sou · GXB315 · 2010-01-01 00:00:00 — Utredningen bedömer att det på de publika och pedagogiska fälten finns både behov och intresse av samordnat stöd till erfarenhetsutbyte och metodutveckling. Det publika arbetet är centralt för museernas verksamhet. Någon arbetsgrupp eller motsvarande tillsattes ändå inte för detta fält, detta av två skäl. För det första var det svårt att se hur det publika arbetet under den korta utredningstiden skulle kunna tillföras meningsfulla samordningsinsatser. Förhållningssättet till besökare och andra användare är ju vid varje museum intimt förknippat med dess inriktning, omland, expertis, publik, samlingar och andra förutsättningar. För det andra ville utredningen betrakta den publika dimensionen som en aspekt i samtliga projekt och arbetsområden. Det var för Utredningen mer betydelsefullt att belysa frågeställningar kring publik och pedagogik i hela arbetet, än att särbehandla dem i en egen grupp. På det viset har utredningen kunnat föra fram frågan om publika gränssnitt i projektet , om ökad publik Samordningsprojekt inriktade mot museernas kärnverksamhet tillgänglighet inom låneprojektet, och om publika magasin och visningsmöjligheter i magasinsprojektet. Med publika och pedagogiska perspektiv avses här museernas hela förhållningssätt till besökare och övrig allmänhet. Begreppet museipedagogik har ofta tolkats som en exklusivt barn- eller skolinriktad verksamhet, men ett vidgat begrepp kan i allt högre grad stödja både bredare publikarbete och livslångt lärande. Bland de många museer som tagit aktiv del i den processen finns också Riksutställningar, se vidare kapitel 5.4.2. Frågor om publikundersökningar och uppsökande verksamhet riktad mot icke-besökare är andra centrala områden där Utredningen bedömer att det finns behov och intresse av samordnad metodutveckling. En arena som också bör nämnas är webben som kontaktyta mot medborgarna. Utvecklingen där har bidragit till en allt starkare fokusering på interaktivitet, dialog och brukarstyrda aktiviteter också i det analoga arbetet. museiutredning diskuterade med stöd i bl.a. Konstutredning111 betydelsen av att bedöma den publika verksamheten inte bara i kvantitativa mått. Det fanns också ett värde, menade utredningen, i att med en mer avancerad undervisning nå mindre publikgrupper. Rekommendationen till fältet blev, tidstypiskt, att genom samarbete med fackföreningar och yrkesorganisationer forma aktiviteter anpassade till olika gruppers kulturella och sociala profiler.112 Utredningen menade vidare att det behövdes mer informationsutbyte rörande museipedagogik, systematisk bevakning av det internationella fältet m.m. och att de centrala museerna i ringa grad kunde möta det stora behovet av råd och anvisningar i pedagogiska frågor. Ansvaret kunde inte heller läggas på kommuner och andra huvudmän, menade utredningen. Bara ett statligt organ torde ha tillräcklig erfarenhet och kompetens att bedöma de frågor, som hör samman med dessa uppgifter.113 i svenska museer (Fuism) har spelat en pådrivande roll för det museipedagogiska fältets 111Konstbildning i : förslag till åtgärder för att främja svensk estetisk fostran, avgivet av konstutredning (SOU 1956:13). Betänkande av musei- och utställningssakkunniga (SOU 1973:5) s. Samordningsprojekt inriktade mot museernas kärnverksamhet Genom bl.a. konferenser, seminarier och internationella studieresor har den ideella föreningen kunnat bidra till avgörande erfarenhetsutbyte och kunskapsspridning bland verksamma i sektorn. museiutredning var bekymrad över bl.a. bristen på bredd i kompetenser inom institutionerna och de svaga fortbildningsmöjligheterna för i synnerhet publikt och pedagogiskt arbete.114 Besökarna önskade se breda synteser och tvärvetenskapliga perspektiv i utställningarna, skrev utredningen, men museerna var fortfarande präglade av akademiskt revirtänkande och för publiken svårbegriplig uppsplittring.115 Utredningen belyste vad som sågs som en obalanserad resursfördelning mellan föremålsorienterat