sou · GYB363 · 2010-09-30 00:00:00 — 2009/10:31 s. 174 ff.) konstaterade regeringen att det inte fanns någon uttrycklig lagregel i svensk rätt som ger en asylsökande rätt att stanna kvar i som ansökan prövas. Regeringen konstaterade emeller- tid att en utlänning som är flykting enligt 5 kap. 1 § första stycket UtlL har rätt till uppehållstillstånd och enligt 5 kap. 18 § samma lag får ansöka om uppehållstillstånd efter inresan till . Av detta följer enligt regeringen att en asylsökande inte kan avvisas eller 10 EUT L 326, 13.12.2005, s. 13. Direktivets förbud och krav på straffrättsligt ansvar utvisas innan hans eller hennes rätt att vistas i landet har prövats. För att lagtexten skulle utformas så att det framgår att huvudregeln är att rätten att stanna kvar i landet gäller tills ett beslut om av- visning eller utvisning har vunnit laga kraft infördes bestämmelsen i 12 kap. 8 a §. Enligt dessa slutsatser från regeringens sida vistas utlänningar med AT-UND alltså i lagligt fram till dess att ett beslut om avvisning eller utvisning av dem vunnit laga kraft. Det krävs alltså inte några lagändringar för att de även fortsättningsvis ska kunna arbeta här . För tiden efter lagakraftvunnet beslut om avvisning eller utvisning uppkommer frågan om de omfattas av bestämmelsen i artikel 3.3. Vi övergår nu till att behandla denna fråga. 4.3Tredjelandsmedborgare vars återsändande har uppskjutits Enligt artikel 3.3 i direktivet får en medlemsstat besluta att inte tillämpa förbudet i punkt 1 på tredjelandsmedborgare som vistas olagligt vars återsändande har uppskjutits och som får arbeta i enlig- het med nationell lagstiftning. I direktivet förklaras inte vad som menas med återsändande, och begreppet i dess svenska lydelse defi- nieras inte i något annat direktiv. Återsändande motsvaras i direk- tivets engelska lydelse av removal. Detta engelska begrepp defi- nieras i och rådets direktiv /115/EG av om gemensamma normer och förfaranden för återvändande av tredjelandsmedborgare som vistas olagligt i medlemsstaterna11. I detta direktiv motsvaras removal på svenska av avlägsnande. Enligt artikel 3.5 i det direktivet avses med avlägs- nande verkställigheten av skyldigheten att återvända, det vill säga den faktiska transporten ut ur medlemsstaten. Utgångspunkten i utlänningslagen är att en utlänning som av- visas eller utvisas från ska få tillfälle att lämna landet fri- villigt . I vissa fall ska dock verkställighet ske (12 kap. 15 § första stycket). I övriga fall – till vilka asyl- sökande i allmänhet hör – ska utlänningar som avvisas lämna landet och utlänningar som utvisas lämna landet , om inte annat bestäms i beslutet (12 kap. 15 § andra 11 EGT L 326, 13.12.2005, s. 13. Direktivets förbud och krav på straffrättsligt ansvar Om utlänningen inte lämnar landet inom föreskriven tid eller om det måste antas att han eller hon inte har för avsikt att fri- villigt lämna landet inom den angivna tiden, ska beslutet verkställas möjligt av den myndighet som är ansvarig för verkställig- heten (12 kap. 15 § tredje stycket). En person som fått avslag på sin ansökan om asyl och som ska avvisas eller utvisas enligt ett beslut som vunnit laga kraft får alltså arbeta här med stöd av AT-UND fram till dess att han eller hon lämnar landet, dock inte om han eller hon inte medverkar till verk- ställigheten av beslutet om avvisning eller utvisning. som utlänningen har på sig för att lämna landet bör utlänningen inte anses vistas här olagligt. Direktivets förbud omfattar därför inte . Om utlänningen inte lämnar landet inom den tid som föreskrivs i 12 kap. 15 § andra stycket eller inom annan tid som bestämts i beslutet, kan det anses att han eller hon inte medverkar till verkställig- heten av beslutet. Undantaget från kravet på arbetstillstånd gäller då inte längre. Om det däremot föreligger hinder mot verkställighet av avvis- nings- eller utvisningsbeslutet, har återsändandet enligt vår uppfatt- ning uppskjutits i den mening som avses i artikel 3.3 i sanktions- direktivet. Det är därför inte nödvändigt att tillämpa direktivets för- bud på arbetsgivare åt tredjelandsmedborgare som är undantagna från kravet på arbetstillstånd i den situationen. Ordningen med sådana undantag från kravet på arbetstillstånd är därför förenlig med direk- tivet. 