sou · GXB316d2 · 2010-01-01 00:00:00 — drygt 10 000, har i månadsinkomst. Var fjärde får och var tionde . Allt detta ligger väsentligt under vad den yrkes- aktiva befolkningen som helhet har i inkomst. Vår analys i kapitel 6 visar att de statliga konstnärsstöden tappat i värde relativt stats- tjänstemännens löneutveckling . undersökning visar att konstnärer är en yrkesgrupp med hög utbildning. I det aktuella urvalet har ca två tredjedelar högskoleutbildning. I jämförelse med befolkningen i övrigt visar undersökningen att de konstnärligt högskole- utbildade har väsentligt lägre inkomst i alla avseenden. Trots att en stor del av konstnärskollektivet är låginkomsttagare får de inte mer bidragsstöd, dvs. bostadsbidrag, ekonomiskt bistånd m.m. från samhället än befolkningen som helhet. Undantaget är arbetslös- hetsförsäkringen. Detta, säger i sin analys, är kopplat främst till de yrkesgrupper som har korta anställningar, t.ex. dansare, musikalartister och musiker. Även de konstnärer som tjänar mest ligger på en lägre nivå än befolkningen som helhet. Var fjärde konstnär har en månads- 28Konstnärernas inkomster – en statistisk undersökning av SCB inom alla konstområden . 29Konstnärernas verksamhetsinriktning och ekonomiska förhållanden (SOU 1997:190). Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering inkomst på eller mer, var tionde eller mer. av de undersökta konstnärerna har egen firma och deklarerar inkomst av näringsverksamhet. Motsvarande andel av befolkningen som helhet är . Undersökningen redovisar inte antalet konstnärer som arbetar inom aktiebolag eller i ideella eller ekonomiska föreningar. Det framgår av undersökningen att inkomsterna från enskild näringsverksamhet generellt sett är mycket låga. Ofta kompletteras de av löneinkomst från något icke- konstnärligt arbete vid sidan om. Under denna rubrik behandlas frågor med direkt eller indirekt anknytning till konstnärernas villkor. Det är pensionsproblematiken, som i första hand berör konstutövare vid institutioner på scenkonstområdet, tillkomsten av allianserna inom samma sfär samt frågan om utställningsersättning till bild- och formkonstnärer. Det finns två huvudalternativ när det gäller åtgärder som bidrar till att förbättra förutsättningarna för konstnärer att kunna försörja sig på sin konst. Det ena är att höja ersättningsnivåerna – att ge konstnärer rimlig ersättning när de anlitas i olika sammanhang – samt att erbjuda stipendier och stöd. Det andra spåret innebär att de hinder inom lagstiftning och regelverk som försvårar konstnärligt arbete eller försämrar konstnärers möjligheter att försörja sitt konstnärliga arbete så långt möjligt måste undanröjas.30 Problemen i samband med det nya pensionssystemets införande är ett sådant hinder. Ett långvarigt och svårlöst problemområde har varit de särskilda pensionsvillkor för olika konstnärskategorier och vilka konsekvenser kostnaderna för pensionssystemet får för arbetsgivarna inom den statsfinansierade 30 De specifika mål för statens insatser för konstnärerna som fastställdes genom propo- sitionen 1996/97:3 handlar bl.a. om att skapa sådana villkor för de professionella konst- närerna att de kan basera sin försörjning på ersättning för utfört konstnärligt arbete och att regelverken inom alla politikområden ska anpassas så att rimlig hänsyn tas till konst- närers speciella förhållanden. Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering. En allmän bedömning bland såväl institutioner, bransch- organisationer, kulturpolitiker och konstutövarna själva är att pensionsproblematiken kan få allvarliga kulturpolitiska konsekvenser om den inte löses. Vi delar den bedömningen. Dansare och sångare har möjlighet att gå i pension vid 41 respektive om de har en anställning vid en institution som är ansluten till den s.k. PISA-förordningen31 om tjänstepension för vissa arbetstagare med icke-statlig anställning). Möjligheten till lägre pensionsålder för dessa kategorier har funnits . Orsaken är