och publikt arbete. Skolan pekades ut som en mycket viktig samarbetspart, och de nationella museernas ansvar för att nå publik i hela landet betonades. Riksutställningar föreslogs omvandlas till en mer efterfrågestyrd organisation som skulle kunna stödja lokala utställningsinitiativ att redan från början planera för turné.116 Förslagen förverkligades inte. Med början 1999 drev ett utvecklingsarbete för konst- och museipedagogik som berörde institutioner i hela landet. Efter en inledande kartläggning kunde insatserna fokuseras på kompetensutveckling och strategiskt utvecklingsarbete.117 Under projektparaplyet Museipedagogiskt forum arrangerades bl.a. seminarier och fortbildningar för att stödja en framåtsyftande utveckling. fungerade som centralt samordnande funktion, samlade och spred information i relevanta frågor och kunde förmedla kontakter på fältet. 2001–2003 avsatte regeringen öronmärkta medel för den särskilda museipedagogiska satsning som aviserats i budgetpropositionen för 2001.118 fördelades totalt , varav två tredjedelar gick till regionala museer via och en tredjedel kanaliserades direkt till två centrala museer.119 De medel fördelade till ett fyrtiotal projekt gick i huvudsak till samverkan mellan museer och utbildningsinstitutioner. Särskild vikt lades i beredningen vid hur 114Minne och bildning. Museernas uppdrag och organisation. betänkande (SOU 1994:51) s. Om museipedagogik (1999) s. 5–10. 2000/01:1. 119Historiska museet och . Samordningsprojekt inriktade mot museernas kärnverksamhet sökande museer planerat för utvärdering av insatserna. I Statens kulturråds rapport till regeringen framstår satsningen som framgångsrik i så måtto att den bl.a. bidragit till forsknings- och utvecklingsinsatser och fördjupat museernas samverkan med andra aktörer. I synnerhet de fortbildningar som på olika håll initierades i samband med satsningen bidrog enligt deltagarna till stärkt professionalism och höjd kvalitet i arbetet.120 I det aktiva, breddade och vidgade publika arbete som drivits fram på bl.a. museerna i har begreppet lärande (learning) haft en helt avgörande roll. Politiska initiativ för det livslånga lärandet har inspirerat museer att skräddarsy pedagogiska program för alla åldrar – från de minsta förskolebarnen till de äldsta pensionärerna, och gärna i generationsöverskridande samverkansprojekt. Parallellt har den brittiska regeringen drivit en aktiv kulturpolitik för social integration (social inclusion), som lockat museerna att öppna sina dörrar för grupper som ofta betecknas som marginaliserade, t.ex. interner på fängelser, immigranter i språkträning, gamla i minnesträning, kroniskt sjuka och personer med funktionshinder. Oberoende och kvalificerad utvärdering av genomförda insatser har visat goda resultat.121 En jämförelse kan vidare göras med , där en statlig utredning om lärande på museer lett till en nationell satsning på det publika fältet. 2007–2010 avsätter regeringen för en stärkt utveckling på området. Satsningen leds från Kulturarvsstyrelsen som fördelat medlen i olika (puljer) för bl.a. metodutveckling, utvärdering och publikundersökningar, forskning och utbildning inriktad på museernas publika verksamhet.122 120Genomgång av museipedagogiska insatser (, Dnr 2004/740). 121Se t.ex. rapporter från (): Inspiration, Identity, Learning - The value of museums. Evaluation of the DCMS/DfES Strategic Commissioning 1–2 (2004 resp 2007) och What did you learn at the museum today? Evaluation of the outcomes and impact of learning through the implementation of the Education Programme Delivery Plan across nine Regional Hubs (2005). Samordningsprojekt inriktade mot museernas kärnverksamhet Utredningens bedömning: Fotografiområdet är komplext och mångfasetterat. Utredningen bedömer att befintliga initiativ och verksamheter med en mer strategisk central samordning skulle kunna få bättre effekt. För en samordnad hantering av de stora utmaningar fältet står inför torde krävas en stärkt samverkan inom ABM-området. Intresse