sou · GYB32 · 2010-01-28 00:00:00 — United Nations Commission on International Trade (UNCITRAL) har publicerat en lagstiftningsguide för insolvensrätt (on Insolvency ) i syfte att uppmuntra införandet av en effektiv insolvenslagstiftning på nationell nivå. Generellt sett anges i guiden att en sådan lagstiftning måste tillgodose intressena hos ett stort antal aktörer och erbjuda förut- sägbarhet för dessa aktörer i syfte att gynna ekonomisk stabilitet och tillväxt. Jag kommer närmare att beröra lagstiftningsguiden under avsnitt 5.4.1.5, samt i mina överväganden rörande s.k. bolagsfrågor i en rekonstruktionsplan (avsnitt 9.7.4.3). Genom lagen om företagsrekonstruktion (FRekL), som trädde 1996, infördes möjligheten i svensk rätt för en företagare att under ordnade former och under kontroll av domstol och en utomstående aktör – rekonstruktören – genomföra en rekonstruk- tion av företaget utan att behöva försätta detta i konkurs och utan att ha samtliga borgenärers samtycke. Av olika anledningar har lagen om företagsrekonstruktion inte levt upp till de förhoppningar som fanns när lagen trädde i kraft. Institutet företagsrekonstruk- tion synes vara underutnyttjat och en stor andel av de gälde- närer som ansöker om företagsrekonstruktion misslyckas i sitt försök och försätts sedermera i konkurs i stället. Detta innebär i sin tur ofta att värden går till spillo och att borgenärernas förluster blir större än vad som hade varit fallet om gäldenären hade gått i konkurs direkt. En väsentlig del av kritiken mot företagsrekon- struktion som företeelse går ut på den bristande samordning som finns mellan konkurslagen (KL) och lagen om företagsrekonstruk- tion. Jag kommer närmare att redogöra för kritiken i avsnitt 5.3. En ny svensk insolvenslagstiftning Det materiella innehållet i respektive lag kommer att redovisas under övervägandena i kapitel 7. Formuleringarna i direktiven till denna utredning bör enligt min uppfattning tolkas som att det anses att företagsrekonstruktion i och för sig fyller en viktig funktion om den utnyttjas på rätt sätt. Jag har ingen anledning att här anföra någon annan uppfattning. Dock fram- står det som nödvändigt att förutsättningarna för en sådan rekon- struktion väsentligt förbättras. En effektiv och slagkraftig insolvenslagstiftning, som erbjuder verktyg med vilka ineffektiva företag snabbt kan sorteras ut från marknaden utan större kostnader eller förluster för övriga aktörer kan, som nämndes inledningsvis, främja utvecklingen och under- lätta för nyföretagande. Rapporter i media om statistik rörande antalet konkurser framförs ibland som en termometer på kon- junkturen. Lågkonjunktur anses frambringa ett högre antal kon- kurser än högkonjunktur. Även om konjunkturen i viss mån kan antas ha en påverkan i detta avseende bör man enligt min upp- fattning hålla i minnet att antalet konkurser i ett samhälle aldrig bör ges en självständig betydelse. Det får tvärtom anses känne- tecknande för en sund ekonomi att icke livsdugliga företag sorteras ut. Insolvensrätten bör emellertid vara uppbyggd på ett sådant sätt att den främjar en sund konkurrens. Detta gynnar i sin tur både näringslivet, konsumenterna och samhället i stort. Insolvensrätten är med andra ord en central lagstiftning i varje lands rättsordning. Jag kommer i avsnitt 5 att närmare utveckla de huvudlinjer som en sådan lagstiftning bör bygga på och vad syftet med lagstiftningen bör vara. Redan här kan emellertid nämnas att den behöver vara tydlig, förutsägbar och enhetlig för alla sorters insolvensförfaranden. Företagande är ett risktagande och det måste, som anförs i direktiven, finnas en balans mellan å ena sidan att främja risktagande och acceptera misslyckande och å andra sidan att motverka en snedvriden konkurrens och illojala beteenden. För att uppfylla de mål som formulerats i Lissabon-strategin och i UNCITRAL:s lagstiftningsguide bör insolvenslagstiftningen kon- strueras så att den uppmuntrar nyföretagande, underlättar för före- tagare att starta