främst att just dansare och sångare inte bedömts kunna fortsätta i sina krävande yrken fram till ordinarie pensionsålder, men också att institutionerna har en ambition att ständigt prestera resultat av högsta kvalitet. Men alla har rätt att stanna kvar i sin anställning till i enlighet med den förändring i lagen om anställningsskydd32 som infördes för . Enligt uppgift från finns 2 592 konstnärliga anställningar hos 62 huvudmän som omfattas av dessa särskilda bestämmelser.33 De konstutövare som avgår med pension får en viss pension fram till 65-årsdagen (av slutlön) De riskerar dock att få en avsevärt för- sämrad pension , eftersom det är livsinkomstprincipen som gäller och dessa grupper har relativt korta karriärer. Konse- kvenserna kan bli att allt fler känner sig tvingade att stanna kvar i sin anställning av rent ekonomiska skäl trots att de fysiskt och konstnärligt inte längre klarar av sin uppgift.34 Förändringar vad gäller kostnaderna och formerna för systemet har dessutom gjort det svårt för institutionerna att förutse kostna- derna för pensionspremierna. Konsekvenserna av denna komplexa problembild drabbar såväl enskilda konstnärer som institutionerna på scenkonstområdet. Nyutbildade konstutövare får försämrade möjligheter till anställning som verksamheten vid insti- tutionerna riskerar att utarmas konstnärligt. Enligt den uppföljning av pensionsvillkoren inom scenkonstområdet som kulturutskott gjorde 2008 finns det en risk för att inslagen av framför allt dans och musikteater kommer att minska vid teater- institutionerna som en följd av det ändrade avgiftssystemet. 31Förordningen (1987:1060) om tjänstepension för vissa arbetstagare med icke-statlig anställning. 32Lagen (1982:80) om anställningsskydd. 33Även skådespelare och musiker har rätt till lägre pensionsålder. 34Pensionsproblematiken inom scenkonstområdet, PM Svensk scenkonst 2007. Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering Detta är, enligt rapporten, bekymmersamt eftersom det varit en kulturpolitisk prioritering att gynna dansens utveckling och spridning över landet.35 Regeringen har tillsatt en särskild utredare som ska genomföra en översyn av reglerna för tjänstepensioner vid vissa statsunderstödda scenkonstinstitutioner. Översynen ska inriktas på att systemet ska vara anpassat till de speciella förhållanden som råder på området och att kostnaderna för systemet ska vara möjliga för arbetsgivaren att förutse. Utredaren lämnar sina förslag till regeringen . I ett tillkännagivande till regeringen lämnar i sin bedömning av budgetpropositionen förslag till hur pensionsfrågan bör hanteras37. Förslagen bygger på ovan nämnda rapport från kulturutskottets särskilda uppföljnings- och utvärderingsgrupp. Utskottet föreslår bl.a. att möjligheterna till karriärväxling och karriärutveckling för dansare och sångare med låg pensionsålder ska förbättras, att allianserna inom scenkonstområdet ska byggas ut och att möjligheterna att ge institutionerna bättre planeringsförut- sättningar genom att begränsa tjänstepensionsavgiften som andel av utbetalad lön för en enskild scenkonstnär bör undersökas. Frågan bereds i . De allianser som bildats inom teater-, dans- och musikområdena har en ganska lång förhistoria som är nära kopplad till hur arbetsmarknad och anställningsförhållanden sett ut under tidigare perioder. Motiven skiljer sig dock något mellan de tre allianserna. Inom teatern var syftet dels att något balansera den utveckling som gått mot allt färre anställningar och en allt större frilansmarknad inom hela scenkonstområdet men också för att motverka en konstnärlig stagnation inom teatern som i grunden orsakades av anställningsstopp och åldrande skådespelar- ensembler. I takt med att denna förändring accelererade växte kraven på en tredje anställningsform som skulle vara ett stöd för skådespelare under de perioder då de inte var i yrkesmässig verksamhet. 