sou · GXB344 · 2010-01-01 00:00:00 — provtagning av blod, saliv, svett och hår också förekommer men att erfarenheten är mindre varför personalen måste vara extra försiktig när de använder dem. Enligt meddelandebladet ska endast sådana analysmetoder som är till- räckligt vetenskapligt utvärderade användas. Där framhålls också att det är av stor vikt för tillförlitligheten att laboratorier som utför narkotikaanalyser i kontrollsyfte, t.ex. då det är fråga om arbets- platstestning, omfattas av SWEDAC:s ackrediteringssystem. ger uttryck för vad som anses stå i överens- stämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. Enligt 2 kap. 1 § lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område ska den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen utföra sitt arbete i överensstämmelse med just vetenskap och beprövad erfarenhet. Ett krav på att endast hälso- och sjukvårdspersonal får utföra drogtester innebär således enligt vår mening den bästa garantin för en tillförlitlig provtagning. Vad som avses med hälso- och sjukvårdspersonal framgår av 1 kap. 4 § lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. Av stor betydelse från integritetssynpunkt är också skyddet för den information som samlas in, dvs. hur undersöknings- och test- resultatet behandlas och vem som får del därav. När undersökningar genomförs av hälso- och sjukvårdspersonal blir bestämmelser om sekretess och tystnadsplikt tillämpliga. En hantering som omfattas av sekretessreglerna i sekretesslagen och reglerna om tystnadsplikt i lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område ger enligt vår mening den bästa garantin för en integritetssäker hantering av den information som kommer fram genom undersökningen. Sammanfattningsvis anser vi att den information som en medi- cinsk undersökning genererar är mycket integritetskänslig och konsekvenserna av en provtagning kan bli stora för den enskilde. Höga krav måste därför ställas både vad gäller undersökningarnas och testernas tillförlitlighet och hanteringen av den information En reglering av medicinska undersökningar som dessa genererar. Även i övrigt bör ställas höga krav på att den berörde inte utsätts för onödigt integritetsintrång. Det sagda talar för att endast hälso- och sjukvårdspersonal bör få genomföra medicinska undersökningar. Genom denna personals särskilda kompetens och det professionella ansvar som följer av hälso- och sjukvårdslagstiftningen ges de bästa förutsättningarna för att inte- gritetsintrånget blir så litet som möjligt. Den föreslagna regleringen innebär att en hälsoundersökning eller ett alkohol-, narkotika- eller annat drogtest får krävas endast om undersökningen eller testet framstår som ett godtagbart ingrepp i arbetstagarens personliga integritet. Ett integritetsintrång i form av en medicinsk undersökning kan anses uppfylla kravet på godtag- bart ingrepp endast om största möjliga garanti ges för att bl.a. provtagning, analys av prover och hantering av provsvar sker på ett korrekt sätt. En sådan garanti kan enligt vår mening i regel före- ligga endast om hälso- och sjukvårdpersonal genomför under- sökningen och om prover från drogtest analyseras vid ett ackrediterat laboratorium. Det uppställda kravet på att ingreppet ska vara godtagbart kan därför anses inbegripa bl.a. ett krav på att hälso- och sjukvårdspersonal ska genomföra den medicinska under- sökningen och att prover vid drogtest ska analyseras vid ackrediterade laboratorier. En uttrycklig reglering av just dessa förhållanden kan därför synas överflödig. Den lag vi föreslår ska tillämpas i första hand av arbetsgivare, arbetstagare och organisationernas före- trädare. En strävan bör därför vara att skapa så tydliga handlings- regler som möjligt. Vi anser därför att det finns goda skäl att ut- trycka kravet på hälso- och sjukvårdspersonal liksom kravet att prover ska analyseras på ackrediterade laboratorier direkt i lagtexten. Alkoholtest genom utandningsprov bör undantas En detaljerad reglering med uttryckliga