sou · GYB314 · 2010-03-09 00:00:00 — Inte heller i övrigt finns det någon bestämmelse som anvisar rätten att på eget initiativ bereda den tilltalade möjlighet att ta del av ingivet bevisföremål före huvudförhandlingen och den vid förhandlingen planerade synen. I enlighet med vad som sagts är det emellertid ovanligt att bevisföremål ges in till rätten under målets förberedelse till huvudförhandling. Det normala torde vara att åklagaren tar med sig föremålet till huvudförhandlingen, före- visar det och sedan tar det med sig tillbaka till förundersöknings- myndigheten för fortsatt förvaring där. Det förekommer även att rätten efter huvudförhandlingen lämnar tillbaka sådana föremål som åklagaren i samband med huvudförhandlingen faktiskt lämnat in till rätten (Fitger, , s. 43:23). Partsinsyn och risken för obehörig spridning av kopior 6.2.4Särskilt om inspelade förundersökningsförhör, inspelningar av avlyssnade samtal vid hemlig teleavlyssning eller buggning, beslagtagna filmer m.m. I det totala förundersökningsmaterialet kan ingå inspelningar av förundersökningsförhör eller avlyssnade samtal, filmer från vittnes- konfrontationer, brottsrekonstruktioner, hemlig kameraövervakning m.m. eller beslagtagna filmer med t.ex. barnpornografi eller filmer från ordinära övervakningskameror. Som framgår av våra direktiv kan det finnas särskilda risker från integritetssynpunkt, om kopior av sådana upptagningar lämnas ut till den misstänkte som sedan sprider dem vidare via Internet. Ingår en sådan upptagning i förundersök- ningens sidomaterial, följer emellertid redan av vår bedömning ovan att den åtalade inte kan göra gällande någon absolut rätt enligt RB till en egen kopia av upptagningen. kan emellertid upptagningar som här nämnts inte anses utgöra delar av förundersökningens sidomaterial. Så kan exem- pelvis vara fallet därför att de åberopas som bevisning till stöd för åtalet. Ett annat exempel kan vara att upptagningen inte kan anses som bortsorterad som betydelselöst sidomaterial, t.ex. när ljud- och bildupptagning av ett förundersökningsförhör inte i originalform men såsom en ordagrann utskrift finns med i förundersökningsproto- kollet. Utöver vissa bestämmelser rörande inspelningar från hemliga tvångsmedel saknar RB uttryckliga bestämmelser om vad som gäller för hanteringen i olika avseenden av just ljud- och bildinspelningar eller andra elektroniska upptagningar. Här ska emellertid något kort sägas om vissa bestämmelser m.m. av intresse för sådana inspel- ningar som särskilt berörts i våra direktiv. Bestämmelser om dokumentation av förhör finns i 23 kap. 21 § andra stycket RB av vilka bl.a. följer att utsagor från förundersök- ningsförhör som huvudregel ska upptecknas och uppteckningen granskas av den hörde. Av 20 och 22 §§ andra stycket förundersök- ningskungörelsen (1947:948) framgår bl.a. att utsagor ska antecknas i protokollet och, i de delar de bör tas in i protokollet, återges i så nära överensstämmelse som möjligt med det talade ordet. Ordagrann återgivning är dock inte obligatorisk. Som framgått förekommer att förhör under förundersökningen spelas in genom ljudupptagning eller en ljud- och bildupptagning. Det finns inga bestämmelser som anger huruvida och i så fall när så ska ske. har dock som sin mening uttalat att videoinspelning alltid bör ske av förhör med barn i ett sexualbrottsmål (bet. 1993/94:JuU25 s. 20). Partsinsyn och risken för obehörig spridning av kopior huvud taget är det ganska vanligt att förundersökningsförhör med mindre barn tas upp med ljud- och bildinspelning. Ett skäl till detta är ofta att barnen ska besparas påfrestningen att höras vid en huvud- förhandling. I stället spelas ljud- och bildupptagningen upp vid rätte- gången (se 35 kap. 14 § samt 36 kap. 4 § RB). har, efter samråd med Riksåklagaren, meddelat allmänna råd om förhör som spelats in på ljudband eller videoband, RPSFS 2000:62, FAP 400-1. I dessa anges att en ljud- eller video- upptagning av ett förhör bör skrivas ut, antingen i