sou · GXB316d2 · 2010-01-01 00:00:00 — Yrkes- högskoleutredningen menar att de bör styras av andra kvalitetskriterier än för att kunna fortleva. Denna bedömning grundas främst på att utbildningarna huvudsakligen avses förbereda för högskolestudier och syftar inte i första hand till att möta arbetsmarknadens behov. Enligt företrädare för kulturområdet som vi har talat med är den bedömning av arbetsmarknadsrelevansen som ska göras hos KY- utbildningarna illa anpassad till kulturområdets behov. Detta kan bero på att kulturområdets arbetsmarknad kännetecknas av omständigheter som gör det svårt att peka ut framtida arbetsgivare och vilka krav som kommer att ställas på färdigheter och kunskaper. I den mån för- sörjningsmöjligheterna på kulturområdet kan komma att öka tyder mycket på att detta kommer att ske i form av ökat egenföretagande och ett stärkt civilsamhälle (se 10.3 respektive kap. 9). Följaktligen saknas alltjämt då möjligheter att tydligt utpeka framtida arbets- givare. Däremot skulle möjligheterna till etablering på kulturom- rådet kunna förutses i större utsträckning än om kulturmyn- digheterna utökade sitt arbete med att kartlägga området. Sammantaget kan man konstatera att ett stort antal efter- gymnasiala utbildningar inriktar sig på kulturområdet och direkt eller indirekt (som i fallet med de högskoleförberedande konst- närliga utbildningarna) mot kulturområdet som arbetsmarknad. 27 SOU 2008:29. Kulturpolitiken som aspektpolitik – samspelet med andra samhällsområden Det är därför, enligt vår bedömning, viktigt att dessa utbildningar utformas med hänsyn till elevernas framtida etableringsmöjligheter på kulturområdet. Detta talar för att många konst- och kulturarvs- utbildningar utformas som yrkesutbildningar. Universiteten och högskolorna erbjuder en mängd utbild- ningar som är relevanta för kulturområdet. Dessa är i första hand konstnärliga utbildningar som t.ex. de inom teater, fri konst, dans, design och musik, samt utbildningar i ämnen inom det humanistiskt- samhällsvetenskapliga vetenskapsområdet. Medan utbildningarna i den förstnämnda kategorin kan sägas förbereda studenterna för etablering på kulturområdets arbetsmarknad är detta mindre tydligt i den senare kategorin, som är betydligt mer omfattande. Det är dock mycket vanligt att sådana kurser läses av studenter med helt annan inriktning. Den exakta omfattningen av de högskoleutbild- ningar som förbereder studenterna inför kulturområdets arbetsmark- nad är därför svårt att avgöra Detta beror inte minst på det för kulturområdet positiva för- hållandet att dessa utbildningar även förbereder studenterna för en vidare arbetsmarknad. När universitetsväsendet byggdes upp ansågs humanistisk utbildning ge en generell kompetens. Ambitionen var att förbereda studenten för att fylla varje post med heder och bemästra varje ämne.28 De kompetenser som för- värvas av t.ex. språkvetare, historiker och många andra är även gångbara i större delar av samhället än enbart på kulturområdet. Utredningens bedömning, som tar sin utgångspunkt i grundana- lysen i kap. 2 och 3, är att kulturell kompetens är någonting som kommer att efterfrågas i allt högre grad i takt med samhällets glo- balisering och kulturalisering. Tillväxten utbildningar som på ett eller annat sätt kan sägas inrikta sig på kulturområdet förefaller vara stort och sök- trycket ännu större. Även utbudet ökar. Nya utbildningar tillkom- mer ständigt med nya specialiteter även i universitetssektorn, inte minst på de nyare universiteten och högskolorna. I vissa fall kom- binerar dessa konstnärliga, humanistiska och samhällsvetenskapliga 28 citerad i Rotblatt, S. and its Discontents, 2006. Kulturpolitiken som aspektpolitik – samspelet med andra samhällsområden inslag (så som t.ex. är fallet vid K3 vid och KSM vid ) Det ökande intresset för kultur – vad som kan beskrivas i termer av en kulturalisering – bör dock inte enbart, eller kanske ens främst, tolkas som en ökad inriktning mot kulturområdet som sek- tor. Kulturinslag