krav innebär emellertid den nackdelen att företeelser som inte bör omfattas av kravet också uttryckligen måste undantas. En sådan företeelse är alkoholtest genom utandningsprov. Ett utandningsprov visar alkoholhalten i utandningsluften, vilken normalt speglar etanolhalten i blodet. Provtagning genom alkohol- utandningsprov är en förhållandevis enkel provtagningsmetod. En alkometer kan hanteras även av annan än medicinsk personal. Ut- andningsprov är troligen vanligt förekommande på många arbets- En reglering av medicinska undersökningar Sådana prov utgör enligt många alkoholpolicys ett av de första stegen som vidtas vid misstanke om att någon är onykter på arbetsplatsen. Ett alkoholutandningsprov måste i sig anses vara en föga inte- gritetskänslig provtagningsmetod. Därtill kommer att provet inte ger svar på annat än alkoholhalten i utandningsluften vid provtag- ningstillfället; i många fall genomförs dessutom sådan provtagning med instrument som endast utvisar om alkoholhalten överstiger ett visst gränsvärde. anförde i sitt remissvar på det förslag som lades fram av Utredningen av drogtestning av totalförsvarspliktiga bl.a. att utandningsprov var så okomplicerade och relativt lite integritets- kränkande att det borde lämnas utrymme för truppförande befäl att vid exempelvis skarpskjutning utföra provtagning. Regeringen avvisade dock en sådan ordning och menade att det var av stor vikt att de personer som testas känner förtroende för den personal som utför provtagningen och att användandet av hälso- och sjukvårds- personal gav de bästa förutsättningarna för detta. Vi menar att det på arbetslivets område skulle föra för långt att kräva att alkoholutandningsprov alltid ska genomföras av hälso- och sjukvårdspersonal. I sammanhanget kan nämnas att enligt lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov kan ett alkoholutandningsprov i form av ett bevisprov, (ett prov som anger ett värde på alkoholkoncentrationen i utandningsluften) utföras av poliser liksom av tjänstemän vid och . Rutinmässiga prov, s.k. sållnings- prov som endast utvisar om alkoholkoncentrationen överstiger ett visst gränsvärde, kan genomföras förutom av de nyssnämnda även av bilinspektörer. Enligt ett utredningsförslag bör också vissa ytter- ligare yrkeskategorier, väktare och ordningsvakter, kunna ta sållnings- prov.18 Det finns många alkoholutandningsapparater på marknaden; allt ifrån enkla och billiga varianter till sofistikerade instrument. Gene- rellt kan sägas att de enklare instrumenten är mindre tillförlitliga, speciellt vid låga promillehalter. Mot den nu föreslagna ordningen skulle därför kunna invändas att resultat som framkommer vid t.ex. test med alkometer inte alltid är tillförlitliga. Vår bedömning är att ett grundkrav för att alkoholutandnings- prov ska få användas som kontrollåtgärd av arbetsgivare bör vara 18 Ds 2008:68. En reglering av medicinska undersökningar att det instrument som används är av tillförlitlig kvalitet och att det hanteras på ett korrekt sätt i enlighet med de instruktioner som gäller för apparaturen ifråga, bl.a. måste kalibrering ske i tillräcklig utsträckning. Vidare bör de provtagningsrutiner som tillämpas inne- bära att om ett utandningsprov visar positivt resultat bör en prov- givare som ifrågasätter resultatet ha möjlighet att få detta kontrollerat genom en kompletterande provtagning och bedömning. Endast om dessa förutsättningar föreligger för att säkerställa tillförlitligheten av provresultaten och den provtagnes rättsäkerhet bör ingreppet anses som godtagbart. Här kan nämnas att i skrift Missbruk i arbetslivet – hur du arbetar förebyggande med alkohol och droger anges att om en alkometer används på en arbetsplats av en person som inte har ett medicinskt ansvar måste det finnas möjlighet att få resultatet bekräftat av medicinsk personal. En nackdel med den här föreslagna särregleringen av alkohol- utandningsprov är att bestämmelsen inte blir teknikneutral och att det med hänsyn till den snabba utvecklig som