sammanfattning eller i sin helhet i den mån förhöret enligt 22 § förundersöknings- kungörelsen bör tas in i protokollet. Om ett förhör bedöms sakna betydelse för utredningen, bör i protokollet antecknas att förhöret ägt rum och i korthet varför det inte har skrivits ut. Frågan om hur ett förhör ska dokumenteras bör underställas förundersöknings- ledaren. Vidare anges i de allmänna råden att det bör beaktas att åklagaren, men även försvararen m.fl., har tillgång till ordagranna utskrifter. En ljudupptagning av ett förhör som skrivits ut i sin hel- het bör, enligt de allmänna råden, bevaras till dess ärendet slutligt handlagts hos polis, åklagare eller domstol. Om upptagningen inte skrivits ut i sin helhet eller om den annars innehåller information som är av den arten att den kan anses tillföra ärendet sakuppgifter, t.ex. genom tonfall och röstlägen, bör upptagningen anses ingå i utredningen och bevaras enligt de regler som gäller för utrednings- materialet i övrigt. Videoupptagningar av förhör bör arkiveras enligt samma regler som gäller för utredningsmaterialet. Dessa bevarande- råd avspeglar en bedömning av videoupptagningar respektive ljud- upptagningar som inte skrivits ut i sin helhet såsom självständiga handlingar i tryckfrihetsförordningens (i fortsättningen TF) mening. Ljudupptagningar som skrivits ut i sin helhet och som inte tillför ärendet sakuppgifter utöver vad utskriften ger, anses i stället vara så- dana osjälvständiga handlingar, minnesanteckningar, som avses i 2 kap. 9 § TF. De här redovisade allmänna råden ligger väl i linje med vad JO anfört angående den åtalades och försvararens rätt till utskrifter av inspelade förhör (JO 1996/97 s. 75). JO har därvid pekat på de prak- tiska olägenheter som blir resultatet för åklagare, den misstänkte och försvararen samt även domstolen om de inte har tillgång till fullstän- diga utskrifter. Enligt JO är det inte heller godtagbart att det i ären- den som inte leder till åtal regelmässigt inte sker någon utskrift av förhör som tagits upp på video. I stället måste, enligt JO, en be- dömning göras i varje enskilt fall av förhörsuppgifternas betydelse Partsinsyn och risken för obehörig spridning av kopior Endast i de fall där det framstår som uppenbart att de uppgifter som kommit fram saknar betydelse för utredningen, kan man avstå från att göra en utskrift (JO beslut dnr. 3322- 2006). De här nämnda råden och JO-uttalandena visar att frågor om ljud- eller bildupptagna förundersökningsförhör i förhållande till den misstänktes rättssäkerhetsintressen främst diskuterats såsom dennes rätt till kopia av fullständiga utskrifter, inte utifrån dennes eventuella rätt till kopia av själva upptagningen. När det gäller inspelningar från hemliga tvångsmedel ska dessa som huvudregel förstöras när en förundersökning har lagts ned eller, om åtal väckts, målet har avgjorts slutligt, se 27 kap. 24 § RB (samt motsvarande bestämmelser rörande hemliga tvångsmedel som regleras i andra författningar än i RB). Har en uppgift från en upptagning eller uppteckning tagits in i ett förundersökningsprotokoll eller en dom, ska den dock inte förstöras enligt den nu behandlade paragrafen utan bevaras i enlighet med det som i övrigt gäller för förundersök- ningsprotokoll och bevismaterial (se prop. 1988/89:124 s 69). Utöver dessa bestämmelser rörande inspelningar från hemliga tvångsmedel saknar RB och förundersökningskungörelsen, som sagts, uttryckliga bestämmelser för hur elektronisk dokumentation av utredningsåtgärder genom elektroniska upptagningar och beslag- taget elektroniskt material ska hanteras i en förundersökning. Inte heller anges om sådant material ska anses ingå i förundersöknings- protokollet eller inte. rättegångsutredning anfördes emel- lertid att om ett förundersökningsförhör spelas in på video och av- sikten är att själva videoinspelningen ska användas som bevis, så ingår videoinspelningen som en del av förundersökningsprotokollet (SOU 2001:103 s. 230). Vi anser att denna bedömning är