4.4Direktivets krav på straffrättsligt ansvar Våra slutsatser i avsnitt 4.2.4 innebär att straffbestämmelsen i 20 kap. 5 § UtlL ska ändras så att den får följande lydelse. Till böter eller, när omständigheterna är försvårande, fängelse i högst döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet har en utlänning i sin tjänst, om utlänningen 1.inte har föreskrivet arbetstillstånd, 2.vistas i utan föreskrivet tillstånd och utför arbete här, eller Direktivets förbud och krav på straffrättsligt ansvar 3. tillfälligt utför arbete utomlands men vanligtvis utför arbete i inom ramen för anställningen vid vistelse här utan föreskrivet tillstånd. I fråga om påförande av särskild avgift gäller 12-14 och 17 §§. Vi ska nu bedöma om den svenska regleringen efter dessa ändringar uppfyller kraven i artiklarna 9 och 10 i direktivet. Direktivet ålägger medlemsstaterna att i sin nationella lagstiftning tillhandahålla straffrättsliga sanktioner för vissa allvarliga överträd- elser. Direktivet medför dock enligt skäl 22 inga skyldigheter be- träffande tillämpningen av sådana sanktioner eller något annat befint- ligt system för brottsbekämpning i enskilda fall. Vidare anges i skäl 24 att skyldigheten i direktivet att säkerställa effektiva, pro- portionella och avskräckande straffrättsliga sanktioner inte påverkar hur medlemsstaterna internt organiserar sina straffrättsliga system. I artikel 9.1 föreskrivs att medlemsstaterna ska säkerställa att en överträdelse av förbudet i artikel 3 mot olaglig anställning i vissa fall utgör ett brott i nationell lagstiftning, om den begås uppsåt- ligen. De situationer som ska vara brottsliga är följande. a)Överträdelsen fortsätter eller återkommande upprepas. b)Överträdelsen gäller samtidig anställning av ett betydande antal tredje- landsmedborgare som vistas olagligt. c)Överträdelsen åtföljs av särskilt exploaterande arbetsförhållanden. d)Överträdelsen begås av en arbetsgivare som inte har åtalats eller fällts för ett brott enligt rambeslut 202/629/RIF, men som utnyttjar arbetskraft eller tjänster från en person som vistas olagligt med vet- skap om att tredjelandsmedborgaren är offer för människohandel. e)Överträdelsen avser olaglig anställning av en minderårig. Det finns en definition av vad som enligt direktivet är att betrakta som särskilt exploaterande arbetsförhållanden. I artikel 2 i anges att härmed avses arbetsförhållanden, inbegripet sådana som grundar sig på könsdiskriminering eller annan diskriminering, där det råder en påfallande skillnad jämfört med de lagligen anställda arbetstag- arnas anställningsvillkor, som t.ex. påverkar arbetstagarnas hälsa och säkerhet samt kränker den mänskliga värdigheten. Direktivets förbud och krav på straffrättsligt ansvar Enligt artikel 9.2 ska medlemsstaterna vidare säkerställa att även anstiftan av eller medhjälp till uppsåtliga sådana handlingar som sagts utgör en straffbar gärning. Artikel 10.1 innehåller ett krav på medlemsstaterna att vidta nöd- vändiga åtgärder för att säkerställa att fysiska personer som begår brott enligt artikel 9 straffas med effektiva, proportionella och av- skräckande straffrättsliga sanktioner. Förutsatt att inte allmänna rättsprinciper utesluter detta kan, enligt artikel 10.2, de straffrättsliga sanktioner som avses i artikeln enligt nationell lagstiftning tillämpas utan att det påverkar andra sanktioner eller åtgärder som inte är av straffrättslig karaktär. De straffrättsliga sanktionerna kan under samma förutsättning även åtföljas av offent- liggörandet av det rättsliga beslutet i det berörda fallet. Fängelse i straffskalan i 20 kap. 5 § UtlL infördes (prop. 1975/76:18 s. 145 f., InU 1975/76:24 s. 34, SFS 1975:1358). I motiven till straffskärpningen framhölls