kan tvärtom användas för att sätta andra kun- skaper i perspektiv. Detta behov förefaller i hög grad tillgodo- ses av studenterna själva genom att de kompletterar andra utbild- ningar med fristående kurser i humaniora. Det finns även exempel på att sådana kurser integreras i andra utbildningsprogram. Ett sådant exempel är det core curriculum som upprättats för affärs- rättsliga programmet vid Internationella Handelshögskoland i Jön- köping.29 Där inkluderas bl.a. skönlitteratur och filosofi. Liknande inslag finns även bl.a. på i . Sådana kunskaper tyck också vara en mer eftertraktad kompletterande kompetens på den internationella arbetsmarknaden än i . Som exempel kan nämnas högt rankade examen i Philosophy, Politics and Economics. () gör emellertid bedömningen att den svenska arbetsmarknaden för personer med examen i humaniora utanför högskoleväsendet i första hand består av kulturområdet. De bedömer också att kulturområdets arbetsmarknad och inom en överskådlig framtid inte kommer att kunna erbjuda arbets- platser åt en ökande mängd studenter som examineras inom dessa områden (jfr diagram nedan). Värt att notera är dock att den yrkes- förberedande bibliotekarieutbildningen i detta avseende ger sämre utsikter till relevant arbete än genomsnittet bland humanistiska utbild- ningar. 29 2001:20 R. Kulturpolitiken som aspektpolitik – samspelet med andra samhällsområden Figur 10.1 Yrken 2004 bland män och kvinnor med konstnärlig utbildning30 bib lio te ka rier m.fl. U niversitets- o ch Jorn aliste r, skåd espela re m .fl. Vå rd o ch o msorg sp erso nal sko le lära re Figur 10.2 Yrken bland humanistiskt utbildade män och kvinnor 2004 i i procent31 Universitets - och högskolelärare Jornalister, k onstnärer, skådespelare m.fl. Arkivarier, bibliotek arier m.fl. Vård och omsorgs personal 30Högskoleverket 2007:7, s 55. 31Högskoleverket 2007:7, s 47. Kulturpolitiken som aspektpolitik – samspelet med andra samhällsområden Medan de konstnärliga utbildningarna innefattar några av de mest kostsamma utbildningarna är de humanistisk-samhällsvetenskapliga de billigaste i det svenska högskoleväsendet. Dansut- bildningar får t.ex. per student och år och operautbildningar , att jämföra med för studenter inom humaniora, samhällsvetenskap och juridik. Skillnaden har motiverats bl.a. med de konstnärliga utbildningarnas behov av material och lokaler. Mot detta kan anföras att den peda- gogiska utvecklingen i de humanistiska-samhällsvetenskapliga ämnena hämmas av resursbristen. Det finns t.ex. ingenting givet i att t.ex. arkeologiutbildningen eller språkämnena inte skulle kunna utveck- las i nya riktningar om inte denna utveckling hämmades av att av ekonomiska orsaker inskränkas till några timmars undervisning . Relevant i detta sammanhang är också den humanistiska forsk- ningen, liksom den konstnärliga forskningen och utvecklings- arbetet. I båda fallen strävar man efter att lärarna ska ha tid avsatt för detta arbete för att därigenom kunna försäkra sig om att utbild- ningen kan bedrivas på vetenskaplig respektive konstnärlig grund och håller jämna steg med utvecklingen på relevanta områden. Det är också på dessa meriter som lärare tillsätts. Eftersom forskning och konstnärligt utvecklingsarbete ofta styr innehållet i under- visningen är det relevant också för denna om forskning med direkt anknytning till kulturområdet är svår att finansiera (se nedan). Liksom övriga utbildningar är de som är relevanta för kultur- området föremål för omfattande utrednings- och reformverk- samhet. Som ett led i arbetet med att utveckla rörligheten för student- erna och den internationella jämförbarheten mellan olika program har den svenska utbildnings- och examensstrukturen ändrats i enlighet med principerna i Bolognaprocessen. gäller att all utbildning och alla examina ska vara placerade på grundnivå, avancerad nivå eller forskarnivå. Ytterligare en aspekt av harmoniseringen är ett gemensamt europeiskt betygssystem. Båda förändringarna syftar till att underlätta internationell rörlighet av studenter.32 I ett allt mer globaliserat kulturliv blir detta i ökande grad ett nödvändigt inslag i den kompetens som utbildningen för- medlar. 