sou · GYB314 · 2010-03-09 00:00:00 — För en dömd person som avtjänar fängelsestraff vore det givetvis önskvärt med arrangemang som gör det möjligt för den dömde att ta del av materialet på anstalten utan att vara beroende av att få per- mission osv. Ett beslut av förundersökningsmyndighet (oftast en polismyn- dighet som förvarar förundersökningsmaterialet) att avslå insyn eller att föreskriva villkor i ett förbehåll får överklagas enligt den gängse ordningen enligt 6 kap. 7 § OSL till kammarrätt. Vi menar att det från rättssäkerhetssynpunkt inte innebär några betänkligheter med en sådan ordning jämfört med en överprövningsordning vid brott- målsdomstol som eventuellt hade kunnat komma i fråga vid en reg- lering i RB. Dömdas rätt till insyn i domstolens brottmål Genom våra första tilläggsdirektiv (dir. 2008:103) har vi fått i upp- drag att överväga om parters rätt till insyn i domstol ska regleras generellt i RB. Något uppdrag i och för sig att särskilt överväga kvarstående insynsrätt för parter till material i domstolsakten m.m. efter rättskraftigt avslutade mål har dock inte getts oss. Något hinder mot att beröra frågan finns nog inte, särskilt inte vad gäller en tidi- gare tilltalads kvarstående rätt att ta del av domstolshandlingar. Vi är emellertid av samma skäl som ovan anförts beträffande dömdas insynsrätt i avslutade förundersökningar tveksamma till en reglering i RB av parters eller specifika parters kvarstående insyns- rätt i domstolshandlingarna. Vi är också tveksamma till om det över huvud taget finns något påtagligt behov av en lagändring. Det har inte kommit fram i utredningsarbetet att det verkligen skulle Nedlagda eller annars avslutade förundersökningar m.m. finnas något större problem i praktiken som innebär att dömda trots befogade skäl för en begäran om insyn i brottmålsakten nekas detta när det handlar om sekretessbelagda uppgifter. Generellt sett torde heller inte dömdas intresse av att gå igenom domstolens brottmålsakt i efterhand vara av något nämnvärt intresse jämfört med intresset av att gå igenom förundersökningens sidomaterial. Vi har därför inte ansett att det kommit fram tillräckliga skäl för en reglering som tillgodoser det intresse som trots det sagda kan finnas hos dömda personer. När det gäller nyordningen med ljud- och bildupptagningar av domstolsförhör i bevissyfte har vi i vårt delbetänkande Partsinsyn och ny teknik i domstol, m.m. (SOU 2008:93) lämnat förslag till reglering i 6 kap. 6 § RB om parts rätt till insyn i ljud- och bildupp- tagningar av förhör i bevissyfte. JO har i sitt remissyttrande till delbetänkandet anfört att han förutsätter att frågan om den dömdes rätt till insyn blir föremål för utredningens fortsatta överväganden även när det gäller ljud- och bildupptagningar. Enligt JO bör även en sådan rätt att ta del av ljud- och bildupptagningar som vi i del- betänkandet föreslagit för parter i pågående processer kvarstå för en dömd person även efter laga kraftvunnen dom (Dnr 5702-2008). En sådan kvarstående insynsrätt som JO förespråkar leder dock till krav på en förändrad hantering av dessa ljud- och bildupptag- ningar vid allmänna domstolar. I 20 § förordningen (1996:271) om mål och ärenden i allmän domstol föreskrivs att ljudupptagningar eller ljud- och bildupptagningar ska gallras senast efter lagakraftvunnet avgörande. Något undantag härifrån är inte före- skrivet. Före ikraftträdandet av reformen En modernare rättegång gällde för ljudinspelningar en minsta bevarandetid eller, om målet hade överklagats, att de skulle be- varas till målet avgjorts genom dom eller beslut som fått laga kraft. Något sådant krav på gallring som infördes i samband med reformen gällde inte. Vi menar att dessa inspelningar är av så speciell karaktär att det inte bör införas några författningsändringar som ändrar på han- teringen av inspelningarna för att tillgodose parters eller enbart till- talades tillgång till dessa även efter avslutad rättegång. Det måste beaktas att det som regel handlar om inspelningar av förhör som den tilltalade själv närvarat vid eller i vart fall åhört och kanske sett på i direktöverföring. Ljudupptagningen har den tilltalade också nor- malt möjlighet att få en kopia av redan före det att domen vinner laga kraft. Nedlagda eller annars avslutade förundersökningar m.m. Sammantaget lämnar vi således inget förslag som berör dömdas insynsrätt i avslutade brottmål vid domstolar. 5Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol Genom våra första tilläggsdirektiv (dir. 2008:103; bilaga 2) har vi fått i uppdrag att överväga om rätten till partsinsyn och kommunika- tionsplikten i allmänna domstolar bör regleras generellt i RB. Vi ska också överväga i vilken mån det bör vara möjligt att begränsa parts- insynen och kommunikationsplikten med stöd av SekrL. Sedan vi fick vårt uppdrag har SekrL ersatts av OSL. Vårt uppdrag enligt de ursprungliga direktiven när det gäller parts- insyn enligt RB är i allt väsentligt inriktat på brottmålsförfarandet, närmare bestämt på frågor om hur långtgående en misstänkts, en åtalads respektive en dömd persons rätt till insyn i förundersök- ningsmaterialet och annat utredningsmaterial bör vara (dir. 2007:120; bilaga 1). Uppdraget enligt tilläggsdirektiven när det gäller partsinsyn och kommunikationsplikt i allmänna domstolar omfattar emellertid alla slags parter; inte bara misstänkta. Likaså omfattar tilläggsupp- draget både tvistemål och brottmål. I detta kapitel behandlas i huvudsak frågor om omfattningen av parts rätt till insyn i domstolsförfarandet enligt RB samt frågor om domstolens kommunikationsplikt i sådant förfarande. Vidare be- handlas eventuella begränsningar i partsinsynen eller kommunika- tionsplikten på grund av sekretess. Även vissa frågor om formerna för hur partsinsynen och kommunikationsplikten ska eller bör för- verkligas i den praktiska tillämpningen kommer att beröras här. I kapitel 6 kommer vi att ytterligare behandla frågan om formerna för partsinsynen; nämligen i fråga om parts rätt till egna kopior av material med uppgifter som omfattas av sekretess. Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol 5.2Allmänt om begreppen kontradiktion, partsinsyn, och kommunikationsplikt RB:s förfarandeordning är i både tvistemål och brottmål den kon- tradiktoriska processen, dvs. den bygger på att det finns två parter som lägger fram utredning och argumenterar mot varandra för sin sak. Den kontradiktoriska principen brukar sammanfattas med ut- trycket ingen får dömas ohörd. Därmed brukar menas att en dom- stol inte till nackdel för en part får grunda sitt avgörande på bevis- ning eller annat material som parten inte har fått del av och inte heller fått tillfälle att kommentera. har den kontradiktoriska principen kommit att bli en alltmer central princip inom process- rätten såsom för en rättssäker process. Genom Europa- domstolens praxis har den också utmejslats som ett av de viktigare momenten i rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i Europa- konventionen. gäller 1995 som lag i . kommer att behandlas mer i avsnitt 5.5 nedan. Med begreppet partsinsyn avses en parts rätt att på olika sätt få insyn i det rättsliga förfarande där han eller hon är part. Det kan t.ex. innebära en rätt för part att närvara vid förhandling. Det kan också innebära att parten har rätt att endera på särskild begäran eller genom domstolens egen försorg få ta del av handlingar eller annat material som finns i ett mål, s.k. aktinsyn. Partsinsynen syftar bl.a. till att tillgodose partens behov av insyn för att utföra sin talan i målet eller ärendet och är alltså något helt annat och har andra ändamål än den rätt till insyn som parten likväl som andra enskilda har i allmänna handlingar enligt tryckfrihetsförordningen och i dom- stolsförhandlingar enligt regeringsformen. Med kommunikationsplikt avses i allmänhet domstolens (eller myndighetens) skyldighet att självmant tillse för det första att parten får möjlighet att ta del av handlingar eller annat