att det är ett starkt sam- hällsintresse att bestämmelserna om den reglerade invandringen inte kringgås. Därtill påpekades att en anställning i strid mot utlännings- lagen medför att arbetsgivaren kan påtvinga den anställde under- måliga arbetsvillkor. Arbetsgivaren torde i dessa fall också i allmän- het underlåta att fullgöra sina sociala skyldigheter i förhållande till utlänningen. Det anges inte närmare i motiven vilka omständigheter som är att bedöma som försvårande. är även gärningar som begås av oakt- samhet straffbara (SFS 2004:206). Som exempel på en situation då oaktsamhet kan föreligga nämndes i förarbetena att någon anställer en utlänning utan att kontrollera om utlänningen har arbetstillstånd (prop. 2003/04:35 s. 84). 4.4.4Tillämpningen av 20 kap. 5 § utlänningslagen åren 2004–2009 I vårt uppdrag ingår, som nämnts inledningsvis, att redovisa i vilken omfattning straffbestämmelsen om anställning av en utlänning som saknar arbetstillstånd har tillämpats . Straff- bestämmelsen finns sedan den nya utlänningslagens ikraftträdande i Direktivets förbud och krav på straffrättsligt ansvar 20 kap. 5 § UtlL. utlänningslag (1989:529) fanns bestäm- melsen i 10 kap. 1 a § andra stycket fr.o.m. och återfanns den i 10 kap. 1 § andra stycket. När man undersöker tillämpningen av den aktuella straffbestämmelsen måste man alltså titta på tillämpningen av tre olika lagrum. () tar fram statistik över tillämp- ning av lagrum. Av denna statistik framgår följande beträffande . - (-) (-?) 2 (-) 8 (2) - (-) 1 (-) 7 (-) 11 (2) - (-) 7 (-) Med Åu avses åtalsunderlåtelser och med Sf strafförelägganden. Siffrorna inom parentes anger antalet kvinnor som blivit lagförda. Frågetecknet betecknar att uppgiften enligt BRÅ är osäker. Av BRÅ:s officiella statistik går det inte att utläsa vilka påföljder som dömts ut. I de fall det är fråga om strafförelägganden kan emellertid slutsatsen dras att det rör sig om dagsböter eventuellt i förening med villkorlig dom. 4.4.5Överväganden om behovet av lagändringar Med de ändringar av bestämmelsen i 20 kap. 5 § UtlL som vi före- slår blir det straffbart att anställa en utlänning som vistas här utan föreskrivet tillstånd. Frågan är om straffbestämmelsen därefter fullt ut motsvarar de krav på kriminalisering som sanktionsdirektivet ställer upp. För att besvara frågan måste en jämförelse av den svenska straffbestämmelsen och direktivets bestämmelser göras steg för steg. Direktivets förbud och krav på straffrättsligt ansvar Bedömning: Utöver de ändringar i straffbestämmelsen som före- slagits i avsnitt 4.2.4 krävs inte några författningsändringar för att tillgodose direktivets krav i fråga om den brottsliga gärningen. I artikel 9 räknas fem situationer upp då överträdelser av förbudet mot anställning av tredjelandsmedborgare som vistas olagligt ska utgöra brott. Det är när överträdelsen fortsätter eller återkommande upprepas, när överträdelsen gäller samtidig anställning av ett betyd- ande antal tredjelandsmedborgare som vistas olagligt, när överträd- elsen åtföljs av särskilt exploaterande arbetsförhållanden, när arbets- givaren vet om att arbetstagaren är offer för människohandel och när fråga är om olaglig anställning av en minderårig. Straffbestämmelsen i 20 kap. 5 § UtlL i den av oss föreslagna lydelsen omfattar alla fall av anställning av en utlänning som saknar föreskrivet arbetstillstånd. Efter de ändringsförslag som vi har redo- visat i avsnitt 4.2 kommer den även att omfatta alla fall av anställ- ning av en utlänning som vistas här utan föreskrivet tillstånd. Någon ytterligare utvidgning av bestämmelsen såvitt avser den brottsliga gärningen är därför inte nödvändig. Eftersom direktivet inte efter- strävar full harmonisering utan endast uppställer krav på minimi- standarder är det möjligt att ha mer långtgående bestämmelser i nationell rätt (se artikel 1 och skäl 4). Det finns därför inte heller anledning att göra någon inskränkning i bestämmelsen. 