ett nytt företag efter en ärlig konkurs samt möjlig- gör för insolventa företag att snabbt och till låg kostnad rekon- strueras, eller avvecklas så att resurserna kan överföras till en effek- tivare användning. När syftet med insolvenslagstiftningen diskuteras måste eventuella målkonflikter mellan olika intressenter analyseras och värderas. En ny svensk insolvenslagstiftning är därvid av stort intresse att undersöka om det bör finnas andra vägar för borgenärerna att minimera sina förluster till följd av en in- solvenssituation hos en gäldenär än vad dagens lagstiftning erbjuder. Enligt gällande rätt kan en borgenär endast få bifall till sin ansökan om inledande av företagsrekonstruktion beträffande en gäldenär om denne medger ansökningen. Direktiven talar, som en av mina huvuduppgifter, om att lägga förslag till hur insolvensrätten kan samordnas för att göras mer effektiv. Lagstiftningen bör därvid formuleras och samordnas på ett sådant sätt att den blir neutral för användarna. Huruvida gäldenären avvecklas eller rekonstrueras bör således beslutas utifrån förutsätt- ningarna i det enskilda fallet, varvid det övergripande målet för insolvensrätten bör beaktas. Avgörande för denna bedömning bör inte vara enskilda aktörers subjektiva uppfattning. Överväganden bör också göras i vad mån kostnadsaspekten bör få bli avgörande i enskilda fall. Samhällsekonomiskt kan exempelvis en snabb avveck- ling eller kanske försäljning av verksamheten vara mer effektiv än en rekonstruktion som drar ut . Jag anser att en sådan effektivisering kan optimeras genom att konkurslagen och lagen om företagsrekonstruktion förs samman i en samlad insolvenslagstiftning. Mina argument för detta ställnings- tagande kommer att redovisas i avsnitt 5.6.1. Sammanfattningsvis är det min uppfattning att stora vinster kan göras om den svenska insolvenslagstiftningen kan konstrueras utifrån den vision som tecknats ovan. En insolvenslagstiftning som känne- tecknas av en mer positiv attityd kring gäldenärer med ekonomiska svårigheter och som erbjuder en mer konstruktiv miljö för samtliga aktörer kommer i större utsträckning än dagens lagstiftning att bi- dra till förbättrade förutsättningar för entreprenörskap och före- tagande. 3Konkurslagen och lagen om företagsrekonstruktion – gällande rätt och historik Den svenska insolvensrätten innehåller i huvudsak två alter- förfaranden för företag med betalningssvårigheter, nämligen konkurs och företagsrekonstruktion. Dessa båda förfaranden reg- leras i konkurslagen (1987:672) och lagen (1996:764) om företags- rekonstruktion. Framställningen nedan avser att teckna en bild av bakgrunden till och systematiken i dessa båda lagar. Jag kommer också kort att beröra pågående lagstiftningsarbete på området. Det materiella innehållet i respektive lag kommer att redovisas i de olika delarna av kapitel 7. Gäldenärer som inte är näringsidkare kan bli föremål för in- solvensförfaranden enligt konkurslagen eller skuldsaneringslagen (2006:548). I mitt delbetänkande Vägen tillbaka för överskuldsatta (SOU 2008:82) lämnades förslag till ändringar i skuldsaneringslagen. Denna lagstiftning kommer inte att beröras i det följande. 3.1Konkurslagen (1987:672) är avsett att användas för att under samordnade former tillfredsställa ett helt borgenärskollektivs anspråk på en en- skild gäldenär. Gäldenären kan vara antingen en fysisk eller juridisk person. En konkurs syftar i huvudsak till att avveckla gäldenärens verk- samhet, realisera hans tillgångar och fördela överskottet bland borge- närerna. Är gäldenären en juridisk person innebär konkursen att bolaget likvideras. Likvidation kan även ske på frivillig väg och som tvångslikvidation med stöd av aktiebolagslagen. Konkurslagen och lagen om företagsrekonstruktion Konkurs innebär således att en gäldenärs samtliga tillgångar, med undantag för sådan egendom som omfattas av de s.k. beneficieregler- na och viss annan egendom, tas i anspråk för att täcka gäldenärens förfallna skulder. Tillgångarna förvaltas