i och för sig sakligt befogad när det handlar om sådana inspelade ljud- och bildupptagna förunder- sökningsförhör som avses åberopas i domstolen såsom uppspelad bevisning i målet. Man kan därvid göra en jämförelse, om än inte helt parallell, med domstolars ljud- och bildupptagningar av förhör med parter och bevispersoner som anses ingå i domstolens huvud- förhandlingsprotokoll trots de olika sätt som protokollet respektive inspelningarna hanteras på. Vi menar emellertid att rättsläget rörande vad som i dessa avseenden utgör en del av förundersökningsproto- kollet eller inte – i avsaknad av närmare reglering eller vägledande avgöranden – är mer oklart än vad rättegångsutrednings uttalande ger vid handen. Partsinsyn och risken för obehörig spridning av kopior För det fall en sådan upptagning anses ingå i förundersöknings- protokollet torde emellertid upptagningen i och för sig omfattas av bestämmelsen i 23 kap. 21 § fjärde stycket RB om den åtalades och försvararens rätt till ett eget exemplar eller, med det begrepp som används i bestämmelsen, en egen avskrift. Med tanke på detta från RB:s införande oförändrade och förlegade begrepp går det inte, menar vi, att dra helt säkra slutsatser angående vad som egent- ligen måste förstås med en avskrift av en elektronisk upptagning. Som i någon mån kommer att beröras i avsnitt 6.6 nedan är det dock i hög grad troligt att förundersökningsprotokoll inklusive däri in- gående digitala ljud- och bildupptagningar kommer att hanteras i elektronisk form i allt större utsträckning; något som torde generera behov av vissa begreppsmässiga moderniseringar. När inspelningar – dvs. elektroniska upptagningar av t.ex. för- undersökningsförhör med barn eller av hemlig avlyssning – åberopas av åklagaren som bevisning som ska läggas fram genom uppspel- ning vid huvudförhandling till stöd för ett väckt åtal, kan det dess- utom diskuteras i vilken mån det följer av RB att den tilltalade får en rätt till en kopia av en sådan inspelning genom de bestämmelser som reglerar domstolsförfarandet i brottmål. Det sammanhänger med att det inte är så lätt att säga vad för slags bevisning en sålunda åberopad inspelning utgör. har det blivit en relativt vanlig ordning i brottmåls- rättegångar att åberopade elektroniska ljud- eller bildupptagningar av förundersökningsförhör eller dokumentation från hemliga tvångs- medel inte ges in till domstolen i samband med att åtal väcks utan att åklagaren i stället tar med sig en upptagning till domstolen för uppspelning vid huvudförhandlingen och därefter tar upptagningen med sig efter huvudförhandlingen för fortsatt förvaring hos förunder- sökningsmyndighet. Inte minst vanligt är detta i sexualbrottsmål där målsäganden eller andra bevispersoner är barn som hörts i ljud- och bildinspelade förhör under förundersökningen. För att dessa ska slippa påfrestningen att höras vid huvudförhandlingen spelas i stället inspelningen från förundersökningsförhör upp vid rättegången. En av flera konsekvenser av detta förfarande är att den tilltalade inte tillställs någon kopia av upptagningen genom domstolens för- sorg. Såvitt vi kunnat utröna förekommer delade meningar inom åklagarkåren huruvida det går att neka en försvarare eller en tilltalad som begär att få en kopia av en sådan elektronisk upptagning som åberopas som bevisning av åklagaren, i vart fall då upptagningen förväntas läggas fram vid förhandling inom stängda dörrar på grund Partsinsyn och risken för obehörig spridning av kopior Eftersom det i förundersökningsprotokollet normalt finns fullständiga uppteckningar av dialogen i förundersökningsför- hör eller stillbildmaterial från åberopade filmer m.m., brukar under alla förhållanden kopior av upptagningar inte lämnas ut till försva- rare utan särskild begäran om det. Man kan dock diskutera om denna praxis är helt förenlig med RB. En åberopad inspelning av detta slag utgör tveklöst en handling i den mening som avses 2 kap. 3 § TF. Mycket talar enligt vår mening för att sådana