4.4.5.3Subjektiva förutsättningar för ansvar, m.m. Bedömning: Den svenska kriminaliseringen går längre än direk- tivet kräver genom att inte bara uppsåtligt utan även oaktsamt handlande är straffbart. Eftersom direktivet föreskriver minimi- standarder är det möjligt att behålla denna reglering. Enligt straffbestämmelsen i 20 kap. 5 § UtlL är inte enbart upp- såtligt utan även oaktsamt handlande straffbart. Direktivets krav på kriminalisering omfattar endast gärningar som begås uppsåtligen. Den svenska bestämmelsen går alltså längre än vad som är nödvändigt enligt direktivet. Direktivets förbud och krav på straffrättsligt ansvar I artikel 4.3 föreskrivs att medlemsstaterna ska säkerställa att arbetsgivare som har fullgjort sina skyldigheter enligt artikel 4.1 (att kontrollera tredjelandsmedborgares rätt till vistelse före anställning, att bevara kopia av den handling som utvisar rätten till vistelse samt att underrätta behörig myndighet om anställningen) inte ska ansvara för överträdelser av förbudet i artikel 3. Detta gäller dock endast såvida arbetsgivaren inte kände till att den handling som visats upp som giltigt uppehållstillstånd eller annan handling som ger rätt till vistelse var en förfalskning. Straffansvar ska alltså enligt direktivet inte aktualiseras i ett sådant fall. Med att känna till avses visshet om att erforderligt tillstånd att vistas här inte föreligger eller att för- falskningen är så dåligt gjord att det är uppenbart att handlingen inte kan vara äkta. Kravet på uppsåt eller oaktsamhet som en förutsättning för straff- ansvar enligt 20 kap. 5 § UtlL fyller en motsvarande, ansvarsbegräns- ande funktion. En arbetsgivare som har fullgjort sin kontrollskyl- dighet torde inte anses ha handlat uppsåtligt eller oaktsamt. Som redogjordes för inledningsvis kan oaktsamhet däremot föreligga i ett fall då någon anställer en utlänning utan att kontrollera om utlänningen har arbetstillstånd (prop. 2003/04:35 s. 84). Svensk rätt innebär dock att en arbetsgivare som har kontrollerat ett dokument som utges för att vara ett arbetstillstånd utan att inse att hand- lingen är förfalskad trots det kan vara att anse som oaktsam. Så kan nämligen vara fallet om han eller hon borde ha insett att handlingen var förfalskad, exempelvis på grund av att förfalskningen är dåligt gjord utan att vara sådan att det är helt uppenbart att den inte är äkta. Det kan sättas i fråga om det är förenligt med artikel 4.3 att behålla denna ordning eftersom den ställer högre krav på arbets- givaren än direktivet föreskriver. Artikel 4.3 skulle kunna uppfattas som en skyddsbestämmelse för arbetsgivare. Direktivets övergripande skyddsintresse är emeller- tid enligt artikel 1 att motverka olaglig invandring till unionen genom att fastställa gemensamma minimistandarder för sanktioner och åt- gärder som medlemsstaterna ska tillämpa gentemot arbetsgivare som överträder detta förbud. Innebörden av att det är ett minimidirektiv förtydligas i skäl 4 där det anges att medlemsstaterna bör ha rätt att anta eller behålla strängare sanktioner och åtgärder och införa strängare skyldigheter för arbetsgivarna. Mot denna bakgrund saknas anled- ning att ändra de subjektiva förutsättningarna för ansvar i 20 kap. 5 § UtlL. Direktivets förbud och krav på straffrättsligt ansvar Bedömning: Ansvar för anstiftan och medhjälp till brott enligt 20 kap. 5 § UtlL kan aktualiseras redan enligt gällande lagstift- ning. Det finns därför inte något behov av lagändringar. Enligt artikel 9.2 ska medlemsstaterna säkerställa att anstiftan av eller medhjälp till uppsåtliga handlingar av det slag som avses i artikel 9.1 utgör en straffbar gärning. I den allmänna medverkansbestämmelsen i 23 kap. 4 § föreskrivs att ansvar för brottsbalksbrott ska ådömas inte bara den som utfört gärningen utan även annan som främjat denna med råd eller dåd. Detsamma gäller i fråga om straffbelagd gärning enligt annan lag eller författning, om det är föreskrivet fängelse för brottet eller om särskild föreskrift finns att medverkan ska bestraffas. Det finns inte någon