2004/05:162, BP 2008. Kulturpolitiken som aspektpolitik – samspelet med andra samhällsområden Till skillnad från övriga utbildningar med inriktning på kulturom- rådet är de konstnärliga utbildningarna en väl avgränsad grupp med många tydliga särdrag. I gällande examensordningen slås fast att det för konstnärliga examina krävs att studenten ska visa sådan färdig- het och kunskap som fordras för att självständigt verka i arbets- livet. Till skillnad från för annan högre utbildning finns centralt reglerade maximigränser för hur många studenter som får antas till konstnärliga utbildningar. De flesta av dessa utbildningar inriktar sig, enligt vår bedömning, tämligen specifikt på kulturområdet som arbetsmarknad. Det enda tydliga undantagen från detta utgörs av utbildningar i industridesign. Antalet studenter som utexamineras från konstnärliga utbild- ningar har stigit kraftigt (se diagram nedan). Ökningen består i första hand av nya utbildningar på nya universitet och hög- skolor och i synnerhet – men inte enbart – av designutbildningar. Tillväxten i designutbildningar (se diagram nedan) räcker dock inte för att förklara hela ökningen. Figur 10.3 Antal konstnärliga examina (inklusive design) per år33 33 Enligt officiella statistik. Kulturpolitiken som aspektpolitik – samspelet med andra samhällsområden Figur 10.4 Kandidatexamina i design vid svenska lärosäten 1993– Utbildningar som i ersättningssystemet klassificeras som konst- närliga utbildningar bedrivs vid 29 svenska lärosäten (se dia- gram nedan). Flera av landets minsta lärosäten är konstnärliga hög- skolor i . På andra håll är de konstnärliga högskolorna inordnade i större lärosäten. Den interna placeringen uppvisar en bety- dande variation. Konstnärliga ämnen kan vara förlagda till humanist- iska, filosofiska eller tekniska fakulteter eller, som vid uni- versitet och , organiserade i en egen konstnärlig fakultet. 34 Enligt officiella statistik. Kulturpolitiken som aspektpolitik – samspelet med andra samhällsområden Antal lärosäten som utfärdat konstnärliga examina35 I vissa fall samordnas dessa utbildningar med bild- eller musiklärarutbildningar. När den nuvarande lärarutbildningen inför- des 2001 försämrades dock förutsättningarna för ett sådant samar- bete. lade Utredningen om en ny lärarutbildning fram sitt betänkande En hållbar lärarutbildning (SOU 2008:109). Där föreslås att två nya yrkesexamina, grundlärare och ämneslärare, ska ersätta dagen lärarexamen. Grundlärarna föreslås få en bred kompetens för att undervisa barn i förskola, förskoleklass, fritids- hem och årskurs 1–6. Ämneslärarna föreslås få en smalare ämneskompetens för att fördjupa ämneskunskaperna för ungdomar och vuxenstuderande i årskurs 7–9, gym- nasieskolan och vuxenutbildningen. Denna ordning öppnar bl.a. för fördjupade ämneskunskaper i de humanistiska ämnena men också för specialiserade lärare i de estetiska ämnena. Därmed öppnar den också för en närmare samordning med de konstnärliga utbild- ningarna, något som vi i linje med resonemangen i avsnitt 9.1 ser positivt på. har lärosätena i anslutning till de konstnärliga utbildningarna också börjat anordna forskarutbildningar som resul- terar i doktorsexamen. Dessa utbildningar kombinerar i allmänhet konstnärliga och vetenskapliga inslag och innehåller både skriftliga och praktiska examinationsmoment. Sådana examina finns för när- 35 Enligt officiella statistik. Ökningen består i fösta hand av nya universitet och högskolor och i första hand, men inte enbart, av designutbildningar. Kulturpolitiken som aspektpolitik – samspelet med andra samhällsområden varande vid både och universitet.36 Lärosätena själva pekar främst på den konstnärliga forskningen som ett utrymme för konstnärlig metodutveckling, en ny typ av forskning som kan få stor betydelse för fältet. I en remisspro- memoria