för sådan samverkan finns inom både och Kungl. Frågan utvecklas i kapitel 5.2.2. Museikoordinatorn har inte bildat någon arbetsgrupp för fotografi men däremot kallat samman verksamma från fältet till två möten. I dem har experter från tretton institutioner inom kultur- och utbildningsområdet deltagit.123 Med stöd i den diskussion som förts under mötena har kunnat konstateras att befintliga strukturer inte ger detta komplexa område det stöd som efterfrågas. Fotografin är ett område som ämnesmässigt delvis sammanfaller med arkivsektorn, men också med ett par bibliotek i landet som har stora fotografiska samlingar. Det är dessutom ett fält som i sig rymmer många av de frågor som bör ställas i varje museal praktik. Utredningen har dock valt att avgränsa sitt intresse till bevarande på svenska museer av fotografiska samlingar och tillgänglighet till fotografiskt material, oavsett genre och datering. Avgörande för fältet är att få fram ett fungerande samspel mellan de redan befintliga aktörer som visat engagemang för frågan. De nationella initiativ som tagits till nätverksbildning av museum m.fl. (2002), liksom till bevarandeplan (1999) och fotografregister (2008) av bör i långsiktig samverkan kunna utvecklas på ett mer fruktbart sätt än . De minnesinstitutioner som förvaltar fotografiska samlingar står inför stora utmaningar både i den digitala världen och i den analoga. 123 Vid mötena deltog representanter från Arbetets museum, museer, , Kungl. , Livrustkammaren och med , museer, , /, , , , och . Samordningsprojekt inriktade mot museernas kärnverksamhet Vad gäller analoga bevarandefrågor ställer det fotografiska materialet särskilda krav på fysisk hantering; konservering, restaurering, arkivering och magasinering måste avpassas i enlighet med dessa. Magasins- och vårdfrågorna har av Utredningen i huvudsak behandlats inom ramen för utredningens magasinsprojekt, se kapitel 2.2. Vid fotografimötena har emellertid särskilt framhållits behovet av dels klimatiserade glasplåtsarkiv, dels en kartläggning av landets fotografiska samlingar och deras fysiska status. De digitala bevarandefrågorna rör digitalt fotografi men också digitalisering av andra (äldre) typer av fotografiskt material. En central fråga är på det området det uttalade behovet av gemensamma standarder för bl.a. hanteringen av masterbilder och metadata. Andra viktiga aspekter rör det långsiktiga digitala bevarandet, som berörts ovan i kapitel 2.1, och den digitala dokumentationen av bilder och upphovsmän. På bevarandeområdet finns goda skäl att dra nytta av erfarenheter från bl.a. arkiv och bibliotek, såväl inom som utom landet. En viktig utmaning på området är t.ex. att ta fram tekniska standarder för format, bildupplösning och metadatataggning, anpassa dem till museisektorns behov och sprida dem brett så att alla berörda vet vad som gäller. har visat intresse för att i samverkan med museiföreträdare, i tillämpliga delar och i enlighet med sina övriga riktlinjer, stödja behövligt standardarbete för museernas fotografiska samlingar. Inom tillgänglighetsfältet faller alla frågor som rör produktion och turnering av utställningar och annat publikt arbete kring fotografi. Pedagogiskt arbete med utgångspunkt i fotografi och publik tillgång till de fysiska arkiven hör också till detta fält. Bland det som särskilt lyfts fram vid uredningens fotografimöten kan nämnas det ansvar museerna, som bildrika och lärande institutioner, har för att stödja framför allt barn och unga i deras orientering i dagens visuellt präglade samhälle. Fotografi som källa för forskning och annat kunskapsuppbyggande arbete har också betonats. En annan viktig fråga rör webbpublicering och de upphovsrättsliga problem som kan hänga samman med att göra fotografiskt Samordningsprojekt inriktade mot museernas kärnverksamhet material publikt tillgängligt. Vad gäller publiceringspolicy har frågan hanterats inom ramen för utredningens projekt (se kapitel 2.1), som på olika sätt aktualiserat behovet av ett