35Uppföljning av pensionsvillkoren inom scenkonstområdet. Rapport från kulturutskott . Tjänstepensioner vid vissa statsunderstödda teater-, dans- och musik- institutioner (dir. 2008:34). 37Kulturutskottets betänkande 2008/09:KrU1. Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering. Grunden lades redan i utredningen villkor38 där utredaren presenterade ett förslag till ökade resurser för yrkesträ- ning inom teaterområdet – något som skulle få formen av . Minskningen av antalet anställningar medförde en allt större belastning på de generella trygghetssystemen. Det borde finnas särskilda lösningar som tog hänsyn till de speciella förutsättningar på teaterområdet som blivit allt tydligare, ansåg utredningen. Genom att föra över resurser från arbets- marknadsbudgeten till kulturen, skulle man kunna uppnå minskade kostnader för samhället som det skulle inne- bära en ökad trygghet för många frilansande skådespelare. Genom nära samarbete mellan avtalsparterna på området – och dåvarande (Svensk scenkonst) – kunde frågan föras till för beslut. Sålunda inrättades en teaterallians på försök . Det var ett unikt beslut, bl.a. eftersom det innebar ett avsteg från lagen om anställnings- skydd genom införandet av långtidskontrakt. Verksamheten permanentades 2001. är ett bolag som ägs gemensamt av Teaterför- bundet, Svensk scenkonst och trygghetsrådet och har som syfte att på det offentligt stödda teaterområdet utveckla en ny anställ- ningsform, som minskar skillnaderna mellan fast anställning och frilansanställning.39 Bolaget har statligt verksamhetsbidrag från Kulturrådet40. Efter antagningarna 2008 är 128 skådespelare anställda vid , de flesta med yrkeserfarenhet bakom sig. Förutom att ge dessa en anställning under de perioder då de inte anlitas av andra i yrkesmässig verk- samhet, ägnar sig åt kompetensutveckling och artistförmedling. Efter samma mönster har liknande allianser byggts upp inom dansområdet (2006) och musikområdet (2008). Motivet bakom tillkomsten av Dansalliansen var främst att det knappast finns några tillsvidareanställningar alls inom området. Dansområdet behövde dessutom allmänt sett stärkas. Musikeralliansen har framför allt den stora frilanssektorn som främsta incitament. Sammanlagt får allianserna i statligt verksamhetsbidrag . Vi föreslår i avsnitt 13.1.1 en 40För 2008: . SOU 2009:16 Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering sammanslagning av de tre allianserna till en gemensam scen- konstallians. 1978 träffades ett avtal mellan staten och berörda konstnärsorgani- sationer om utställningsersättning inom den statliga sektorn. Syftet var att ge bild- och formkonstnärer ekonomisk kompensation när deras verk lånas in till utställningar arrangerade av t.ex. statliga museer. vidgades den till att omfatta även utställ- ningar som anordnades av t.ex. konstbildande organisationer. I en översyn av utställningsersättningen, som gjordes av , konstaterades stora brister och att inte ens statens egna myndigheter tillämpade den, utan hänvisade till särskilda avtal direkt med konstnärerna. Följden blev bl.a. att fick ett regeringsuppdrag att förhandla fram ett nytt avtal om utställningsersättningen i stället för det som sagts upp 2005. redovisade uppdraget till regeringen , regeringen godkände det och det gäller . Avtalet omfattar statligt ägda institutioner och garanterar konstnärerna högre ersättning för det arbete de lägger ned i samband med utställningar. I syfte att följa upp och utvärdera hur det nya avtalet fungerar finns en av parterna gemensamt tillsatt referensgrupp som har tillgång till de avtal som träffas mellan konstnär och arrangör.41 Vår utredning har inte haft i uppdrag att särskilt ta upp frågor om upphovsrätt. Dessa frågor är dock givetvis av stor vikt för konstnärernas inkomster. I kapitel 17 föreslår vi en myndighet för konstarterna som vi menar bör kunna bevaka det kulturpolitiska intresset inom upphovsrättsområdet. 