som gick ut till universitet och högskolor föreslog regeringen en särskild examen för konstnärlig forskarutbild- ning, en doktorsexamen i konst. Den konstnärliga forskningen vetter dock inte bara mot humani- ora. På i bedrivs t.ex. betydande designforsk- ning i samarbete med bland annat KTH och . Nämnas kan t.ex. projektet där man arbetar med att utveckla fram- tidens snabbtåg med finansiering från bland annat SJ och Ban- verket. Den konstnärliga forskningen kan alltså göras till en brygga mellan konst, forskning och teknikutveckling, men då krävs att man bygger upp mötesplatser istället för att institutionalisera nya gränser. pekar i sina utvärderingar på bristande sam- arbete som ett problem för de konstnärliga utbildningarna. Detta gäller både samarbetet mellan utbildningarna och kulturlivet och mellan utbildningarna sinsemellan, inte minst mellan olika typer av utbildningar, som t.ex. mellan förberedande utbildningar och hög- skoleutbildningar. Sambandet mellan kulturområdet och de konst- närliga utbildningarna blir särskilt viktigt när dessa ska förbereda sina studenter för arbetslivet. På många håll har initiativ tagits för att överbrygga dessa klyftor. I synnerhet när det gäller inslag av entrepre- nörskapsutbildning har detta arbete på många håller redan kommit tämligen långt. Ett annat viktigt inslag skulle kunna bli det pedagogiska. Eftersom många kulturutövare längre fram kan komma att arbeta med barn och unga, inte minst i skolan är detta ett viktigt kompetensområde (se vidare avsnitt 10.1). Det är också viktigt att sådana satsningar är väl anknutna till relevant forskning, så som t.ex. företagsekonomisk forskning om entreprenörskap, danspedagogisk forskning och så vidare. Sammanfattningsvis kan det konstateras att utbildningar där studenterna kan väntas söka sig till kulturområdet som arbetsmark- nad bedrivs inom en mängd olika vetenskapsområden och vid en mängd olika lärosäten. Omfattningen av dessa utbildningar är svår att beräkna eftersom utbildningarna är betydligt bredare i sin inrikt- ning än att enbart förbereda studenterna för kulturområdets arbets- marknad. Det kan emellertid konstateras att åtminstone de konstnär- 36 Avsnittet bygger på HSV:s utvärderingar av konstnärlig utbildningar, samt på 2002. Kulturpolitiken som aspektpolitik – samspelet med andra samhällsområden liga utbildningarna huvudsakligen har denna inriktning. Vid många lärosäten pågår arbete med att stärka sambandet mellan dessa utbild- ningar och kulturområdet, bland annat genom att införa moment i undervisningen som på ett tydligare sätt anknyter till möjligheten att yrkesmässigt etablera sig på kulturområdet antingen som anställda eller som egenföretagare. Våra överväganden och förslag om forskning har vi redovisat i ett särskilt yttrande (bilaga 6 i betänkandet). I detta avsnitt ger vi en, i förhållande till yttrandet, fördjupad beskrivning och analys av för- hållandena inom området. En gedigen akademisk utbildning förutsätter således en god anknytning till relevant forskning. Kvalitativa kulturutbildningar kräver också kvalitativ forskning inom en rad olika områden. Sådan forskning har på olika sätt finansierats vid universitet och högskolor. Som vi ska se har dock såväl resurser som institutionell infrastruktur saknats för att kulturområdets och kulturutbildningarnas forsknings- behov ska kunna fyllas fullt ut. Visserligen finns redan grundforsk- ning som är relevant för kulturområdet. I regel har grundforsk- ningen emellertid ett vidare perspektiv. Vid sidan av grundforskningen har de flesta politikområden därför särskilda medel (se tabellen nedan) med vilka de finansierar forskning med inriktning på områden som utifrån verksamhetens egna behov bör prioriteras också i forsk- ningen. Forskningsanslag i budgeten 2008 Anslag i miljoner kr. Forsknings- och utvecklingsinsatser inom socialvetenskap (FAS) för miljö, areella näringar och samhällsbyggande (FORMAS) Verket för innovationssystem () Totalt för politikområdet Forskningspolitik 37Inom utgiftsområde 17, ej inkluderat i budgeten för politikområdet forskningspolitik. 