utredningsmaterial som tillförts målet av någon annan än parten själv och för det andra att parten ges tillfälle att yttra sig över det. Det är så vi i fortsätt- ningen kommer att använda begreppet kommunikationsplikt. Kom- munikationsplikten kan emellertid diskuteras också utifrån andra aspekter, t.ex. i fråga om rättens skyldigheter att bedriva materiell processledning genom att bereda parterna tillfälle att kommentera frågor om rättstillämpningen m.m. som rätten självmant uppmärk- sammat i ett mål (se t.ex. , Grundsatsen om kontra- diktoriskt förfarande och principen om bevisomedelbarhet, Fest- Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol skrift till Per , 2004, s 261 f., och , Notorietet och kontradiktion, 2007, s. 179 f.). Både rätten till partsinsyn och kommunikationsplikten hör givetvis ihop med den kontradiktoriska principen. De hör emellertid också ihop med en del andra principer för förfarandet i allmän domstol, t.ex. dispositionsprincipen enligt 17 kap. 3 § RB. Vissa av dessa prin- ciper kommer att beröras i det följande. Det bör påpekas att gräns- dragningen mellan principer i processordningen inte kan, och i detta sammanhang inte heller behöver, beskrivas i absoluta termer. Det kan helt enkelt konstateras att de inverkar på och ibland överlappar varandra; något som dock inte i sig medför något problem för de frågor som vi har i uppdrag att diskutera. Frågeställningarna och problemen när det gäller omfattningen av en parts insyn i sekretessbelagda uppgifter hos domstolen är täm- ligen annorlunda än de som gett upphov till oklarheter när det gäller den misstänktes insyn i förfaranden vid förundersöknings- myndighet och som vi behandlat i främst kapitel 2. Exempelvis har det – med något undantag – inte förekommit någon motsvarighet till den osäkerhet kring frågan huruvida en miss- tänkt är part i förfarandet vid domstolen då denna tar befattning med frågor under förundersökningsstadiet. Undantaget rör frågan huruvida en misstänkt person har partsställning i ärenden om hem- liga tvångsmedel och vad det i så fall innebär i fråga om rätt till insyn eller klagorätt. Den frågan har vi i någon mån behandlat i avsnitt 3.9. En annan och väsentlig skillnad gentemot regleringen avseende förfarandet vid förundersökningsmyndighet är att det inte finns någon bestämmelse i RB – motsvarande den i 23 kap. 18 § RB – som direkt och på något övergripligt eller uttryckligt sätt reglerar just en miss- tänkts eller tilltalads rätt till insyn i brottmålsprocessen. Inte heller i övrigt finns några allmänna bestämmelser som tar sikte på att ut- tryckligen ge parter i ett tvistemåls- eller brottmålsförfarande enligt RB rätt till insyn i förfarandet eller rätt att få del av processmaterial eller annat aktmaterial i ett mål m.m. Däremot finns ett flertal bestäm- melser vari en generell rätt till insyn kommer till indirekt uttryck, Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol Dessutom anses att det underförstått, dvs. utan någon direkt eller indirekt reglering, följer av grunderna för RB, så som dessa formulerats i balkens förarbeten, att part har en sådan rätt till in- syn. Det är dock inte helt klart hur långt den insynen sträcker sig eller i vilka former den ska förverkligas. När det gäller frågan om räckvidden av parts insynsrätt har främst diskuterats parts rätt att ta del av alla uppgifter i de handlingar som samlas i akten i ett mål. Ett exempel på en annan oklarhet är räckvidden av en parts rätt till insyn i kumulerade eller annars gemensamt handlagda mål med många parter. För förståelsen av problemen i den indirekta eller underförstådda regleringen i RB samt för innebörden av bestämmelsen i 10 kap. 3 § andra stycket OSL – om att sekretess inte begränsar parts rätt en- ligt RB att få del av alla omständigheter som läggs till grund för mål eller ärende – kan det underlätta med att något beröra de grunder för RB som rör partsinsynen och som dessa framgår av balkens för- arbeten och viss övrig historik med anknytning till