sou · GYB381 · 2010-11-29 00:00:00 — Uttrycket särskilda skäl markerar att restriktivitet ska iakttas vid användning av tvångsmedel mot barn (prop. 1983/84:187 s. 37). När ett brott har begåtts och det ännu inte finns någon som är misstänkt för att ha begått det finns det inte någon anledning för polis eller åklagare att vända sig till en biobank för att eftersöka vävnadsprover från gärningsmannen. I sådana fall kan dock biobankerna ändå vara intressanta för de brottsutredande myndig- heterna. har polis och åklagare som ett led i spaningsarbetet begärt att få del av uppgifter ur hälso- och sjukvårdens register. som redogörs för i avsnitt 19.2.2 gällde det uppgifter ur om vilka som återkallat sitt samtycke till bevarande av vävnadsprover i PKU-biobanken. För biobanker inom den allmänna hälso- och sjukvården gäller sekretess främst enligt 25 kap. 1 § OSL. För PKU-biobanken och finns en särskild sekretessbestämmelse i 25 kap. 15 § OSL. Dessutom gäller den s.k. statistiksekretessen enligt 24 kap. 8 § OSL i viss forskningsverksamhet i det allmännas regi. De nämnda reglerna utgör ett skydd för uppgifter om enskilda och det krävs att det ska stå klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde lider men för att den ska lämnas ut. För uppgifter som omfattas av statistiksekretessen gäller ett starkare skydd. Det finns dock s.k. sekretessbrytande bestämmelser som gäller utlämnande av uppgifter för brottsutredning i 10 kap. OSL. Dessa bestämmelser innebär starkt förenklat att uppgifter som omfattas av hälso- och sjukvårdssekretess kan lämnas ut bl.a. när de behövs för att förhindra att trafiknykterhetsbrott begås och för utredning av vålds- och sexualbrott mot barn. Annars kan uppgifter som angår misstanke om brott lämnas ut för utredning av särskilt allvarliga brott, sådana som har ett straffminimum om minst ett års Det handlar då om brott som t.ex. grov misshandel, mord, dråp, våldtäkt, rån och grovt narkotikabrott, men inte om brott som t.ex. misshandel, stöld eller skattebrott. Uppgifterna får också lämnas ut för utredning av försök till brott, men då är lägsta straffminimum fängelse. Dessutom kan uppgifter lämnas ut för brottsutredning när det gäller brott som begåtts av någon som arbetar vid den myndighet där uppgiften förekommer. Detta anges i 10 kap. 18, 19, 21 och 23 §§ OSL. Det kan nämnas att begränsningen till brott med straffminimum även gäller för den s.k. statistiksekretessen men inte för den särskilda sekretessen i och PKU-biobanken. För den sistnämnda gäller i stället den allmänna regeln, enligt vilken uppgifterna får lämnas ut för utredning av brott om det kan antas bli annan påföljd än böter (10 kap. 24 § OSL). Även i övrigt saknas det hänvisningar till bestämmelsen om denna särskilda sekretess i de bestämmelser i som hänvisar till hälso- och sjukvårdssekretessen. En viktig begränsning i brottsutredande myndigheters rätt att få del av uppgifter från främst hälso- och sjukvården framgår av Regeringsrättens dom i rättsfallet RÅ 1989 ref. 7. Fallet rörde en begäran från en polismyndighet att lämna ut uppgifter till en utredning om mord, alternativt barnadråp mot ett nyfött barn som inte hade identifierats. Polisen begärde då från en viss vårdcentral att få uppgifter dels om alla kända graviditeter som normalt skulle ha lett till förlossning under en viss angiven tid men där uppgift saknas om vad graviditeten lett till, dels om kvinnor som vårdcentralen kommit i kontakt med i andra sammanhang som har med graviditets- och förlossningsrelaterade sjukbesök att göra . Regeringsrätten angav att ett fullständigt tillmötesgående av polismyndighetens framställning skulle medföra att uppgifter i åtskilliga – kanske de flesta – fall skulle komma att lämnas ut, trots att patienten inte med fog kan misstänkas för brottet eller ens för något brott överhuvudtaget. För att i så vid omfattning lämna ut uppgifter saknas stöd i lagen. Däremot var personalen vid vårdcentralen skyldig att på polismyndighetens begäran lämna ut uppgifter som angår misstanke om det i fram- ställningen angivna brottet. Därför omformulerade Regeringsrätten begäran så att den avsåg dessa misstankar och återförvisade målet för ny prövning. Av rättsfallet framgår att det inte är möjligt för brottsutredande myndigheter att mera allmänt söka efter uppgifter som skulle kunna ha med brottet att göra, utan uppgifterna måste vara konkretiserade på sådant sätt att de kan sägas angå misstanke om brottet. En tillämpning av denna princip för biobankernas del finns i rättsfallet RÅ 2004 ref. 102 (se avsnitt 19.2.2). Av detta rättsfall framgår än tydligare att det inte är tillåtet för polisen att på detta sätt brett efterforska uppgifter från hälso- och sjukvården. Det bör tilläggas att det även inom den enskilda hälso- och sjuk- vården finns bestämmelser om tystnadsplikt som hindrar att liknande uppgifter lämnas ut. Dessa bestämmelser anges i 6 kap. 12–16 §§ patientsäkerhetslagen (2010:659). Polisen kan också inhämta uppgifter om t.ex. DNA-analys genom beslag av handlingar och annat som innehåller informa- tionen i fråga. Det har dock ansetts uppenbart att polisen i ett sådant fall med beaktande av proportionalitetsprincipen inte skulle ta i beslag handlingar som omfattas av sekretess (prop. 1997/98:97 s. 147). (Jfr hovrättsfallet RH 1999:97 och uttalande i JO 1997/98 s. Bakgrunden till de sekretessbrytande bestämmelserna är vikten av att den enskildes förtroende för hälso- och sjukvården kan upprätthållas. För att det ska kunna ske måste vård och andra stödåtgärder i största möjliga utsträckning utformas i samarbete med den enskilde. För att en adekvat vård och ett lämpligt stöd ska kunna ges den enskilde är det viktigt att den enskilde känner förtroende för hälso- och sjukvården och vågar lämna uppgifter om sina personliga förhållanden till dessa myndigheter. Dessa skäl ligger bakom det skydd för sekretessen som finns även i förhållande till brottsutredande myndigheter. Huvudprincipen är därför att den som har utsatts för brott själv har rätt att bestämma i vilken mån hälso- och sjukvårdspersonalen ska få lämna ut uppgifter som omfattas av sekretess till skydd för den enskilde till de brottsutredande myndigheterna. Om förtroendet för hälso- och sjukvården urholkas finns det annars risk för att den enskilde inte kommer att söka vård eller andra stödåtgärder trots att hon eller han har behov av detta. Det kan heller inte uteslutas att den som utövat misshandel t.o.m. skulle hindra offret från att söka den vård som behövs (jfr prop. 1981/82:186 s. 24). har det ansetts angeläget att sekretessen inte är så sträng att den försvårar polisens spanings- och utrednings- verksamhet när det gäller den särskilt allvarliga brottsligheten. förarbetena till den tidigare gällande, mer restriktiva regleringen diskuterades denna gräns och det angavs att brott som mord, dråp, våldtäkt och grovt narkotikabrott skulle komma att omfattas men att brott som grov misshandel och rån inte skulle omfattas (prop. 1981/82:186 s. 22-23). När gränsen för sekretessgenombrott sänktes 2006 motiverades detta främst av att det var lämpligt att grov misshandel också skulle föranleda sekretessgenombrott (prop. 2005/06:161 s. 78-79). Det angavs att det kan vara så att en misshandlad person egentligen vill att gärningsmannen ska ställas till svars för vad han har gjort, men att personen inte vågar stå för en sådan anmälan själv och inte heller vill att det ska framgå av en polisanmälan att hon eller han har samtyckt till uppgiftslämnandet. Om hälso- och sjukvården i en sådan situation kan stå som ensam anmälare kan det uppfattas som en lättnad för offret och som ett påtagligt stöd från samhället. Ett krav från samhällets sida att offret ensamt ska våga stå upp mot gärningsmannen vid grova våldsbrott kan leda till att polis- anmälningar görs alltför sällan vilket, enligt förarbetsuttalandet, i sin tur kan leda till att gärningsmannen kan uppfatta sitt agerande som riskfritt. 19.4Europarådets rekommendation om användningen av DNA-analys inom ramen för det straffrättsliga systemet har utfärdat Rekommendation R (92) 1 om användningen av DNA-analys inom ramen för det straffrättsliga systemet. I rekommendationens ingress framhålls de fördelar som DNA-analys kan ge i det straffrättsliga systemet som det anges att principerna om den enskildes integritet och respekten för den mänskliga kroppen inte ska överträdas. Enligt punkt 3 i rekommendationen får prover som har samlats in för DNA-analys och uppgifter som har erhållits från sådan analys för ändamål som avser utredning av och åtal för brott inte användas för något annat ändamål, utom såvitt avser information till den enskilde. I den nämnda punkten anges vidare att prover som har samlats in från levande människor för DNA-analys för medicinska ändamål och uppgifter som har erhållits från sådana prover inte får användas för ändamål som avser utredning av och åtal för brott annat än under omständigheter som regleras uttryckligt i inhemsk rätt. I ett förklarande memorandum till rekommendationen anges att det kan finnas skäl för att få använda