förtydligande av lagstiftningens ramar. Fotografimötena har emellertid instämt i utredningens bedömning att landets museer borde kunna inta en djärvare hållning än , bl.a. rörande publicering av äldre material utan känd upphovsman, se vidare bilaga 5. Ytterligare utmaningar som förts fram i utredningens möten med sektorsföreträdare är de mycket resurskrävande förvärven av omfattande samlingar efter professionella fotografer. Som exempel kan nämnas , på , och , på museer. En annan aktuell fråga ligger paradoxalt i den nya mediesituation som kan ge både drastiskt fler digitala bilder och drastiskt färre (professionella) fotografier, då yrkesmän inte längre sparar icke sålda bilder som de gjorde . Fotografi på museum är ett område med en lång historia av ofta engagerade men temporära och otillräckligt samordnade initiativ. Den första framställan om ett fotografiskt museum ska ha gjorts 1897 och sedan har ansatserna avlöst varandra. uppvaktade kulturministern med en ny begäran om samlad utredning av fotografiområdet.124 Över tid har många lösningar prövats för att inom museifältet samordna och kanalisera ansvar och mandat för fotografin. Moderna museets avdelning för fotografi (det så kallade ) hade –1994 en förhållandevis självständig ställning i förhållande till modermuseet. På fanns 1984–1987 en särskild fotokonsulenttjänst och står värd för som gjort viktiga insatser bl.a. rörande bevarandefrågor och upphovsmannaregister. 124 SFF kräver utredning om ansvaret för fotografin i . Samordningsprojekt inriktade mot museernas kärnverksamhet På området finns dessutom ett brett intresse även utanför den egentliga museisektorn, och många parallella initiativ och nätverk riktade i synnerhet mot det publika arbetet. Många av dessa aktörer – men inte alla – samverkar inom Nationellt nätverk för dokumentär fotografi. Nätverket initierades av museum m. fl. och syftar främst till att stödja förnyelse, utveckling och ökad förmedling inom området, bland annat genom samarbetsprojekt av olika slag.125 Andra centrala aktörer på fältet är fotografernas intresseorganisationer, främst fotografers förbund (SFF) som tydligt uttryckt sitt intresse för strategiska samråd med museisektorn bl.a. rörande upphovsrättsskyddet. En jämförelse kan göras med som visar hur redan befintliga resurser kunnat optimeras genom samordning. ABM-utvikling, Nasjonalbiblioteket, norska och Preus museum i Horten (tidigare Norsk museum for fotografi) har alla fotografiska samlingar och/eller nationellt delansvar på området. De inledde 2004 ett samarbete med att ta fram en nationell strategi för bevarande av fotografi. Dessa nationella aktörer har etablerat en uttalad konsensus kring sin inbördes ansvarsfördelning rörande fältet funksjonsmotivert bruksfotografi bevart som historiske dokumenter og kildemateriale.126 Ett centralt fotoråd prövar vilka fotografiska samlingar som är av nationellt intresse och särskilt skyddsvärda. Genom klara mandat och bred samordning har institutionerna i samverkan kunnat presentera bl.a. en nationell bevarandeplan för fotografi, ett samlat fotografregister och en rad stödjande standarder för bl.a. urval och katalogisering av fotografi.127 125Ett nationellt nätverk för fotografi med dokumentär inriktning, projektbeskrivning 2004. 126Ut av mörkerommet, forvaltning av kulturhistorisk fotografi i (2006:34) s. 10 och s. 127Standard for fotokatalogisering (ABM-utvikling 2008:44) respektive Viktig og vakkert. Utvalgskriterier for fotografi (ABM-utvikling 2008:51). 