i ett konkursbo. Konkurslagen består av 17 kapitel och innehåller inledande be- stämmelser i första kapitlet samt bestämmelser om konkursansökan och konkursbeslut m.m. (2 kap.), verkningar av konkurs (3 kap.), återvinning till konkursbo (4 kap.), fordringar i konkurs (5 kap.), gäldenärens skyldigheter m.m. (6 kap.), förvaltning och tillsyn (7 kap.), försäljning av egendom (8 kap.), bevaknings- och anmärkningsförfarandet (9 kap.), avskrivning av konkurs (10 kap.), utdelning (11 kap.), ackord i konkurs (12 kap.), förvaltarens slutredovisning (13 kap.), konkurskostnader (14 kap.), information om beslut och åtgärder under konkurs (15 kap.), bestämmelser om handläggning och överklagande m.m. (16 kap.), och skadestånd och straff (17 kap.). konkurslag (1921:225) och den därmed sammanhängande lagstiftningen var föremål för ett antal åtgärder i syfte att reformera lagstiftningen. Bland annat infördes en ny ackordslag (1970:847) och en särskild förmånsrätts- lag (1970:979), vilket föranledde förändringar även i konkurslagen. föreslog konkurslagskommittén (Ju 1971:06) nya regler för konkursförvaltningen och tillsynen över denna, vilket föranledde att det tidigare gällande systemet med s.k. fattigkon- kurser slopades och ersattes med en ny ordning för handläggning av de mindre konkurserna. förändrades tillsynen över kon- kursförvaltningen på så sätt att denna uppgift övertogs av en särskild tillsynsmyndighet, som organisatoriskt knöts till Kronofogdemyndig- heten. Reformarbetet kulminerade med ikraftträdandet av den konkurs- lag (1987:672) som alltjämt gäller i svensk rätt. Trots de ovan nämnda förändringarna under framför allt hade konkurs- Konkurslagen och lagen om företagsrekonstruktion lag behållit sin ursprungliga utformning och systematik i stort sett oförändrad. konkurslag återfinns flertalet av bestämmel- serna års lag med i princip oförändrat innehåll. Utform- ningen gjordes dock mer modern och lättillgänglig. konkurslag, som trädde i kraft , innebar dock att reglerna om konkursförfarande i vissa avseenden moderniserades. Bland nyheterna återfanns nya eller utvecklade bestämmelser om återvinning, näringsförbud och ackord samt en ny ordning för konkursförvaltningen och för tillsynen därav. Dessutom slogs de båda tidigare gällande handläggningsformerna för ordinär respektive mindre konkurs samman till ett enhetligt förfarande med i huvudsak handläggningen av mindre konkurser som förebild. Formen för handläggning av mindre konkurser hade, som ovan nämndes, tillkommit genom reform. Efter ikraftträdandet av konkurslagen har en rad andra författning- ar som har samröre med konkurshanteringen tillkommit och ändrats. Bland dessa författningar märks konkursförordningen (1987:916), förordningen (1979:972) om tillsynsavgift i konkurs, förmånsrätts- lagen (1970:979), lönegarantilagen (1992:497) och lönegarantiför- ordningen (1992:501). Särskilda bestämmelser om verkan av konkurs finns därutöver i åtskilliga lagar, inom såväl det förmögenhetsrättsliga som det associationsrättsliga området, men även inom familjerätten och successionsrätten, m.m. Konkurshanteringen och andra insolvensrättsliga spörsmål har varit föremål för ett antal statliga utredningar . Bland dessa kan nedanstående två utredningar särskilt nämnas. hade i uppdrag att utreda frågor om för- månsrätt i konkurs, lönegaranti och underlaget för företagshypo- tek. Detta arbete resulterade i huvudbetänkandet Nya förmåns- rättsregler (SOU 1999:1), med förslag till nya regler beträffande företagshypoteket, skatteförmånsrätten och löneskyddet i konkurs. Kommittén fick därefter i uppdrag att utreda huruvida gäldenären under företagsrekonstruktion borde ges en rätt att säga upp avtal . Kommittén redovisade sina överväganden i denna del i slutbetänkandet Gäldenärens avtal vid insolvensförfaranden (SOU 2001:80). Förslagen i detta betänkande avsåg huvudsakligen förändringar i lagen om företagsrekonstruktion, men även bestäm- melser i konkurslagen i fråga om konkursboets rätt till inträde