41 För mer information och tillgång till det kompletta avtalet – se webbplats Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering. Det finns ett antal nyckelfrågor inom konstnärspolitiken som hänger samman och som knappast går att lösa. Det är först och främst den eviga frågan om hur många konstnärer det goda sam- hället behöver för att förverkliga sina kulturpolitiska visioner. Detta aktualiserar i sin tur problemet om den lika eviga obalansen mellan tillgång på konstnärer och efterfrågan av deras tjänster. Och för de konstnärer som anlitas – vilka riktlinjer ska de offentliga institutionerna ha upp för att ersätta dem för deras arbete? Ovan berör vi den sistnämnda frågan genom att referera en färsk undersökning av konstnärernas inkomstförhållanden. Vi kan konstatera att situationen är långt ifrån tillfredsställande. Bild- och formkonstnärer har åtminstone tills inte fått ersättning enligt de avtal som finns ens av statens egna institutioner. Tonsättare, som anlitas för ett beställningsverk, måste lita till särskilda stipendier för att klara försörjningen de komponerar. Dansare, koreografer och skådespelare inom det fria kulturlivet har långt ifrån rimliga ersätt- ningsnivåer. Frilansmusiker framträder för en spottstyver. Exemplen kan mångfaldigas. Detta är i grunden oacceptabelt. De konstnärer som anlitas inom ramen för den offentliga kulturpolitiken måste få ersättning som ligger på en rimlig nivå i relation till deras arbetsinsatser. Detta är ett ansvar som alla parter måste ta: kulturpolitiker, institutionschefer, arrangörer och konstnärernas egna organisa- tioner. gäller det som formulerades av kultur- utredning och som senare fastställdes av – att de profes- sionella konstnärerna ska kunna basera sin försörjning på ersätt- ning för utfört konstnärligt arbete. I samtliga mer omfattande utredningar som gjorts om den nationella konstnärspolitiken har konstaterats att konstnärernas villkor förbättras främst genom att förstärkningar av indirekta stöd. Det syftar bl.a. på att en marknad bör tillskapas genom subventioner till t.ex. arrangörer, organisationer och grupper i form av arrangörsstöd, utvecklingsbidrag och turnébidrag. Det kan också gälla insatser i form av t.ex. förmånliga lån och investeringsstöd. Många av de frågor som nämns ovan är som sagt svårlösta systemfrågor som antingen kräver lösningar i ett bredare samman- hang eller utredningar i särskild ordning. Vi har inte inom ramen för vårt uppdrag haft möjlighet att närmare behandla dessa frågor. Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering Vi har dock lagt fram flera förslag som vi bedömer gynnar konstnärernas möjligheter till arbetstillfällen och att leva på sitt arbete. Utöver de förslag och bedömningar som vi presenterar tidigare i detta kapitel rörande centralt fördelade stöd, orkesterfrågor och behovet av en ny aktör som på motsvarande sätt som Stiftelsen kan utgöra ett alternativ till etablerade stödord- ningar är det emellertid vår bedömning att flera av de förslag som presenteras i betänkandet som helhet får positiva effekter för konstnärernas villkor. Det gäller den nya modellen för fördelning av statliga medel till den regionala nivån (portföljmodellen), insatser för att utveckla frågor om entreprenörskap för konstnärer, inriktningen av kulturpolitik som en s.k. aspektpolitik och en ny förvaltnings- struktur. När det gäller den föreslagna portföljmodellen bedömer vi att kulturområdet och kulturpolitiken genom denna ges förutsätt- ningar att utvecklas och stärkas såväl regionalt som lokalt. Detta bör borde öka såväl arbetstillfällena som inflytandet för konstnärer. Detsamma gäller förslagen om kulturpolitiken som en s.k. aspektpolitik. Inom området för frågor om entreprenörskap och vidgad arbetsmarknad föreslås bl.a. att ett nationellt program för kreativa och kulturella näringar inrättas inom ramen för samarbetet mellan och Myndigheten för tillväxtpolitiska utvärderingar och analyser. I samband med detta betonar vi vikten av att såväl statliga myndigheter som andra statliga aktörer som arbetar med näringslivsfrämjande