3Frågor som särskilt berör centralmuseerna Utredningen har genomfört två projekt där centralmuseernas arbete och villkor särskilt behandlats. Det ena projektet handlar om centralmuseernas administration och det andra tar upp frågan om vissa centralmuseers hyressituation. Trots att flera centralmuseer har kommit långt med effektiviseringsarbetet internt inom det administrativa området bedömer utredningen att man i ett längre perspektiv skulle kunna spara genom att införa gemensamma administrativa lösningar. Resurser skulle därmed kunna frigöras för museernas kärnverksamhet. Ett utvecklat samarbete i administrativa frågor centralmuseerna emellan skulle även kunna leda till minskad sårbarhet och höjd kvalitet i den administrativa verksamheten. kan utredningen konstatera att det i ett inledningsskede kan finnas behov av ett tillskott av resurser för att kunna genomföra förändringar som kan innebära besparingar. Utredningen presenterar sina förslag vad gäller centralmuseernas administration i avsnitt 5.7.1 Frågor som särskilt berör centralmuseerna 3.1.1Kartläggning av centralmuseernas administration och stödtjänster Av direktivet till Museikoordinatorns utredning framgår att utredaren i dialog med berörda parter ska pröva olika former för ökad samverkan, exempelvis beträffande museernas administration, i syfte att frigöra resurser för museernas kärnverksamhet (se bilaga 1). Med utgångspunkt i direktivet har utredningen genomfört en kartläggning med stöd av (). Kartläggningen och en analys av denna återfinns i utredningens bilaga 12. Syftet med kartläggningen har varit att undersöka vilka möjligheter till samverkan som finns bland centralmuseerna samt ytterligare några kulturmyndigheter vad gäller administration och verksamhetsstöd.1 Kartläggningen har även syftat till att undersöka i vilken mån det finns besparingar att göra genom effektiviseringar. Utredningen bedömer att det är angeläget att genomföra insatser för att minska sårbarheten, höja kvalitetens och där det finns möjlighet effektivisera museernas administrativa verksamhet för att frigöra resurser som kan komma kärnverksamheten till nytta. Kartläggningen visar att kostnaderna för de studerade organisationernas administration sammanlagt uppgick till . 176 miljoner av denna summa utgjordes av administrationskostnaderna vid de institutioner som bedriver sin verksamhet i myndighetsform. Motsvarande belopp för de institutioner som är stiftelser var 107 miljoner kronor.2 Mot bakgrund av de generella antaganden gör vad gäller potentiella besparingar vid samordning och 1De institutioner som kartlagts är följande: Arbetets museum, , Forum för levande historia, Livrustkammaren och med Stiftelsen , , med , , Riksutställningar, , , , Statens maritima museer, Statens musiksamlingar, samt Statens museer för världskultur. I det följande kommer begreppet centralmuseer för enkelhetens skull att användas som samlingsnamn för hela gruppen. 2Nordiska museet ingår inte i denna beräkning. uppbär statsanslag som för uppgår till . har vid sitt sammanträde beslutat att inte medverka i utredningens kartläggning av centralmuseernas administration och stödfunktioner med hänvisning till att museets verksamhet bedrivs i stiftelseform. ledning har meddelat utredningen beslutet i dokument Dnr. A 10-243/07. Frågor som särskilt berör centralmuseerna koncentration av administrativ verksamhet i gemensamma lösningar3 bedömer utredningen att man i ett längre perspektiv skulle kunna spara åtminstone av denna kostnad genom effektiviseringar. Detta motsvarar en besparing på , beroende på om de centralmuseer som är stiftelser inkluderas eller inte (se vidare bilaga 12). Effektiviseringar skulle i första hand kunna uppnås inom så kallade volymtjänster som ekonomi- och lönehantering samt grundläggande IT-stöd genom att de personella resurserna gemensamt skulle kunna användas mer effektivt och genom att införa förbättrade gemensamma standardiserade datasystem. Även om det finns möjlighet till effektiviseringar kan utredningen konstatera att flera centralmuseer redan är förhållandevis kostnadseffektiva och har kommit långt i ett så kallat lean-production-perspektiv. Lean-production innebär bl.a. att en anställd kan ha flera arbetsuppgifter inom sin tjänst. Exempelvis kan den som handlägger löner på sin övriga arbetstid även stå i museibutiken eller sköta arkivet. Detta är ur det enskilda museets perspektiv rationellt och effektivt då kostnaderna för verksamheten kan hållas nere. innebär de små marginalerna