äger rum på området kan uppkomma anledning att undanta även andra företeelser från de särskilda krav som anges i bestämmelsen. Till exempel kan nämnas att företag har uttalat planer på att komplettera sin nuvarande utrustning med terminalskåp med alkolåsmodul med en ögonregistreringssensor som förhindrar rattfylleri av annat än alkohol. Enligt vår mening föreligger emellertid inte några bärande skäl för att göra undantag för annat än provtagning av utandningsluft. Det kan i sammanhanget också nämnas att det inom trafik- nykterhetslagstiftningen finns möjlighet att genomföra ögonunder- sökning. Enligt lagen (1999:216) om ögonundersökning vid miss- tanke om vissa brott i trafiken kan sådan undersökning företas av en polisman eller en tjänsteman vid eller som genomgått särskild utbildning härför; däremot inte av andra personalkategorier. En sådan ögonundersökning får omfatta endast yttre iakttagelser av ögonens utseende och funktion och användas endast för att fastställa om skälig misstanke om drogpåverkan föreligger. Som hjälpmedel får en pupillometer, en penna eller annat liknande föremål samt en mindre ljuskälla användas. Av förarbetena till lagen (prop. 1998/99:43 s. 34 och Ds 2008:68) framkommer följande. En ögonundersökning får anses vara ett större intrång i den personliga integriteten än ett sållningsprov. Den är i för- hållande till ett sållningsprov mer komplicerad och resultatet av En reglering av medicinska undersökningar undersökningen är förenat med större osäkerhet. Ögonunder- sökningen ställer vidare kav på att den som genomför under- sökningen har omfattande kunskaper om olika drogkategorier, hur de påverkar kroppen och hur det går att konstatera att en person är påverkad av en viss drog. Innebörden av vårt förslag är att om man önskar genomföra sådan ögonundersökning som beskrivits ovan ska den genomföras av hälso- och sjukvårdspersonal. Sammanfattningsvis bör alltså den bestämmelse vi föreslår om medicinska undersökningar utöver kravet på att ingreppet ska vara godtagbart, särskilt föreskriva att medicinska undersökningar – utom såvitt avser provtagning av utandningsluft – ska genomföras av hälso- och sjukvårdspersonal och att prover som tas vid drog- testning ska analyseras av ett laboratorium som är ackrediterat för uppgiften enligt lagen om teknisk kontroll eller motsvarande laboratorium som är ackrediterat för uppgiften enligt lagstiftning i annat land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). Vårt förslag: Genom kollektivavtal som har slutits eller godkänts av en central arbetstagarorganisation får bestämmas om annat ända- mål för vilket en medicinsk undersökning får krävas, under förut- sättning att ändamålet är berättigat. får tillämpas också på arbetstagare som inte är medlemmar i den avtalsslutande arbetstagarorganisationen, om de sysselsätts i sådant arbete som avses med avtalet. Vi har föreslagit att det av lagen ska framgå för vilka ändamål en arbetsgivare kan kräva en medicinsk undersökning. Frågan är om det därutöver finns ett behov av och om det är lämpligt att möjlig- göra för arbetsmarknadens parter att i kollektivavtal komma överens om när ett krav på en medicinsk undersökning bör få ställas. Det har i olika sammanhang ifrågasatts om en arbetstagar- organisation kan träffa kollektivavtal om åtgärder som innebär intrång i den enskilda arbetstagarens integritet. En reglering av medicinska undersökningar I sammanhanget kan nämnas att innan införandet av 30 § reglerades hälsoundersökningar av kommunalt anställda i kollektiv- avtal (5 och 10 §§ i AB 89). Enligt (SOU 1991:29) var erfarenheterna på den kommunala sidan goda och utredningen förespråkade att kollektivavtalsvägen skulle prövas också för statligt anställda. Enligt utredningens förslag skulle lagen ålägga vissa arbets- tagare att underkasta sig periodiska undersökningar endast i den mån det saknades kollektivavtalsbestämmelser i ämnet. Utredningen menade att ett avtal inte kunde komma i konflikt med regerings- formen eftersom