inspelningar – om de inte redan bedöms ingå i förunder- sökningsprotokollet – bör anses utgöra sådana åberopade skriftliga handlingar som enligt 45 kap. 7 § RB rätteligen ska ges in till dom- stolen tillsammans med stämningsansökningen och som vidare ska delges med den tilltalade enligt 45 kap. 9 § RB genom överlämnande av en kopia, se ovan. När det gäller inspelade förundersökningsförhör är det emellertid oklart hur bestämmelserna i 35 kap. 14 § RB om skriftliga vittnesberättelser förhåller sig till bestämmelserna i 38 kap. RB om skriftliga bevis och den nämnda bestämmelsen i 45 kap. 7 § RB. Det finns dessutom exempel på att videoinspelningar i stället betraktats som syneföremål enligt 39 kap. RB trots att det varit inne- hållet i upptagningen och inte upptagningsexemplaret som sådant som var av intresse i målet, se NJA 1992 s. 307. Hur man klassificerar åberopade inspelningar – som en del av förundersökningsprotokollet, såsom skriftliga handlingar som åbe- ropas som bevis, såsom något syneföremål m.m. – har alltså betydelse för i vilken mån åklagare är skyldiga att ge in inspelningarna till domstol respektive i vilken mån en tilltalad har rätt att få en kopia av inspelningar. Här finns alltså vissa oklarheter där utvecklingen av informationstekniken och hanteringen i praxis ännu inte satt av- tryck i en förtydligad reglering i RB eller i vägledande avgörande från . Det kan nämnas att den pågående (Ju 2009:07; dir. 2009:35) bl.a. har i uppdrag att se över i vilka fall det ska vara obligatoriskt att spela in förundersökningsförhör och i vilken utsträckning sådana upptagningar efter förundersökningen eller rättegången ska arkiveras eller lagras. I direktiven anges i detta sammanhang vikten ur rättssäkerhetssynpunkt vid allvarlig brotts- lighet av att förhör med misstänkta och andra spelas in och bevaras för att kunna användas under domstolsprocessen. Vidare ska utred- ningen överväga behovet av begränsningar av rätten att ta del av bilduppgiften i ljud- och bildupptagna förundersökningsförhör. Det kan här infogas att bilden i ljud- och bildupptagningar från Partsinsyn och risken för obehörig spridning av kopior förundersökningsförhör inte omfattas av något självständigt sekre- tesskydd på det sätt som gäller för bildupptagningar av domstols- förhör enligt 43 kap. 4 § OSL. I upp- drag ingår dessutom att överväga om det finns behov av en särskild reglering om dokumentation och bevarande av utredningsmaterial som inte tagits in i förundersökningsprotokollet, dvs. Uppdraget i bl.a. dessa delar ska slutredovisas . Sammanfattningsvis är det vår uppfattning att den misstänktes eller hans eller hennes försvarares rätt enligt 23 kap. 21 § fjärde stycket RB att få en egen kopia av material från förundersökningen inte sträcker sig lika långt som rätten enligt 23 kap. 18 § RB att efter slut- delgivningen eller efter åtal ta del av allt material i förundersökningen. Det sagda innebär t.ex. att det enligt vår uppfattning inte finns någon ovillkorlig rätt till en egen kopia av sådant som finns i sido- materialet. Den ovillkorliga skyldighet en förundersökningsmyndig- het enligt RB har att lämna ut kopior till den misstänkte eller dennes försvarare inskränker sig i princip till utlämnande av förundersök- ningsprotokollet i enlighet med 23 kap. 21 § fjärde stycket RB. När det handlar om material från förundersökningen som inte finns i sin primära form i ett pappersbaserat förundersökningsproto- koll eller ett elektronsikt protokoll i pdf-fil men som åberopas som bevisning till stöd för ett åtal – såsom ett inspelat förundersök- ningsförhör med ett barn – torde en tilltalad rätteligen till följd av 23 kap. 21 § fjärde stycket eller i vart fall 45 kap. 9 § jämfört med 7 § samma kapitel RB ha en rätt att få en kopia av materialet. Rättsläget är dock inte klart i denna fråga. 