38Inom utgiftsområde 17, ej inkluderat i budgeten för politikområdet forskningspolitik. Kulturpolitiken som aspektpolitik – samspelet med andra samhällsområden I infördes ett separat anslag för forsknings- och utveck- lingsinsatser inom kulturområdet redan i slutet av 1980-talet.39 De medel som då anvisades riktades dels till de delar av kulturområdet där forskningsbehoven bedömdes vara störst och dels till de där de bästa förutsättningarna fanns för att få till stånd en föredömlig hantering av forskningsfrågorna. Det innebar att , Riks- antikvarieämbetets och behov prioritera- des. Vissa smärre medel anvisades dessutom till ansvarsmuseernas forskning. Anslagets utveckling beskrivs i diagrammet nedan. Figur 10.6 Anslaget till forsknings- och utvecklingsinsatser inom kulturområdet i tusental kronor i dagens penningvärde reformerades forskningsfinansierings- systemet. Huvudtanken var att de sektorsansvariga myndigheterna skulle beställa relevant forskning från forskare vid universitet och högskolor. I viss kontrast till denna lösning infördes också ett sär- skilt anslag för forskning och dokumentation om medieutveck- lingen (nu anslaget 11:4). Detta går direkt till Nordiskt informa- tionscenter för medie- och kommunikationsforskning (Nordicom) vid . I övrigt går huvuddelen av de riktade forskningsmedlen för kulturområdets behov till institutioner som sorterar under . 1986/87:80 och 1989/90:90. Kulturpolitiken som aspektpolitik – samspelet med andra samhällsområden Sedan blev ett eget departement 1991 har anslagsutvecklingen för forskningen inom kulturområdet mestadels varit svag, med undantag för . Den dåva- rande borgerliga regeringen genomförde de successiva ökningar som beslutats i den närmast föregående forskningspropositionen (prop. 1989/90:90) och tillförde även ytterligare medel i sin egen forskningsproposition (prop. 1992/93:170). Genom de stiftelser som bildades med pengar från löntagarfonderna tillgängliggjordes medel för strategisk forskning. I detta sammanhang gjordes också den s.k. kulturvetenskapliga donationen; . Avkastningen från denna utgör än en av de få betydande svenska finansieringskällorna för stra- tegisk forskning med inriktning på kulturområdet.40 har anslaget till forsknings- och utvecklingsinsatser inom kulturområdet successivt skurits ned för att täcka besparingar och omprioriteringar. Anslagsstrukturen har således låsts fast i vad som tänktes vara en etapp i ett uppbyggnads- skede. Kulturområdets myndigheter har därefter löpande argumen- terat för behovet av forskningsinsatser som ett sätt att utveckla sina ansvarsområden. Däremot har det aldrig funnits någon aktör som skulle kunna ta ett strategiskt helhetsansvar för forsknings- och utvecklingsinsatser inom kulturområdet. Detta områdes relativt små ekonomiska resurser för att finansiera forskning är därför splittrade på flera aktörer. Anledningen till ovanstående är att ytterligare en reformering av forskningsfinansieringssystement genomfördes som innebar att en huvudtanke inte längre var att forskningsmedel primärt skulle allokeras för att sörja för specifika sektorers behov, varför sektors- myndigheternas roll blev mindre viktig. Istället skapades särskilda forskningsfinansierande myndigheter, såsom , Formas och FAS . Ett huvudsyftet var att forsknings- medel inte primärt skulle allokeras utefter särskilda sektorers behov. Snarare skulle dessa myndigheter kvalitetssäkra forskningen genom att konkurrensutsätta forskningen och allokera medel efter kvalitetsbedömning. Forskning inom kultursektorn har haft samman möjlighet som forskning inom andra områden att kvali- tetskonkurrera om medel genom dessa finansieringskanaler. 