varken ordalydelsen i regeringsformen eller för- arbetena gav stöd för att det som grundas på avtal skulle anses påtvingat. Flera remissinstanser invände emellertid att kravet på lagform i regeringsformen uteslöt en reglering genom kollektiv- avtal. Den lösning som sedermera valdes blev den reglering som återfinns i 30 § . Som redan redovisats är lagregleringen av skyldigheten att genomgå periodiska undersökningar kombinerad med ett krav på kollektivavtal eller, om det inte finns något sådant, föreskrifter. Kravet på kollektivavtal innebär enligt den gällande ordningen alltså ett ytterligare skydd för arbetstagaren. Det räcker inte med att arbetstagaren har sådana arbetsuppgifter som anges i lag- bestämmelsen utan det krävs också att det föreligger ett på arbets- tagaren tillämpligt kollektivavtal om skyldighet att genomgå periodiska hälsoundersökningar för att det ska föreligga en skyldighet att genomgå sådana. Av Arbetsdomstolens praxis framgår att parterna på den privata arbetsmarknaden genom kollektivavtal kan komma överens om rätt för en arbetsgivare att genomföra kontrollåtgärder såsom t.ex. drogtest och att ett sådant avtal i princip har giltig verkan. Även om en kontrollåtgärd vidtas med stöd av kollektivavtal kan den emellertid underkännas om den strider mot god sed på arbets- marknaden. En ordning som medger att det i kollektivavtal beslutas om hälsoundersökningar och drogtester är alltså inte främmande för regleringen på svensk arbetsmarknad. Den huvudregel vi föreslår i fråga om medicinska under- sökningar innebär en förändring i en arbetsgivares möjlighet att begära en medicinsk undersökning både i förhållande till det rätts- läge som gäller och till hur det i praktiken går till i olika verk- samheter . En reglering av medicinska undersökningar När det gäller den privata sektorn innebär förslaget att det införs en reglering avseende både arbetssökande och arbetstagare som inte funnits. Det krav på att ingreppet ska vara godtag- bart som föreslås och den proportionalitetsprincip med en avvägnings- norm som ska gälla finns till viss del genom den gällande ordningen med en prövning mot god sed på arbetsmarknaden. Att i lagtexten ange för vilka ändamål en medicinsk undersökning får krävas kan dock innebära en begränsning. Vi anser att arbets- marknadens parter, på det sätt som är vanligt i den arbetsrättliga regleringen, bör ges rätten att i kollektivavtal komma överens om även andra ändamål. Även på den offentliga sektorn innebär den reglering vi föreslår förändringar. Det krav på kollektivavtal som föreligger i 30 § som förutsättning för arbetstagarens skyldighet föreslås tas bort. Inget talar för att de kollektivavtal som finns på området inte kommer att förnyas varför den ändringen i praktiken troligen inte har någon stor betydelse. När det gäller arbetssökande innebär förslaget en betydande förändring. Det grundlagfästa skyddet mot påtvingat kroppsligt ingrepp och 30 § gäller inte arbets- sökande. Denna grupp föreslås emellertid att omfattas av den reglering vi föreslår. När det gäller arbetstagare är det som vi redovisat oklart vilken räckvidd grundlagsskyddet mot påtvingat kroppsligt ingrepp i 2 kap. 6 § regeringsformen har. Den reglering vi föreslår, med fler ändamål än 30 § , kan således innebära både en utvidgning och en begränsning av möjligheten att kräva en medicinsk under- sökning. På samma sätt som på den privata sektorn föreligger därför ett behov av att möjliggöra för även parterna på offentliga sektorn att avtala om andra ändamål än de som föreslås reglerade i lagen. Vi kan se att när det gäller möjligheten att genomföra narkotika- tester kan det finnas ett behov av ytterligare ändamål. Det före- kommer t.ex. att vissa kommuner och landsting har ett system med krav på obligatoriska drogtester av alla som nyanställs oavsett vilken arbetsuppgift det är fråga om. Slumpvisa narkotika- tester av alla anställda förekommer säkert även på andra arbets- plaster. Om det på arbetsplatsen förekommer arbetsuppgifter