särskild bestämmelse som föreskriver att medverkan till brott enligt 20 kap. 5 § UtlL ska vara straffbar. Således gäller att medverkan är straffbar endast om fängelse är före- skrivet för brottet. Straffet för brott enligt bestämmelsen i fråga är böter eller, när omständigheterna är försvårande, fängelse. Fängelse finns alltså i straffskalan men kan väljas som påföljd endast när om- ständigheterna är försvårande. Kan vid sådant förhållande fängelse anses ingå i straffskalan på ett sådant sätt att de allmänna medverkans- bestämmelserna i 23 kap. 4 § är tillämpliga? I propositionen med förslag till brottsbalk anges att när en regel anknyter till det straff som är stadgat för brottet så åsyftas genom- gående den straffskala som är föreskriven i eller i anslutning till själva brottet. När man i stället talar om vilket straff som kan följa på ett visst brott är det avgörande vilket straff som kan dömas ut i det särskilda fallet, dvs. även med tillämpning av bestämmelser om straffskärpning och strafflindring (prop. 1962:10 C, s. 160 och 541). Med anledning av det remitterade förslaget till lag om införande av jämte följdändringar i bland annat utvecklade Lagrådet sina tankar om dessa uttryck. Lagrådet uttalade därvid följande (prop. 1964:10 s. 324). När fråga är om försök, förberedelse, stämpling och medverkan måste hänsyn tagas till bestämmelserna i 23 kap. . Beträffande grad- indelade brott, såväl i som i specialstraffrätten, torde lik- som varje grad av brottet böra betraktas som ett särskilt brott med egen straffskala. Om exempelvis straffmaximum för normalfall är fäng- else i sex och för grova fall fängelse , skall alltså hänsyn tagas till Direktivets förbud och krav på straffrättsligt ansvar det högre maximum endast då brottet i det aktuella fallet är att anse som grovt. Motsvarande bör gälla i fråga om straffbestämmelser, enligt vilka möjligheten att döma till visst straff är betingade av en närmare angiven omständighet, t.ex. 18 kap. 2 §, 19 kap. 11 § och 23 kap. 5 § . Inom specialstraffrätten finnas fortfarande straffbestäm- melser, i vilka stadgas straffskärpning vid försvårande och strafflindring vid mildrande omständigheter. Enligt vedertagen uppfattning anses i dylika fall en enda straffskala föreligga; det maximum som gäller vid försvårande omständigheter skall alltså beaktas oberoende av huruvida sådana omständigheter åberopas i det särskilda fallet. Till förebyggande av missuppfattning må framhållas, att uttrycket brott, för vilket är stadgat fängelse omfattar även brott, vilkas straff- skala förutom fängelse innehåller annan straffart, t.ex. böter, samt att uttrycket brott, för vilket är stadgat fängelse eller däröver och liknande uttryck omfattar även fall då lindrigare straff ingår i straff- skalan. Med ledning av Lagrådets nu återgivna uttalande kan konstateras att fängelse ingår i straffskalan för aktuellt brott trots att fängelse- straff kan dömas ut endast om det föreligger försvårande omstän- digheter. Ansvar för medverkan till brott enligt 20 kap. 5 § UtlL kan därför utkrävas med stöd av 23 kap. 4 § . Eftersom ansvar för anstiftan och medhjälp till brott enligt 20 kap. 5 § UtlL således kan aktualiseras redan enligt gällande lagstiftning finns inte något behov av lagändringar. Bedömning: Den befintliga straffskalan enligt 20 kap. 5 § UtlL kan behållas. Direktivet innehåller inte några bestämmelser om vilka påföljder som medlemsstaterna ska föreskriva för sådana överträdelser av anställningsförbudet som ska utgöra brott och därmed inte heller några krav på miniminivåer i fråga om straffskalor. De enda krav som ställs är att sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. Redan kriminaliseringen som sådan avses ha en av- skräckande effekt (se skäl 21). Av skäl 24 framgår att skyldigheten att säkerställa effektiva, proportionella och avskräckande straffrätts- liga sanktioner enligt direktivet inte påverkar hur medlemsstaterna internt organiserar sina straffrättsliga system. Direktivets förbud och krav på straffrättsligt ansvar Den befintliga straffskalan enligt 20 kap. 5 § UtlL kan därför be- hållas. Påföljdsval och straffmätning ska liksom nu ske i enlighet med de allmänna reglerna i . 