prover som insamlats för medicinska ändamål i fall när patienten gett sitt samtycke eller den medicinska sekretessen i mycket allvarliga fall kan genombrytas enligt inhemsk rätt. Frågan om polis och åklagares möjligheter att ta vävnadsprover i beslag för brottsutredning har varit föremål för debatt och har principiell betydelse både för biobankernas verksamhet och för de brottsutredande myndigheterna. Det är en fråga där principer och värden av helt olika slag tydligt står mot varandra. Relevanta fakta för den etiska analysen Som framgår av redogörelsen för den nuvarande regleringen är det tillåtet för polis och åklagare att ta vävnadsprover från biobanker i beslag i samband med en brottsutredning. Ett prov från en biobank kan ibland vara av värde för en brottsutredning för att jämföras med ett DNA-prov från brottsplatsen. Syftet är då att fastställa om provgivaren var den som lämnade spår efter sig på brottsplatsen. Enligt de uppgifter utredningen har fått del av har sådana beslag verkställts i ett mindre antal fall vid mycket grova våldsbrott. Det normala tillvägagångssättet när ett DNA-prov från brotts- platsen används i en brottsutredning är att provet jämförs med de bevarade DNA-profiler som finns i polisens egna register, där uppgifter sparas om personer som har dömts för brott av viss svårhetsgrad och om personer som är misstänkta för brott av viss svårhetsgrad i ännu inte avslutade utredningar. Dessutom söker naturligtvis polisen upp den person som misstänks för brottet, så att den misstänkte kan förhöras. Då har polisen och åklagaren möjlighet att ta ett DNA-prov från den misstänkte, i enlighet med de regler som gäller för deras verksamhet. Det finns därför normalt inte någon anledning för de brottsutredande myndigheterna att intressera sig för vävnadsprover som hör till en biobank. Det kan dock i vissa fall vara så att en viss person är misstänkt för ett allvarligt brott utan att det finns någon DNA-profil bevarad i polisens register som det är omöjligt att söka upp den misstänkte för att ta ett DNA-prov, eftersom den misstänkte finns på okänd ort eller är avliden. Endast i ett sådant fall kan biobankerna vara av intresse för en brottsutredning. I samband med utredningen av mordet på utrikesminister skedde ett beslag som blev särskilt uppmärksammat. Då beslutade åklagare om beslag vid PKU-biobanken av ett vävnads- prov som kom från den som misstänktes för brottet. Provet jämfördes med ett spår från brottsplatsen och det kunde konstateras att den misstänkte hade lämnat spåret. Först efter det att detta hade fastställts greps den misstänkte. Användningen av vävnadsprover från biobanker i brotts- utredning och framför allt det beslag som skedde i utredningen av mordet på har medfört diskussion när det gäller provgivarnas integritet och tilliten till biobankernas verksamhet. T.ex. anges det i rapporten följer upp tillämpningen av biobankslagen (s. 31) att frågan om biobankslagens förhållande till har skapat problem i rättstillämpningen och att frågan kräver särskilda överväganden med hänsyn till att vävnadsprover som omfattas av biobankslagen endast får användas för vissa, tillåtna ändamål. En undersökning som publicerats motsäger dock den vedertagna uppfattningen att användning av vävnadsprover för brottsutredning skulle minska allmänhetens tillit till hälso- och sjukvården (, C. m.fl. forensic use of biobanks decrease public trust in healthcare services? Some empirical observations. , 2007). I undersökningen tillfrågades drygt 1 000 personer i om sin inställning. Av de som svarade ansåg att de skulle acceptera att polisen hade tillgång till vävnadsprover från biobanker i hälso- och sjukvården, sade nej och var osäkra. Av de som svarade ansåg att polisens tillgång till vävnadsprover skulle ha en negativ inverkan på deras tilltro till hälso- och sjukvården, svarade att deras tilltro till hälso- och sjukvården skulle stärkas och svarade att tilltron inte skulle påverkas. Man frågade också om viljan att lämna blodprov skulle påverkas och detta ledde till ett liknande svarsmönster. I bortfalls- analysen bedömdes att bortfallet inte påverkade det övergripande svarsmönstret i undersökningen. Aktörer och andra berörda Provgivarnas integritet är berörd av frågan om de brottsutredande myndigheternas rätt att ta vävnadsprover i beslag ska inskränkas. Därtill kommer vårdnadshavare, närstående och andra släktingar till provgivarna som kan vara berörda eftersom frågan kan röra deras genetiska integritet. Beslag av ett vävnadsprov berör hälso- och sjukvården på det