1991/92:92. Kulturpolitiken som aspektpolitik – samspelet med andra samhällsområden Dagens forskning för kulturområdets behov På många viktiga delar av kulturområdet saknas forskning. Aktionsgruppen för barnkultur pekade t.ex. på avsaknad av kun- skap om hur kultur kan användas för pedagogiska ändamål och i annan kommunikation med barn (se även 10.1). Forskningen om kultur och hälsa visar på tydliga och positiva samband men befinner sig fortfarande i sin linda (se vidare avsnitt 10.5). Även Inte minst forskningen kring kulturens betydelse för ekonomi och regional utveckling har rönt mycket uppmärksamhet de senaste två decen- nierna. Forskningsområdet är statt i snabb utveckling även inter- nationellt. Forskningen om svenska förhållanden är emellertid begränsad inom alla dessa tre områden. Ändå bedrivs forskning med anknytning till kulturområdet inom en mängd olika ämnen och sammanhang. För de flesta kult- urinstitutioner är den humanistiska forskningen närmast till hands. Forskningsproblem med relevans för kulturområdet anknyter emel- lertid till forskning vid i stort sett samtliga fakulteter. Kulturmiljö- området och museerna anknyter till miljöforskningen och – via objektbevarandet – till naturvetenskapliga ämnen som kemi och mik- robiologi. I anslutning till konstområdet pågår utvecklingen av forsk- ning om konstnärliga processer. Forskningen om kulturens betydelse för barns utveckling anknyter till kognitionsvetenskap och pedago- gik medan forskningen om kultur och hälsa anknyter till medicinsk forskning. Modern design och kulturuttryck som utgår från digi- tala media utvecklas i samspel med teknik- och systemvetenskap. Medierna studeras i den nya och växande disciplinen medie- och kommunikationsvetenskap. Kulturområdet och kulturturismen till- drar sig dessutom en ökad uppmärksamhet inom den ekonomiska forskningen. När civilsamhället ökar i betydelse på kulturområdet får bl.a. civilsamhällesforskning och folkbildningsforskning ökad rele- vans för detta. Intresset för, och behovet av, forskning med anknytning till kulturområdet är både omfattande och mångfasetterat. Ofta utvecklas denna forskning bäst i en kontext som är markant tvärvetenskaplig och internationell. är den splittrad så till vida att den återfinns inom många och små miljöer utan överskådliga inbördes sammanhang. Det är påfallande hur ofta forskningsfrågor med stra- tegisk relevans för kulturområdet och för kulturforskningen skulle behöva organiseras tvärvetenskapligt för att lättare kunna över- skrida gränserna mellan akademiska fakulteter och discipliner. Kulturpolitiken som aspektpolitik – samspelet med andra samhällsområden Sådan forskning är emellertid enligt uppgift från flera forskare ofta svår att finansiera inom nuvarande system. Flera av kulturområdets institutioner har också ett ansvar i forskningens organisation, bl.a. som beställare av forskning, som bas- institutioner för annan forskning vid arkiv och museer samt som institutioner med ansvar för forskningsprojekt. ABM-området och kulturmiljövården hanterar stora delar av den humanistiska forsk- ningens grundläggande kunskapsresurser i form av museer, arkiv, bibliotek och andra samlingar och informationssystem. Hanter- ingen av dessa resurser är en central del av den humanistiska forsk- ningens infrastruktur. Ska de komma forskningen – för att inte tala om andra samhällsaktörer och allmänheten – till del krävs det att de sorteras och tillgängliggörs, t.ex. genom digitalisering. Insatserna har i stor utsträckning betydelse för den forskning som utförs vid universitet, eftersom det ofta handlar om grundläggande material- bearbetning som är en förutsättning för vidare forsk- ning. Samverkan med bl.a. universitet och högskolor behöver dock, enligt den bedömning som regeringen gör i propositionen Ett lyft för forskning och innovation (prop. 2008/09:50), utvecklas och andelen forskarutbildade vid museer och arkiv öka. är något av ett särfall i dessa sam- manhang eftersom det dels bedriver naturvetenskaplig forskning, dels har jämförelsevis stora resurser för detta arbete. Museets sam- lingar är av stor betydelse som en del av infrastrukturen för forsk- ningen om biologisk mångfald, EU tillerkänner museet status som Infrastructure.