den rättegångs- reform som RB:s antagande innebar. När RB trädde 1948 förändrades förfarandet vid de all- männa domstolarna på ett genomgripande sätt. Förändringarna före- gicks av ett omfattande lagstiftningsarbete uppdelat i två omgångar. Den första delen baserades på arbete med att lägga fram huvudprinciperna för den planerade rättegångs- reformen, se SOU 1926:31–33 och prop. Den andra delen bestod av Processlagberedningens arbete med att ta fram förslag till lagtext, ett arbete som redovisades i betänkandena SOU 1938:43–44 med förslag till RB; ett förslag som i huvudsak oförändrat kom att läggas till grund för regeringens proposition (prop. 1942:5) och seder- mera antagande . I sitt fortsatta arbete behand- lade Processlagberedningen följdändringar på olika områden som införandet av RB föranledde, bl.a. i lagen om in- skränkningar i rätten att utbekomma allmänna handlingar (i fortsätt- ningen sekretesslag). Huvudprinciperna för rättegångsreformen i fråga om förfarandet vid domstol var att det skulle innefatta rättegångens muntlighet, omedelbarhet och koncentration (se SOU 1926:31 s. 28 och SOU 1938:44 s. 22). Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol Rättegångens muntlighetsprincip innebär att parternas yrkanden, grunder, utveckling av talan, bevisning m.m. ska framläggas för domstolen i muntlig form vid den förhandling som utgör grund- val för domen; huvudförhandlingen. Omedelbarhetsprincipen innebär att det endast är på vad som förekommit vid huvudförhandlingen som målets avgörande får grundas. Vad som t.ex. lagts fram i parternas skriftliga inlagor eller vid muntliga sammanträden under målets förberedelse eller vid tidigare huvudförhandlingar får alltså inte läggas till grund för en dom enligt denna princip (om materialet inte på nytt läggs fram vid huvudförhandlingen) och utgör än i normalfallet inte processmaterial i denna bemärkelse. Det sagda inbegriper förundersökningsprotokollet, som alltså inte heller ingår i process- materialet annat än efter framläggande vid huvudförhandling. Med koncentrationsprincipen avses att mål ska företas till avgörande vid en huvudförhandling som pågår i ett sammanhang. Med dessa principer skapades, menade man, bäst förutsättningar för den fria bevisprövningen vilken var ytterligare en grundprincip för rättegångsreformen och som skulle borga för materiellt riktiga av- göranden. När det gäller parters ställning påpekades i förarbetena till RB i ett flertal olika sammanhang att det är ett grundläggande rättssäker- hetskrav att parter ska ha en rätt att erhålla kännedom om alla omständigheter som åberopas som bevis och som kan läggas till grund för ett avgörande i målet. Exempelvis uttalade redan Process- kommissionen följande (SOU 1926:32 s. 156). En av nutida straffprocessordningars viktigaste grundsatser består däri, att en tilltalad icke skall dömas på annat processmaterial än det som i hans närvaro förebragts mot honom. Några av de mörkaste sidorna av brottmålsförfarandets utveckling i vissa länder äro beroende på avsteg från denna grundsats, i det att processmaterial förelagts domstolen för målets prövning, utan att den tilltalade ägt kännedom därom. Även i övriga delar av RB ursprungliga förarbeten framgår att partens rätt att få kännedom om och dessutom få tillfälle att yttra sig över det material som en dom grundas på avsågs vara ovillkorlig. Exem- pelvis uttalade Processlagberedningen följande (SOU 1938:44 s. 483). Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol I brottmål är i än högre grad än i tvistemål önskvärt, att båda parter äro tillstädes vid huvudförhandlingen. Det starka allmänna intresset av att i dessa mål vinna ett materiellt riktigt resultat medför, att rätten har att sörja för fullständig utredning. Sådan utredning kan i en på muntlighet och omedelbarhet grundad rättegång bäst vinnas, därest båda parterna äro tillstädes vid förhandlingen och utföra sin talan. Hänsynen till den tilltalade kräver även, att dom mot honom icke grundas å omständighet eller bevis, över vilka han icke haft tillfälle att uttala sig. Genom principerna om muntlighet och omedelbarhet och krav på huvudförhandling, förhandlingsprincipen, samt partens närvaro vid huvudförhandling tänktes parten vid RB:s införande alltid tillförsäkras rätt till insyn i det material som domstolen kan lägga till grund för en dom. Denna rätt för parten att få kännedom om processmaterialet synes emellertid ha varit så självklar att den, som sagts, inte uttryckligen slagits fast i någon allmän bestämmelse i RB. Detsamma gäller partens rätt att närvara vid huvudförhandling eller annan förhandling. Avsaknaden av uttryckliga regler om partsinsyn torde också sammanhänga med RB:s allmänna karaktär av en för- farandereglering med betoning på handlingsdirektiv riktade till rätten snarare än på rättighetsskapande regler. Genom ett flertal sådana handlingsdirektiv, som strax ska redovisas översiktligt, kommer in- synsrätten (samt även den kontradiktoriska principen) dock till in- direkta uttryck. Det finns emellertid också några bestämmelser som direkt och uttryckligen tillerkänner parter vissa rättigheter av indirekt betydelse för insynen i rättegången. 5.3.3Bestämmelser av direkt eller indirekt betydelse Parts rätt att själv föra sin talan En i sammanhanget central partsrättighet enligt RB är partens rätt att, med något undantag, själv föra sin talan. För misstänktas del slås detta fast i 21 kap. 1 § RB. Enligt bestämmelsen får den miss- tänkte – varmed i RB avses såväl den som under förundersökning är misstänkt för brott som den som såsom tilltalad är åtalad vid dom- stolen – alltid själv föra sin talan. Detta gäller ovillkorligen och all- deles oavsett om den misstänkte i övrigt av någon anledning saknar processbehörighet. Detta har betydelse för den misstänktes insyns- rätt. Exempelvis medför detta att den misstänktes insynsrätt inte kan anses tillgodosedd genom ett arrangemang som innebär att bara försvararen, men inte den misstänkte själv, får ta del av process- Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol material; i vart fall inte om den misstänkte motsätter sig ett sådant arrangemang. Att i några avgöranden funnit sådana arrangemang förenliga med krav på en rätt- vis rättegång innebär alltså inte att de skulle kunna anses vara för- enliga med nationella rätt. Det ska också nämnas att det finns exempel på domar där inte funnit det accep- tabelt att parten själv fråntagits möjligheten att ta del av domstols- materialet. När det gäller tvistemål följer partens rätt att själv föra sin talan närmast indirekt av dels undantagsbestämmelsen i 11 kap. 1 § RB om att en processobehörig parts talan förs av ställföreträdare, dels avsak- naden av bestämmelser om ombudstvång. Parts rätt att närvara vid förhandling Andra centrala bestämmelser för partsinsynen är de som ålägger rätten att alltid kalla part till huvudförhandling eller annan förhand- ling, se när det gäller förhandling i tingsrätt för brottmålens del 45 kap. 13 och 15 §§ och 46 kap. 12 och 23 §§ samt för tvistemålens del 42 kap. 12 och 21 §§ RB. Reglerna är undantagslösa. Även till sammanträde för bevisupptagning utom huvudförhandling ska part kallas, se 35 kap. 9 § RB. Motsvarande bestämmelser finns för för- handling i överrätt. En part är normalt skyldig att infinna sig per- sonligen till huvudförhandlingen (samt även till annan förhandling om rätten anser att det behövs), 11 kap. 5 § och 21 kap. 2 § RB. I stora kumulerade brottmål med många medtilltalade och många olika åtalspunkter förekommer emellertid inte sällan att kallelse av en viss tilltalad och dennes försvarare inte sker till samtliga huvud- förhandlingsdagar utan bara till de dagar eller tider då åtalspunkter som berör den tilltalade avses avhandlas (se nedan avsnitt 5.10.3 och , Grundsatsen om kontradiktoriskt förfarande och principen om bevisomedelbarhet, till Per , 2004, s. 271 f.). Motsvarande gäller ofta för målsägande som för talan om enskilt anspråk eller biträder ett allmänt åtal