6.3Regleringen rörande rätten till kopior av processmaterial m.m. i domstol I kapitel 5 har vi relativt ingående behandlat frågan om parts rätt att på eget initiativ eller genom kommunikation från domstolen få ta del av handlingar som finns i ett tvistemål eller ett brottmål. Som vi konstaterat där och i vårt första delbetänkande Partsinsyn och ny teknik i domstol, m.m. (SOU 2008:93 s. 54 f.) finns inga generella bestämmelser i som uttryckligen tillförsäkrar part en rätt att få Partsinsyn och risken för obehörig spridning av kopior ta del av alla handlingar som finns i ett mål. Av än större betydelse när det gäller frågan om parts rätt till kopia är att det inte heller finns några allmänna bestämmelser i om formerna för hur det ska ske. Det finns dock regler i RB om skriftväxling samt bestämmelser om att vissa handlingar ska översändas i avskrift eller kopia till en part innan en huvudförhandling hålls i underrätt. Stämningsansök- ningen och de till denna fogade handlingar som en kärande eller en åklagare vill åberopa som bevis ska delges svaranden eller den till- talade, se 42 kap. 5 § andra stycket och 45 kap. 9 § andra stycket RB. Vid enskilt åtal gäller motsvarande enligt 47 kap. 5 § RB. Syftet med bestämmelser om kommunikation av särskilda handlingar är främst att tillgodose partens möjligheter att på ett adekvat sätt kunna förbereda och utföra sin talan i rättegången. Det inbegriper givetvis talan i högre rätt efter ett eget eller en annan parts överklagande. I överrätt finns bestämmelser om att överklagande och svarsskrivelse ska delges ena parten, se 50 kap. 8 och 10 §§, 51 kap. 8 och 10 §§, 52 kap. 7 §, 55 kap. 8 och 10 §§ samt 55 kap. 7 § RB. Som framgått i avsnitt 6.2 innebär delgivning enligt delgivningslagen att en hand- ling i original eller kopia lämnas till den delgivna. När det gäller stämningsansökan med bilagor, överklagandeskrif- ter och svarsskrifter i överrätt finns alltså klart uttalade och pre- ciserade bestämmelser som ålägger domstolen att förse parten med egna kopior av handlingar. När det gäller flertalet övriga handlingar i en akt i ett brottmål eller tvistemål sker som regel kommunikation av dessa genom översändande av kopia till part även om det inte finns någon uttrycklig bestämmelse om det i RB. Som vi redovisat i avsnitt 5.5 har genom praxis klarlagts vikten av att båda parter, både i tvistemål och i brott- mål, har samma tillgång till processmaterialet. har dock i några mål accepterat att tillgången till handlingarna i målet kan begränsats till ombuden ifall sådana finns (dom i målet Kamasinski mot ). Någon absolut rätt för parterna att få egna kopior av skriftligt processmaterial har inte slagits fasts i praxis. Det får dock inte ställas upp olika slags restriktioner för aktinsynen som utgör så stora hinder att det i praktiken kan jämföras med en begränsning av insynen (se m.fl., Theory and Practice of Convention on Human Rights, 4:e uppl., s. 581). I ett fall som rörde ett brottmål där den tilltalade saknade för- svarare, hade den tilltalade nekats aktinsyn eller tillgång till kopior Partsinsyn och risken för obehörig spridning av kopior av brottmålshandlingarna under anförande att enligt fransk rätt kunde endast en advokat får tillgång till brottmålsakten. Europa- domstolen, som poängterade brottsanklagades konventionsenliga rätt att försvara sig själva, fann denna ordning utgöra en kränkning av artikel 6.1 i förening med 6.3 (dom i målet Foucher mot ). Ett annat fall rörde en pensionerad domare i som ankla- gats för att oriktigt ha uppgett att hon inte samarbetat med den polska säkerhetstjänsten . Åklagaren hade haft tillgång till säkerhetstjänstens hemliga material i ärendet. Den pen- sionerade domaren hade fått tillgång till sin personakt men hade inte haft rätt att göra kopior eller ta med sig anteckningar om innehållet i handlingarna. Åklagaren hade alltså haft bättre möjligheter att ta del av aktmaterialet och att komplettera utredningen. Europadom- stolen, som inte fann att statsintresset var av sådan vikt att sekre- tessen måste upprätthållas, konstaterade att det förelegat en olikhet mellan parterna. Den pensionerade domarens rätt till en rättvis rätte- gång enligt artikel 6.1 i förening med rätten att försvara sig enligt 6.3hade därmed kränkts (dom i målet mot ). 