som uppfyller kriterierna för att narkotikatest ska få krävas av säker- hetsskäl innebär vårt förslag emellertid att tillåtligheten av testet endast avser just de arbetstagare med de arbetsuppgifterna. För- slaget till reglering innebär att inte alla på arbetsplatsen därmed kan testas. Man kan argumentera för att ett ingrepp får anses mindre En reglering av medicinska undersökningar integritetskänsligt om det omfattar alla. I många policydokument och åtgärdsprogram om droger betonas också vikten av att alla ska behandlas lika. Även i uttalanden av i de två summariska avgörandena rörande drogtester framhålls att omständig- heten att testet avser alla anställda medför att åtgärden inte ses som särskilt känslig för den berörde. I Arbetsdomstolens avgörande i Oskarhamnsmålet ( AD 1998 nr 97) uttalas att inte minst praktiska hänsyn kan göra det svårt att göra avgränsningen på en arbetsplats om vilka som tillhör den ena eller den andra gruppen. Vi finner det rimligt att den reglering vi föreslår inte ska förhindra exempelvis en drogpolicy som arbetsmarknadens parter noga övervägt och funnit befogad och som omfattar alla anställda på en arbetsplats. Om möjlighet att påkalla en medicinsk under- sökning i verksamheter, där skyldighet att underkasta sig drogtest av säkerhetsskäl med stöd av huvudregeln redan föreligger för vissa personalkategorier anser vi det således rimligt att arbetsmarknadens parter ska kunna utsträcka denna skyldighet till att omfatta också andra personalgrupper. Det finns säkert ett befogat intresse för att inom särskilda branscher eller verksamheter möjliggöra för medicinska under- sökningar även för andra ändamål än som berörts. Om parterna så önskar finner vi inte att det finns några principiella skäl att inte tillåta en sådan reglering. Parternas inflytande bör som redan framgått emellertid begränsas till frågan om för vilka ändamål ett krav på en medicinsk undersökning kan uppställas. Vilka krav som bör gälla för att skälen för undersökningen med hänsyn till ända- målet ska uppväga det intrång som undersökningen utgör ska enligt vårt förslag framgå direkt av lagen. Det krav som vi därvid föreslår ska gälla är att undersökningen framstår som ett godtagbart ingrepp. I detta ligger, som redan redovisats, bl.a. ett krav på att vad som kan vinnas med åtgärden måste stå i proportion till de intressen som ska tillgodoses med densamma. Kravet på att undersökningar ska göras av hälso- och sjukvårdspersonal och att drogtester ska ana- lyseras av ett ackrediterat laboratorium kan inte avtalas bort. Det finns många exempel i den arbetsrättsliga lagstiftningen där rätten att göra avvikelser i kollektivavtal antingen lagts på lokal eller central nivå. För att annat ändamål ska få träffas i kollektiv- avtal på lokal nivå talar att det är parterna på lokal nivå som är bäst skickade att avgöra behovet av medicinska undersökningar på avdelnings- eller arbetsplatsnivå. Å andra sidan är det här fråga om integritetskänsliga undersökningar där det kan vara av intresse att En reglering av medicinska undersökningar frågorna lyfts till central nivå varför vi gör bedömningen att avtal med avvikelser bör träffas centralt eller godkännas av den centrala arbetstagarorganisationen. På sedvanligt sätt bör bestämmelser i ett sådant kollektivavtal få tillämpas även på oorganiserade arbetstagare, varför en sådan reg- lering bör införas. En semidispositiv bestämmelse även för den offentliga sektorn skulle dock kunna anses innebära en begränsning i det skydd som tillkommer offentligt anställda genom förbudet mot påtvingat kroppsligt ingrepp i 2 kap. 6 § regeringsformen. Den fråga som här inställer sig är därför om en i lag gjord hänvisning till kollektivavtal kan anses uppfylla det i regeringsformen uppställda kravet på lag- stöd för att begränsa de skyddade rättigheterna i regeringsformen (2 kap. 12 § regeringsformen). Avsikten med detta krav är att det ska vara förbehållet lagstiftaren att precisera inskränkningen i de skyddade rättigheterna. Den