och därför är part i ett brottmål. De nyssnämnda bestämmelserna har i förening med Process- kommissionens och Processlagberedningens uttalanden ansetts inne- bära att den tilltalade eller annan part har en ovillkorlig rätt att när- vara vid huvudförhandling (och även vid annan förhandling) och där ta del av processmaterialet. Beslut om stängda dörrar påverkar Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol inte partens rätt att närvara enligt RB:s reglering (här bortses från vad som kan gälla i vissa fall vid kumulation av mål). Bara i två situationer, som uttryckligen regleras i RB, föreskrivs att en part, inbegripet också en tilltalad, får visas ut ur rättssalen. Det ena fallet är att parten är störande vid förhandlingen, se 5 kap. 9 § RB. Bestäm- melsen rör dock i första hand störande åhörare och det är förutsatt att bestämmelsen endast i absoluta undantagsfall ska användas be- träffande parter. Det andra fallet är om det finns anledning att anta att ett vittne, en medtilltalad eller en målsägande av rädsla eller annan orsak inte fritt berättar sanningen vid förhör i den tilltalades eller annan parts närvaro eller denne avbryter bevispersonen eller annars hindrar dennes berättelse, se 36 kap. 18 § och 37 kap. 3 § RB. I ett sådant fall ska enligt 36 kap. 18 § RB parten i första hand få lyssna på direktsänd ljudöverföring av förhöret i annat rum, s.k. medhörning, eller ta del av det genom en direktsänd ljud- och bildöverföring. Först om inget av dessa alternativ är möjligt, ska förhöret återges för parten när han eller hon åter finns i rättssalen. Parten ska också beredas tillfälle att ställa frågor till bevispersonen. En försvarare eller ett ombud kan inte visas ut med stöd av 36 kap. 18 § RB, se JO 1995/96 s. 68. Domstolens skyldighet att kalla en part till huvudförhandling i förening med partens i det närmaste ovillkorliga rätt att närvara vid denna kan sägas utgöra själva kärnan i insynen i rättegången, efter- som en dom endast får grundas på vad som förekommit vid huvud- förhandlingen då sådan hållits. Denna omedelbarhetsprincip slås fast för tvistemålens del i 17 kap. 2 § och för brottmålens del i 30 kap. 2 § RB. Eftersom i vart fall den tilltalades personliga närvaro vid huvudförhandling är huvudregel i brottmålshanteringen vid tings- rätt, betyder det att ett brottmål, helt i enlighet med intentionerna bakom RB, som regel inte avgörs utan att en tilltalad, som valt att inte avvika eller utebli, senast under huvudförhandlingen fått full insyn i alla de omständigheter som domstolen kan lägga till grund för avgörandet samt dessutom möjlighet att yttra sig över dem, se Processlagberedningens ovan citerade uttalande. Undantag från ursprungliga huvudprinciper har det skett uppmjukningar i RB:s principer om munt- lighet, omedelbarhet och koncentration som ursprungligen var så centrala för bl.a. partens möjligheter att senast vid huvudförhand- Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol lingen få full insyn i de omständigheter som domstolen kan lägga till grund för sitt avgörande. Till en början har uppmjukningarna främst handlat om undantag från kravet på huvudförhandling i över- rätt, se bl.a. 50 kap. 13 §, 51 kap. 13 § och 55 kap. 11 § RB. Genom reformer av tingsrättsförfarandet har vidare införts en möj- lighet för tingsrätt att avgöra även tvistiga tvistemål utan huvud- förhandling, se 42 kap. 18 § första stycket punkt 5 RB, och att lägga fram skriftlig bevisning vid huvudförhandling i tvistemål eller brott- mål utan att den läses upp, se 43 kap 8 § och 46 kap. 7 § RB i dess lydelse före . Vidare får dom grundas även på enklare komplettering som inhämtats efter huvudförhandling enligt 43 kap. 14 § eller 46 kap. 17 § RB. Genom reformen En modernare rättegång, som trädde i kraft , har ytterligare steg tagits som modifierar RB:s ursprungliga huvudprinciper. Bland annat har det införts en möjlig- het att avgöra brottmål på handlingarna i stället för efter huvud- förhandling även med en prövning i sak.