i gäldenärens avtal, och i förmånsrättslagen. Förslagen i slutbetänkandet har huvudsakligen inte lett till någon lagstiftning. En närmare redogörelse över förslagen samt redovisning Konkurslagen och lagen om företagsrekonstruktion av remissinstansernas synpunkter och överväganden i frågan kom- mer att lämnas i kapitel 9. hade i uppdrag att överväga i huvudsak frågor om den offentliga konkurstillsynen och dess organisation. Ut- redningen lämnade i betänkandet Ny konkurstillsyn (SOU 2000:62) förslag till en ny offentlig konkurstillsyn. Utredningen föreslog vidare ändringar av beslutsfunktioner i konkursförfarandet, bl.a. på så vis att beslut om anordnande av bevakningsförfarande fattas av konkursförvaltaren i stället för av domstol. Utredningen föreslog också att det obligatoriska edgångssammanträdet skulle ersättas med ett bouppteckningssammanträde inför konkursförvaltaren, vid vilket gäldenären skulle skriftligen bekräfta bouppteckningens riktighet. Förslagen har inte lett till någon lagstiftning. Jag kommer i av- snitt 8.7 att lämna förslag delvis i enlighet med vad som föreslogs av . 3.2Lagen om företagsrekonstruktion (1996:764) Företagsrekonstruktion innebär att en näringsidkare som har betal- ningssvårigheter efter beslut av domstol kan få till stånd ett särskilt förfarande för att rekonstruera sin verksamhet, s.k. företagsrekon- struktion. Beslutet innebär vidare att en av rätten utsedd rekonstruk- tör ska undersöka om den verksamhet som gäldenären bedriver helt eller delvis kan fortsätta och i så fall hur detta bör ske samt om det finns förutsättningar för gäldenären att träffa en ekonomisk upp- görelse med sina borgenärer (ackord). Förfarandet är inte tillämp- ligt på vissa kreditinstitutioner, försäkringsbolag och liknande. Verk- samheter vari det allmänna har ett bestämmande inflytande har också undantagits från tillämpningsområdet. Företagsrekonstruktionsförfarandet regleras i lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion (FRekL) som trädde i kraft . Lagen består av fyra kapitel, med inledande bestämmelser (1 kap.), bestämmelser om företagsrekonstruktion i allmänhet (2 kap.), om ansökan om företagsrekonstruktion och förutsättningar för ett sådant beslut, frågor om rekonstruktören och dennes upp- gifter, gäldenärens skyldigheter, borgenärssammanträde och borge- närskommitté, exekutiva åtgärder under en företagsrekonstruk- tion, samt gäldenärens avtal och kvittning, Konkurslagen och lagen om företagsrekonstruktion bestämmelser om offentligt ackord under företagsrekonstruktion (3 kap.), samt övriga bestämmelser (4 kap.), om handläggningen av ärenden om företagsrekonstruktion, kostnader för företagsrekonstruktion, företagsrekonstruktionens upphörande, överklagande samt skade- stånd, straff m.m. Lagen om företagsrekonstruktion är i stora delar oförändrad sedan sin tillkomst. En del redaktionella ändringar har gjorts men i mate- riellt avseende har ändringar endast skett enligt följande. Nya förmånsrättsregler innebar att ändringar gjordes i bestämmelserna i 3 kap. om offentligt ackord år 20041. Vidare gjordes ändringar i be- stämmelserna om gäldenärens avtal under rekonstruktionsfasen i 2 kap. 20 § och om kvittning i 21 § samma kapitel i avsikt att genomföra och rådets direktiv /47/EG av om ställande av finansiell säkerhet (det s.k. säkerhetsdirektivet). En hänvisning till lagen (2005:1046) med kompletterande bestämmelser till insolvensförordningen inför- des i 2 kap. 1 § år 20063. Ändringarna i förmånsrättslagen med ikraft- trädande föranledde vidare ett antal ändringar även i lagen om företagsrekonstruktion4. Som framgick av redogörelsen under 3.1 ovan, har obeståndsrät- ten i varit föremål för ett omfattande reformarbete, framför allt . När det gäller förekomsten av företagsrekonstruktion som alter- nativ till konkurs i insolvenshanteringen kan, förutom vad som angavs ovan, följande nämnas. hade kommit med ett delbetänkande, Företags obestånd. Samordning av statliga åtgärder (SOU 1979:91), i vilket föreslogs bl.a. att skattemyndigheten i en obeståndssituation skulle kunna agera på ett tidigt stadium så att hän- syn skulle kunna tas till sysselsättningspolitiska, regionalpolitiska, näringspolitiska och försörjningspolitiska samhällsintressen. Vidare föreslogs inrättandet av en samrådsdelegation med företrädare för och industriverket och på en lokal nivå inrättandet av arbetsgrupper som skulle kunna arbeta med företag på obestånd. 