vad gäller kapaciteten inom en viss funktion att delar av det administrativa stödet vid flera museer är sårbart då det saknas personal som tillfälligt kan ta över uppgifter som t.ex. löneutbetalningar och IT-stöd om den person som har huvudansvar för dessa uppgifter blir sjuk eller slutar. Denna sårbarhet bedöms kunna minska om centralmuseerna skulle tillämpa gemensamma administrativa lösningar inom vissa områden. Ett påtagligt intryck är att det finns betydande skillnader i förutsättningarna för de olika centralmuseerna och de övriga kulturinstitutioner som ingår i undersökningen att bedriva sin administrativa verksamhet. Förenklat uttryckt kan man hävda att varje institution valt att arbeta med de administrativa och stödjande frågorna på olika sätt. Utredningen konstaterar att det finns centralmuseer som är mycket kostnadseffektiva och det finns de som inte kan anses vara det. 3 Beräkningarna rör i första hand löne- och fakturahantering samt grundläggande IT-stöd. Frågor som särskilt berör centralmuseerna 3.1.3På sikt lönsamt att samla enskilt små resurser Små resurser gör samarbete angeläget Av kartläggningen framgår att flera institutioner har låga kostnader för vissa administrativa funktioner. Detta kan vara ett tecken på hög effektivitet, men kan också återspegla en resursbrist som medför att institutionerna avstår från att genomföra väsentliga satsningar i verksamheten. Utredningen kan konstatera att centralmuseerna i flera fall har en ansträngd ekonomi. Under en följd av år har museernas ekonomi successivt blivit alltmer ansträngd som ett resultat av bl.a. kostnadsstrukturen med en hög andel låsta resurser i form av lokalkostnader och den årliga pris- och löneomräkningen av anslagen som i sig innefattar ett krav på produktivitetsökning.För att klara finansieringen av verksamheten reducerar flera museer sin personalstyrka. I detta sammanhang spelar verksamhetens omfattning, mätt i antalet medarbetare eller tillgänglig arbetstid stor roll. Rent praktiskt gäller nämligen att ju större omfattning verksamheten har desto enklare är det att uppnå produktivitetseffekter. Omvänt kommer man när verksamheten krymper till slut till en punkt där det är möjligt att uppnå högre effektivitet. Mot denna bakgrund är det är angeläget att centralmuseerna genom samarbete och samordning av enskilt små resurser förbättrar förutsättningarna att arbeta för en minskad sårbarhet. Initiala merkostnader vid förändringsarbete Det föreligger en risk att ett förändringsarbete i riktning mot en koncentration av i första hand de aktuella institutionernas så kallade volymtjänster i form av löne- och fakturahantering samt grundläggande IT-stöd i gemensamma lösningar i en övergångsfas skulle medföra stora kostnader, kanske till och med så stora att de skulle komma att överstiga de vinster man avser att uppnå. En omständighet att beakta är således att i princip all form av administrativ effektivisering ställer krav på att det finns medel att investera. Kostnadsreduktioner och/eller kvalitetshöjningar uppstår först efter att dessa investeringar varit i drift . Enkelt uttryckt kan man säga att man för att kunna spara måste ha tillgång till investeringsmedel eftersom det under förändringsskedet till en början blir dyrare. Frågor som särskilt berör centralmuseerna kan utredningen konstatera att samarbete kring mer kvalitativa stödfunktioner som exempelvis arbetet kring personalstrategiska frågor eller samverkan kring inköp och upphandling inte med nödvändighet skulle medföra ökade initialkostnader. De samlade kostnaderna för staten kan minskas Utredningen menar att utgifterna skulle bli lägre totalt sett för staten om gemensamma administrativa lösningar infördes för centralmuseerna. kan utredningen konstatera att förändringar som innebär koncentration av en viss funktion riskerar att falla olika ut för de enskilda institutionerna. De flesta centralmuseer skulle få sänkta kostnader men några skulle förlora ekonomiskt på en förändring (se vidare bilaga 12).