5Kontroll- och underrättelse- skyldighet för arbetsgivare I detta kapitel redogör vi först för våra överväganden i fråga om genomförande av artikel 4 i sanktionsdirektivet. Den artikeln inne- håller bestämmelser som medför vissa skyldigheter för arbetsgivare i fråga om kontroller av arbetstagare från tredje land och under- rättelser till behöriga myndigheter. Våra överväganden om genom- förande av bestämmelserna om skyldighet att kontrollera tillstånd och att bevara kopia eller utdrag av tillståndshandlingar (artikel 4.1 a och b) redovisas i avsnitt 5.4. I avsnitt 5.5 finns våra överväganden om hur underrättelseskyldigheten enligt artikel 4.1 c ska genomföras. Artikel 4.3 berörs i avsnitt 5.6. Därefter redogör vi i avsnitt 5.7 för den delen av vårt uppdrag som ligger utanför uppdraget att föreslå hur sanktionsdirektivet ska genomföras. Det uppdraget består i att överväga dels om en skyldighet ska införas för arbetsgivare att i vissa fall informera när en anställning upphör, dels om det ska införas en skyldighet för att under- rätta arbetsgivare om att ett AT-UND eller ett arbetstillstånd har upphört att gälla. I artikel 4.1 föreskrivs att medlemsstaterna ska ålägga arbetsgivarna att a)kräva att tredjelandsmedborgare innan anställningen påbörjas innehar och för arbetsgivaren uppvisar ett giltigt uppehållstillstånd eller en annan handling som ger dem rätt till vistelse, b)åtminstone så länge anställningen varar behålla en kopia av eller ett utdrag av innehållet i uppehållstillståndet eller annan handling som Kontroll- och underrättelseskyldighet för arbetsgivare ger rätt till vistelse, för eventuell inspektion av medlemsstaternas behöriga myndigheter, c)underrätta de behöriga myndigheter som utsetts av medlemsstaterna om inledandet av tredjelandsmedborgares anställning som varje medlemsstat själv ska fastställa. Det anges i skäl 9 att arbetsgivares skyldighet att kontrollera tredje- landsmedborgares rätt till vistelse innan de anställs gäller även om tredjelandsmedborgarna rekryteras för att utstationeras till en annan medlemsstat i samband med tillhandahållande av tjänster. Av skäl 10 framgår att skyldigheterna enligt 4.1 införts huvud- sakligen för att göra det möjligt för medlemsstaterna att kon- trollera om handlingar är förfalskade. Där anges vidare att, för att göra den administrativa bördan så liten som möjligt, medlemsstaterna bör få tillåta att en underrättelse sker inom ramen för andra system för anmälan. Enligt artikel 4.2 är det tillåtet för medlemsstaterna att besluta att tillämpa ett förenklat förfarande för underrättelse enligt 4.1 c, om arbetsgivaren är en fysisk person och anställningen avser arbete för dennes privata syften. Medlemsstaterna får också besluta att en underrättelse enligt artikel 4.1 c inte är nödvändig, om den anställde har beviljats ställning som varaktigt bosatt enligt direktiv /109/EG av om varaktigt bosatta tredje- landsmedborgares ställning.1 Slutligen finns i artikel 4.3 en bestämmelse som ålägger medlems- staterna att säkerställa att arbetsgivare som har fullgjort sina skyldig- heter enligt 4.1 inte ska hållas ansvariga för överträdelser av det förbud som anges i artikel 3, såvida arbetsgivarna inte kände till att den handling som uppvisas som giltigt uppehållstillstånd eller annan handling som ger rätt till vistelse var en förfalskning. Enligt gällande rätt finns det inte någon skyldighet för en arbets- givare att kontrollera och spara en kopia eller ett utdrag av ett arbetstillstånd eller uppehållstillstånd eller motsvarande. Enligt 20 kap. 5 § utlänningslagen (2005:716) (UtlL) är det straffbart att uppsåt- 1 EUT L 16, 23.1.2004, s. 44. Kontroll- och underrättelseskyldighet för arbetsgivare ligen eller av oaktsamhet ha en utlänning i sin tjänst fastän ut- länningen inte har föreskrivet arbetstillstånd.