6.4Kollisionsbestämmelsen i 10 kap. 3 § I 10 kap. 3 § OSL regleras konflikten mellan om sekretess och den rätt till insyn i mål och ärenden som kan följa av andra bestämmelser i t.ex. RB, förvaltningsprocesslagen (1971:291) eller förvaltningslagen (1986:223). Bestämmelsen lyder som följer. Sekretess hindrar inte att en enskild eller en myndighet som är part i ett mål eller ärende hos domstol eller annan myndighet och som på grund av sin partsställning har rätt till insyn i handläggningen, tar del av en handling eller annat material i målet eller ärendet. En sådan handling eller ett sådant material får dock inte lämnas ut till parten i den utsträck- ning det av hänsyn till allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att sekretessbelagd uppgift i materialet inte röjs. I sådana fall ska myndig- heten på annat sätt lämna parten upplysning om vad materialet inne- håller i den utsträckning det behövs för att parten ska kunna ta till vara sin rätt och det kan ske utan allvarlig skada för det intresse som sek- retessen ska skydda. Partsinsyn och risken för obehörig spridning av kopior Sekretess hindrar aldrig att en part i mål eller ärende tar del av dom eller beslut i målet eller ärendet. Inte heller innebär sekretess begräns- ning i en parts rätt enligt att få del av alla omständig- heter som läggs till grund för avgörande av mål eller ärende. Om det i lag finns bestämmelser som avviker från första eller andra stycket gäller de bestämmelserna. I följande paragraf, 10 kap. 4 § OSL, finns en till kollisionsbestäm- melsen anknytande bestämmelse om möjlighet att förena ett utläm- nande enligt kollisionsbestämmelsen med förbehåll för enskild. Paragrafen har följande lydelse. När en myndighet enligt 3 § lämnar en sekretessbelagd uppgift till en enskild part, en ställföreträdare, ett ombud eller ett biträde får myn- digheten göra ett förbehåll som inskränker mottagarens rätt att lämna uppgiften vidare eller utnyttja uppgiften. Förbehållet får inte innebära förbud mot att utnyttja uppgiften i målet eller ärendet eller mot att lämna muntlig upplysning till part, ställföreträdare, ombud eller biträde. Att den tystnadsplikt som uppkommer genom ett sådant förbehåll som anges i första stycket inskränker den rätt att meddela och offent- liggöra uppgifter som följer av 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 1 och 2 §§ yttrandefrihetsgrundlagen följer av 13 kap. 5 § andra stycket. Vi har i avsnitt 2.4.1 och 2.4.2 samt avsnitt 5.6 relativt utförligt be- skrivit förhållandet mellan sekretess och en parts rätt till insyn samt den historik och relevanta förarbetsuttalanden som finns bakom den nuvarande kollisionsbestämmelsen i 10 kap. 3 § OSL. Vi har dessutom i vårt delbetänkande Partsinsyn och ny teknik i domstol, m.m. (SOU 2008:93) behandlat kollisionsbestämmelsens föregångare i 14 kap. 5 § SekrL tämligen ingående. Där har vi också argumen- terat för hur vi menar att kollisionsbestämmelsen mot bakgrund av förarbetena bör förstås, bl.a. när det handlar om möjligheten att lämna ut processmaterial eller andra handlingar till en part med förbehåll. Eftersom redogörelsen i vårt delbetänkande i dessa delar i så hög grad har relevans för de frågor som är aktuella i detta avsnitt är en viss upprepning på sin plats här. fanns en bestämmelse i 5 kap. 4 § RB om yppande- förbud med i balken. Processlagberedningen anförde i motiven att det med hänsyn till att handläggning kan äga rum även utan förhand- Partsinsyn och risken för obehörig spridning av kopior ling, t.ex. genom skriftlig förberedelse, borde övervägas huruvida det i den då gällande lagen om inskränkningar i rätten att utbekomma allmänna handlingar (i fortsättningen sekre- tesslag) skulle införas en befogenhet för domstol att i vissa fall redan före förhandling förordna att handling inte får lämnas ut (SOU 1938:44 s. 111 f.).