frågor, ökar sin kompetens och kunskap om kulturföretagande och dess entreprenörer. Konstnärs- och hantverksutbildningar föreslås få en ökad inriktning mot entreprenörskap och företagande. Aktörer både inom kulturområdet och inom näringslivet bör dessutom ges i uppdrag att utveckla mötesplatser för kulturföretagare samt att uppmuntra och stödja s.k. inkubatorsverksamhet. I förslagen om en ny förvaltningsstruktur ingår bl.a. förslag till en myndighet för konstarterna. I denna samlas bidragsgivning inom scenkonst-, musik-, litteratur- samt bild- och formområdena och den stöd- och stipendiefördelning som hanteras av bl.a. och Författarfonden. Detta gör att de konst- närspolitiska frågorna – dit konstnärernas arbetsmarknadsfrågor räknas – enligt vår uppfattning får en större kulturpolitisk tyngd. Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering. Organisationen medger också en mer flexibel bidragsfördelning som på ett bättre sätt än kan svara mot de behov som finns inom olika delar av kulturområdet. Syftet med den föreslagna myndigheten för samtid, historia och livsmiljö är att såväl konsten som kulturarvet i högre omfattning bör involveras i samhällsutvecklingen. Vår bedömning är att kulturområdets möjligheter till deltagande och genomslag i sam- hällsprocesser därigenom bör öka. På så sätt bör också nya utkomstmöjligheter för konstnärer kunna uppstå. Medel som frigörs genom omorganisationen av Rikskonserters verksamhet och som i övrigt inte intecknas bör enligt vår bedömning ingå i de medel som fördelas av den föreslagna myndigheten för konstarterna. 13.8Vissa frågor om sponsring, donationer och villkoren för enskild finansiering av kulturområdet Vår bedömning: Det behövs en reell ökning av enskild finansiering som komplement till den offentliga finansieringen av kulturverksamheter. Starka skäl talar för att en förändring av befintliga regler i inkomstskattelagen bör göras. Ytterligare förbättrade möjligheter för kulturverksamheter att få rådgivning och information från i skattefrågor bör eftersträvas. I direktiven till vårt utredningsuppdrag sägs att betydelsen och nödvändigheten av finansiering från andra källor än den offentliga sektorn måste bejakas. Det hänvisas till att när utrymmet för ökad skattefinansiering varit begränsat har det inneburit att kulturområdet saknat expansionsutrymme. Det framgår vidare att kulturens förankring i samhällets och kulturens frihet bäst värnas när den baseras på stöd från många olika källor. Vårt uppdrag i denna del innebär att vi ska – genom bl.a. internationella jämförelser – finna goda exempel att dra lärdom av. Av direktiven framgår tydligt att vi inte ska lämna förslag till ändringar i den Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering svenska beskattningen och inte heller ska behandla frågor avseende svensk beskattning. Vi lämnar därför inget förslag i dessa delar, men eftersom vi har i uppdrag att se närmare på kulturlivets finansiering i vid mening ges här en samlad bild av villkoren för detta. Vi kommer i det följande att ta upp vissa frågor kring avdragsrätt för sponsring och donationer, avskrivningsrätt för inköp av konst, vissa frågor som berör momsområdet och frågan om beskattning av traktamenteser- sättning. Tyngdpunkten ligger på frågan om avdragsrätt för spons- ring och för donationer. Inom ramen för vårt utredningsarbete har vi, i samarbete med , anordnat tre seminarier om framför allt sponsring och gåvor. Vid seminarierna deltog företrädare för kulturlivet, för myndigheter och institutioner på kulturområdet samt för näringslivet. Nedan återges några av de synpunkter som framfördes vid seminarierna. är i västvärlden relativt unikt i sitt synsätt på sponsring och gåvor. I många andra länder accepteras och stimuleras privat- personer och företag att avsätta medel till att finansiera allmännyttiga verksamheter, t.ex. kultur. Detta trots att statens skatteintäkter kan bli lidande. I dessa länder får samhällsnyttan överväga statens