1SFS 2003:549, prop. 2002/03:49. 2SFS 2005:198, prop. 2004/05:30. Konkurslagen och lagen om företagsrekonstruktion () kom därefter i sin rapport (SIND 1985:7) till slutsatsen att det, förutom ett konkursförfarande, fanns behov av en annan form av förfarande som syftade till att återställa livskraften av ett företag som hamnat i ekonomisk kris. Rapporten remissbehandlades och fick av remiss- instanserna ett i stort sett positivt mottagande, men föranledde aldrig någon lagstiftning. Förslag om åtgärder för att förbättra före- tagens möjligheter att rekonstrueras i en obeståndssituation togs även upp i promemorian Betalningsinställelse och rådrumsstöd m.m. (Ds A 1979:7) och i betänkandet Rådrumsstöd och handläggning av obeståndsärenden (Ds I 1981:1). Inte heller dessa förslag ledde emellertid till någon lagstiftning på området. Enligt direktiven till Insolvensutredning (dir. 1988:52) var den nya konkurslagen inte tillräcklig för att reformen av kon- kurslagstiftningen skulle kunna betraktas som fullständigt genom- förd. Mot bakgrund av den ovan nämnda rapporten från och det mottagande som den fått av remissinstanserna ansågs det finnas skäl att överväga lagstiftning av ett rekonstruktionsförfarande av det slag som åsyftades i rapporten. En förutsättning angavs vara att rekonstruktionsförfarandet endast skulle tillgripas i sådana situa- tioner där gäldenären bedrev någon form av näringsverksamhet och att olika former av samhälleligt stöd inte skulle byggas in i systemet. Det angavs också i direktiven till att den då gällande ackordslagen (1970:847) inte var ett så effektivt instru- ment för rekonstruktion av företag som man hade antagit vid den lagens tillkomst. Antalet ärenden om ackord enligt ackordslagen hade uppgått till cirka 100 stycken och det riktades kritik mot lagens bristande bestämmelser om vilka verkningar ett företags betalningsinställelse hade. Vidare hade det framförts önskemål om en förstärkning av kvalifikationerna hos den gode man som enligt ackordslagen skulle utses för att utreda gäldenärens ekonomiska situation. överlämnade sitt slutbe- tänkande Lag om företagsrekonstruktion (SOU 1992:113) till justitie- ministern. Utredningen hade lämnat delbetänkandet Skuldsaneringslag (SOU 1990:74). slutbetänkande innehöll följande huvud- punkter. Konkurslagen och lagen om företagsrekonstruktion 1.Ett nytt rekonstruktionsförfarande, företagsrekonstruktion, före- slogs som alternativ till konkurs i vissa fall. Förslaget avsågs omfatta företag som var livsdugliga eller vars verksamhet helt eller delvis kunde fortsätta i någon form. Förfarandet innebar enligt förslaget att en gäldenär som bedrev näringsverksamhet, efter betalningsinställelse och under medverkan av en av rätten utsedd administratör, sökte rekonstruera verksamheten och träffa en ekonomisk uppgörelse med sina borgenärer utan konkurs. 2.För att motverka ett överutnyttjande av lönegarantin föreslogs förändringar i förmånsrättshänseende vid konkurs så tillvida att s.k. produktiva löner, dvs. intjänad lön samt uppsägningslön driften vid företaget fortsatte, dock längst , skulle gå före företagshypotek. Detsamma skulle gälla fordringar som med administratörens samtycke uppkommit under företagsrekonstruktion som föregått konkursen. 3.Förmånsrätten för skatter och allmänna avgifter föreslogs avskaf- fad i syfte att förbättra de oprioriterade borgenärernas ställning. Återvinningsförbudet för betalningar av skatter och avgifter föreslogs upphävt. 