nu diskuterade lösningen innebär emellertid att lagstiftaren i viss utsträckning överlämnar till arbets- marknadens parter att konkretisera begränsningen. Vår bedömning är att den bestämmelse vi föreslår inte strider mot bestämmelsen i 2 kap. 12 § eller mot grunderna i 2 kap. regerings- formen. Det som överlåts till kollektivavtalsreglering avser endast för vilka ändamål en undersökning får göras. Kravet på att det ska vara ett godtagbart ingrepp går inte att avtala bort och därmed inte heller kravet på vilka som får utföra undersökningar och analysera drogtester. Det överlämnas inte till en part att ensidigt bestämma om den inskränkning i en offentliganställds skydd enligt 2 kap. 6 § regeringsformen som det kan vara fråga om. En förutsättning för bestämmelsens tillämpning är att båda parterna kommit överens i frågan. Även detta förhållande minskar risken för en otillbörlig rättighetsinskränkning. För det fall tveksamhet skulle anses råda om bestämmelsens förenlighet med grundlagen kan man kan naturligtvis tänka sig att en bestämmelse av detta slag bara ska gälla på det privata området. För anställda i den sektorn gäller ju inte de ovan behandlade skydds- reglerna i regeringsformen. Då vår utgångspunkt är att det är behovet av en medicinsk undersökning med hänsyn till skydds- intressena som ska avgöra om arbetsgivaren ska kunna kräva en medicinsk undersökning och då någon principiell skillnad mellan en offentlig och en privat arbetsgivares behov inte kan anses föreligga anser vi inte detta vara någon tillfredsställande lösning. En reglering av medicinska undersökningar Utöver den möjlighet att avtala om andra berättigade ändamål som ovan föreslagits finns därutöver ett behov för arbetsmarknadens parter att i kollektivavtal närmare reglera förutsättningarna och genomförandet av hälsoundersökningar och olika typer av drog- tester inom olika branscher och verksamheter. Det kan alltså finnas behov av att göra preciseringar i kollektivavtal. Så länge det inte är fråga om avvikelser från lagen är detta självfallet tillåtet. Även med de preciseringar av ändamålen som vi föreslår i lagförslaget kommer ändå gränsdragningsproblem att uppstå. Även detta talar för ett behov av att tillåta en reglering av ändamålen i kollektivavtal varvid parterna kan precisera vilka arbetstagare som omfattas. 13Förbud mot integritetskränkande övervaknings- och kontrollåtgärder i övrigt 13.1En kompletterande generell bestämmelse I föregående avsnitt har vi lämnat förslag till bestämmelser för vissa konkreta fall för att skydda den enskildes personliga integritet i arbetslivet. Enligt utredningsdirektiven ska vi förutom de konkreta fall vi tagit upp i det föregående även överväga lagstiftning som reglerar tillåtligheten för arbetsgivare att ställa vissa frågor och att använda personlighetstest. Dessa företeelser behandlas närmare i avsnitt 15 respektive 14. Där framgår att vi inte föreslår någon särskild reglering i dessa fall. Vi ska dessutom överväga om det finns anledning att ytter- ligare reglera förutsättningarna för kameraövervakning och telefon- avlyssning i arbetslivet. När det gäller kameraövervakning och telefonavlyssning omfattas sådant i de flesta fall av bestämmelserna i personuppgiftslagen (1998:204) och de bestämmelser vi föreslår i avsnitt 10, och vad som återstår att överväga i den delen är alltså sådant som sker på ett sätt som inte omfattas av personuppgiftslagen. Det bör nämnas att frågan om lagregleringen av allmän kameraövervakning för när- varande ses över av en annan utredning (dir. 2008:22). Vi har gjort bedömningen att det inte finns några ytterligare konkreta fall, än de i fråga om vilka vi lämnat förslag i föregående avsnitt, som lämpar sig för särreglering. Den reglering som vi föreslagit ger emellertid inte ett heltäckande skydd mot obefogade integritetsintrång i arbetslivet. En regleringsmetod som utgår från en reglering av konkreta fall kan nämligen inte ge ett sådant skydd. Det beror bl.a. på den tekniska utvecklingen, som