfog- ande enligt 2 kap. 18 § regeringsformen och rådighetsinskränkningar. Lagrådet föreslog därför att lagstiftningen ändå borde utformas enligt grunderna för den regleringen och att ersättningsrätten därför borde utvidgas. Departementschefen godtog dock inte Lag- rådets förslag och anslöt sig till departements- chefens uppfattning. Därefter har frågan prövats av , HD (NJA 1992 s. 337). I målet gjorde flera fastighetsägare gällande att de på grund av handredskapet hade rätt till större ersättning än vad som följde av ersättningslagen, bl.a. skulle ett minskat fastighetsvärde ersättas. De åberopade 2 kap. 18 § regeringsformen och menade att det var uppenbart att ersättningslagen stred mot regeringsformen (Enligt 11 kap. 14 § regeringsformen gäller att en domstol bara får under- känna en lag om felet är uppenbart). Fastighetsägarna ville inte heller godta att ersättningen begränsades till , eftersom det inte följde direkt av lag utan endast framkom i förarbeten till den lagen. HD ansåg inte att ersättningslagen skulle underkännas. Däremot ansåg HD att begränsningen inte kunde anses gälla, eftersom detta inte följde direkt av lagen, utan endast av uttalandena i för- arbeten. Ytterligare flera undantag finns angivna i bilagan till fiskelagen. Enligt den har svenska medborgare utöver handredskapsfisket rätt att fiska i enskilt vatten enligt följande: 1.Vid kusten i , , och samt i län utom kommun är det tillåtet att fiska allt utom lax med rörliga redskap. För lax finns särskilda bestämmelser. 2.Vid kusten i kommun i län, vid kusten i och , vid kusten i och i län norr om är det tillåtet att fiska allt med långrev och strömming och skarpsill med rörliga red- skap som utgörs av skötar och sillnät. Det finns därtill långt- gående särskilda bestämmelser. Dessa bestämmelser innebär bl.a. att långrevsfisket bara får bedrivas i vatten som är och att fiskevattnet antingen ska ha förbindelse med det öppna havet eller vara beläget vid en ö. 3.Vid kusten i är det tillåtet att fiska allt med lång- rev och rörliga redskap som utgörs av nät samt tobisnot. Lång- revsfisket får bara bedrivas i vatten som är . 4.Vid är det tillåtet att fiska allt med nät, långrev och tobisnot och snörpvad samt rörliga redskap i övrigt om det som huvudregel bedrivs på ett avstånd av från fastlandet eller från en ö av minst 100 meters längd. 5.Vid östra och södra kuster är det tillåtet att fiska allt med rörliga redskap utan begränsningar. 6.Vid och vid kusten i samt är det tillåtet att utan inskränkning fiska med alla redskap. För fiske med fast redskap krävs dock tillstånd enligt 10 §. Fiske efter ostron är förbehållet innehavaren av den enskilda fiskerätten inom från fastlandet eller från en ö av minst 100 meters längd. 7.I är det tillåtet att fiska siklöja och nors med rörliga redskap som utgörs av finmaskiga nät. Fisket får bedrivas utan- för öppen strand på ett större djup än , bestämt efter rådande vattenstånd. Det är också tillåtet att fiska ål med ålrev med dött agn. Fisket får bedrivas –efter tillstånd av regeringen eller den myndighet regeringen be- stämmer. Ett tillstånd kan begränsas till att avse ett visst område och får endast meddelas den som fiskar yrkesmässigt. 8.I Mariestadsfjärden och Östersundet i är det tillåtet att fiska allt utom kräftor med rörligt redskap. Fisket ska som huvudregel bedrivas på ett avstånd av från fastlandet eller från en ö av minst 100 meters längd. 9.I är det tillåtet att fiska allt utom kräftor med utter, drag samt agnnot. Fisket får endast bedrivas utanför öppen strand. 10.I gäller en mängd detaljbestämmelser. Det är tillåtet att fiska allt utom kräftor med rörligt redskap i norra fjärden, Prästfjärden, och Hovgårdsfjärden. Fjärdarna ska anses begränsade mot av räta linjer från Hagskär till närmaste ställen på fastlandet, mot Gränsöfjärden av räta linjer Ringsökalven–Bastlagnö–Ytter- holmen över sundets smalaste ställen, mot av räta linjer från till närmaste ställen på fastlandet, mot av räta linjer från Knuten till närmaste ställen på fastlandet, mot av Smidösunds smalaste del samt mot Långtarmen av en rät linje Dävensö västspets–nordspets. Fisket ska bedrivas på ett avstånd av från fastlandet eller från en ö av minst 100 meters längd. 11.I är allt fiske utom kräftor tillåtet med rörligt red- skap i Mellanfjärden. Fisket ska bedrivas på ett avstånd av minst en kilometer från fastlandet eller från en ö av minst 100 meters längd. 12.I i är fiske av sik tillåtet med rörligt redskap som utgörs av nät. Sikfisket ska bedrivas på ett avstånd av från fastlandet eller från en ö av minst 100 meters längd. Vidare är fiske av lake tillåtet med hängryssja. På allmänt vatten är fisket enligt 8 § fritt för svenska medborgare. Vad som utgör enskilt eller allmänt vatten definieras i lag (1950:595) om gräns mot allmänt vattenområde. Vatten är allmänt om det inte tillhör en fastighet. Lagen är svårläst, eftersom den innehåller en mängd olika geografiska anvisningar. Följande skulle gälla: Enligt 1 § är vattenområde i havet allmänt vatten om det inte ingår i fastigheterna och därmed är enskilt vatten. I 2 § och 3 § finns huvudreglerna om vilket vatten i havet som ingår i fastigheterna och således är enskilt vatten. För det första är allt vatten inom från fastlandet – eller från en ö med en längd om – enskilt vatten. Om djupkurvan för högst går längre ut än så, är vattnet inom denna kurva enskilt. För det andra är vatten som endast över enskilt vatten har förbindelse med öppna havet också enskilt vatten. Regeln gör att det inte bildas enklaver med all- mänt vatten i vikar med trång mynning. Den tredje regeln gäller östra och södra kuster och anger att allt vatten som inte har förbindelse med öppna havet annat än genom ett sund av högst en kilometers bredd från fastlandet eller från en ö av minst 100 meters längd också är enskilt vatten. I lagen finns undantag från de tre nämnda huvudreglerna. I 5 § stadgas att det i annat vattenområde än havet finns allmänt vatten endast i , , och i . De tre ovan nämnda gränsdragningsreglerna gäller även i dessa sjöar, dock med vissa modifikationer.