4.Ett klarläggande föreslogs beträffande företagshypotekshavares rätt att få betalt ur egendom som trätt i stället för säkerhets- underlaget, dvs. främst medel som satts in på ett särskilt s.k. administrationskonto vid företagsrekonstruktion. Också rättsläget beträffande s.k. efterställda fordringar föreslogs bli förtydligat i lag. I betänkandet angavs bevekelsegrunderna för förslaget vara att motverka olägenheterna av den då gällande ordningen, vilken ofta innebar att rekonstruktion av en verksamhet på obestånd kom till stånd så sent att den innebar stora förluster för borgenärerna. Det framhölls särskilt av att en lyckad rekonstruktion inte enbart kom gäldenärsföretaget till godo utan även borgenärerna, som kunde fortsätta sina affärsförhållanden till det aktuella företaget. Särskilt stor nytta antogs rekonstruktionen därvidlag ha för underleverantörer och underentreprenörer, som varit beroende av gäldenärsföretaget för sin egen verksamhet. Rekon- struktion ansågs ur dessa aspekter medföra större ekonomisk nytta än vad en konkurs hade gjort. Därtill kom de samhällsekonomiska Konkurslagen och lagen om företagsrekonstruktion vinsterna som uppstod när staten som skatteborgenär slapp göra förluster i konkurser. Även om det i betänkandet angavs att det var mycket svårt att uppskatta antalet kommande företagsrekonstruktioner, förmodades antalet sådana ärenden kunna uppgå till cirka 500 stycken . Efter remissbehandling av slutbetänkande lämnade regeringen propositionen 1995/96:5 med förslag till lag om företagsrekonstruktion, som i stort överensstämde med Insolvens- utredningens förslag. I propositionen fördes fram en rad olika argument som talade för att företagsrekonstruktion borde införas i svensk lagstiftning. Det viktigaste argumentet angavs vara att det från såväl samhälls- ekonomisk som företagsekonomisk synpunkt är viktigt att ett före- tag i kris genom en omstrukturering i ett tidigt skede kan återfå livskraft innan krisen blivit så djup att en realisation av tillgångarna måste ske. Vidare ansågs det finnas behov av ett förfarande som är enklare, snabbare och mer flexibelt än konkursförfarandet, som präglas av en tämligen detaljerad reglering i en rad hänseenden. Det uppgavs finnas behov av ett förfarande som innebär att verksam- heten genom sanering kan utvecklas så att den kan leva kvar. Slutligen framfördes som argument att en del av de rekonstruk- tioner som förekommit inom konkursinstitutets ram kommit att uppfattas som stötande, nämligen s.k. bekvämlighetskonkurser. Den tidigare ägaren hade i sådana fall genom ett nytt bolag kunnat förvärva inkråmet i den tidigare rörelsen. Verksamheten hade genom konkursutbrottet rensats från gamla skulder, som i många fall inte blivit fullt ersatta, och fortsatt med det antal anställda som företa- garen ansett lämpligt. Mot denna bakgrund framstod det för rege- ringen som olämpligt att ytterligare utveckla möjligheterna till rekonstruktion genom konkurs. förslag att slopa förmånsrätten för skatter och allmänna avgifter samt återvinningsförbudet för betalningar av skatter och avgifter fick emellertid inte genomslag i propositionen. Detta ställningstagande motiverades sammanfattningsvis med hän- syn till det rådande statsfinansiella läget. Det ansågs inte komma i fråga att då genomföra förändringar i regelsystemet som kunde få påtagligt negativa konsekvenser för statsfinanserna. Jag erinrar om att mitt uppdrag enligt direktiven omfattar att lämna förslag till reglering som innebär ett slopande av återvinnings- förbudet för betalning av skatter och avgifter. Jag kommer i kapitel 11 att redogöra för mina överväganden i denna fråga. I det följande lämnas en redogörelse för lagstiftning och praxis på insolvensrättens område i ett antal andra länder. Jag vill också erinra om och hänvisa till den genomgång av internationell rätt som gjordes i delbetänkandet Vägen tillbaka för överskuldsatta (SOU 2008:82, s. 107 ff.). Där redogörs bl.a. för initiativ inom och inom Europeiska Unionen samt för den rapport från () som behandlar insolvenslagstiftningens konsekvenser för entreprenörskap.