förlorade intäkter. Den nuvarande svenska synen är närmast den motsatta. Att skattelättnader leder till minskade skatteintäkter har i bl.a. använts som argument för att avslå motioner rörande sponsring. Det är också en grundmurad uppfattning att samhällets stöd till allmännyttiga ändamål ska hanteras av välfärdsstaten och att en årlig och samlad prövning av stödet bör göras i samband med budgetberedningen. Med ett sådant synsätt blir aktiviteter som gåvor och sponsring snarare att betrakta som skadliga för välfärds- bygget. I sätter vi ofta likhetstecken mellan staten och samhället. Den civila sektorn – ideella organisationer, folkrörelser och liknande – kompletterar staten som en allmännyttig aktör medan markanden och dess aktörer i många avseenden betraktas som det allmännas motsats. I korthet kan sägas att privat finansiering av samhällsnyttiga aktiviteter som kultur ofta setts med skepsis. Vi i utredningen menar att det är angeläget att ändra på det synsättet. Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering. Åsikter för och mot att underlätta enskild finansiering genom ökade skatteincitament rörande sponsring och avdrag för gåvor Olika röster har hörts i frågan om fördelar respektive nackdelar med att underlätta för sponsring av och gåvor till bl.a. kulturverk- samheter. Efter de seminarier, samtal och diskussioner som vi haft med ett flertal representanter för både företags- och kultursfären har följande generella bild framkommit. Det är både möjligt och önskvärt att förtydliga och förenkla lag- stiftningen gällande avdrag för sponsring. Det skulle framför allt innebära en anpassning till internationella förhållanden och en justering av synen på association och imageskapande verksamhet inom dagens företagande. Den invändning som framförts är att en förändrad lagstiftning för avdrag för sponsring kanske inte har den kraft och skulle ge den resurstilldelning till kultursektorn som är önskvärd. Frågor rörande avdragsrätt för gåvor ses dock ofta på ett annat sätt. Att öppna för skatteavdrag för gåvor till vissa ändamål skulle mer radikalt ändra på vår nuvarande välfärdsmodell och synen på välgörenhet. Kanske skulle det – av ideologiska skäl – kunna inne- bära en misstro och ett ifrågasättande av vårt nuvarande samhälls- system. Vi har dock uppfattat att det från företagshåll framförts att det är just här som de stora ekonomiska möjligheterna finns. En genomgående uppfattning – både bland företrädare för näringslivet och kultursektorn - är att en möjlighet till avdrag för gåvor antagligen skulle generera mer medel till konst och kultur än lag- ändringar gällande avdrag för sponsring. Kort om begreppen sponsring och gåvor Vad är då sponsring och vad ingår i begreppet? Vissa ser det som en välgörenhetsåtgärd ämnad att stimulera allmännyttig verksamhet där sponsorns egennytta är underordnad. Andra – och det får sägas vara den allmänt accepterade åsikten som även kommer till uttryck i rättstillämpningen – är att aktiviteten är till för ömsesidig . Det kan noteras att begreppet sponsring inte förekommer i den svenska skattelagstiftningen. I inkomstskattelagen (1999:1229) beskrivs rätten till avdrag för utgifter för att förvärva och bibehålla Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering I dagligt tal används begreppet sponsring som en sam- lingsbeteckning för ekonomiska bidrag från företag till idrott, kultur eller annan allmännyttig verksamhet. Det finns inte något för alla förhållanden enhetligt gåvobegrepp. Alla former av gåvor torde dock kännetecknas av att tre rekvisit är för handen, nämligen förmögenhetsöverföring, frivillighet och gåvoavsikt. Enligt inkomstskattelagen råder ett uttryckligt avdragsförbud när det gäller gåvor. används begreppet donationer i stället för gåvor. Eftersom det i inkomst- skattelagen är begreppet gåvor som används har vi valt att genom- gående använda oss av det begreppet. Att definiera sponsring är som att försöka harpunera en fjäril i styv kuling