sättet att vårdens verksamhet är beroende av att människor kan känna tillit till vården. Om antalet provgivare skulle sjunka kan det få effekter inte bara för hälso- och sjukvården och för dem som arbetar i den verksamheten, utan även för forskningen. Det rör då universiteten och högskolorna och andra forskningshuvudmän samt de forskare som arbetar i verksamheten. En aktör är de brottsutredande myndigheterna. För dem kan ett vävnadsprov från en biobank i vissa fall vara värdefullt för att kunna utreda ett brott. För tilliten till polis och åklagare är det viktigt att allvarliga brott upp. De som är misstänkta för brott berörs också av frågan. När någon är oskyldigt anklagad och inte kan nås eller har avlidit önskar de närstående att det kommer fram bevisning som visar att den anklagade inte har begått brottet. Den som har blivit utsatt för brottet eller annars är målsägande har starka skäl att önska att brottsutredningen leder till att den skyldige kan fällas till ansvar för brottet. Frågan om att ta vävnadsprover i beslag har även betydelse för samhället i stort. Såväl tilliten till hälso- och sjukvården som tilliten till de brottsutredande myndigheterna är viktiga för samhället. Även om det är få vävnadsprover som kan vara intressanta för brottsutredning kan användningen i det enskilda fallet bli avgörande för om ett allvarligt brott kan upp. Etiska principer och värden som används i analysen För frågan om beslag av vävnadsprover bör den personliga integriteten betonas, bl.a. den genetiska integriteten. Frågan hänger samman med provgivarnas rätt till självbestämmande över hur vävnadsproverna används. Centralt för denna fråga är vidare värdet av tillit till bio- bankernas verksamhet och värdet av tillit till de brottsutredande Om biobankernas verksamhet, särskilt i hälso- och sjukvården, inte möts av tillit hos hela befolkningen kan detta komma att leda till risker för värdet av en god vård och en ökad livskvalitet. Det kan också i förlängningen leda till sämre förutsättningar för forskningen, vilket i sin tur kan ha betydelse för hälso- och sjukvårdens utveckling och alltså för människors livskvalitet. Ett annat centralt värde är att brott blir snabbt och korrekt utredda, vilket medför rättstrygghet för misstänkta personer, möjlighet till upprättelse för brottsoffer och trygghet i samhället i stort. Biobankslagens syfte är att reglera hur vävnadsproverna, med respekt för den enskilda människans integritet, ska få samlas in, förvaras och användas för vissa ändamål. För att säkerställa tilliten till biobankernas verksamhet i hela befolkningen är det viktigt att rågången mellan polisens register och biobankerna upprätthålls. Ett exempel på att tilliten till biobankerna är viktig kan hämtas från PKU-biobankens verksamhet. De bevarade vävnadsproverna i PKU-biobanken är inte bara betydelsefulla för den screening som sker i spädbarnsåldern för att söka efter tecken på vissa ovanliga sjukdomar. Proverna kan också ibland användas för provgivarens egen räkning senare i livet. Vid vissa medicinska undersökningar av andra sjukdomar än de som berörs av screeningen kan det nämligen ha betydelse om barnet har drabbats redan under fosterstadiet eller . När någon har diagnostiserats med en sådan sjukdom är det möjligt att göra en ny analys av det sparade PKU-provet för att se om sjukdomen fanns redan vid födseln, vilket kan ha betydelse för att behandla sjukdomen. Således är det i barnets intresse att provet finns bevarat och inte har förstörts på grund av att vårdnadshavaren varit orolig för hur provet kan komma att användas. Det är också viktigt att den forskning som bedrivs med hjälp av biobanker får så goda förutsättningar som möjligt. Antalet återkallade samtycken har visserligen varit lågt och kan inte anses ha haft någon stor negativ påverkan på biobanksforskningen. Det finns dock en viss risk för att forskningen kommer att hämmas om provgivarnas vilja att delta skulle sjunka på grund av en oro för hur insamlade vävnadsprover kan komma att användas. Det bör dock framhållas att det inte är självklart hur beslag av vävnadsprover för brottsutredande ändamål påverkar tilliten till biobankerna. Den vedertagna uppfattningen om detta motsades av den ovan nämnda undersökningen . bör kanske resultaten av undersökningen tolkas med viss försiktighet. För det första medför bortfallet en viss osäkerhet. Viktigare är dock att undersökningen inte kan ge svar på huruvida fler personer i praktiken skulle vägra att lämna vävnadsprover till biobankerna om polisen skulle använda vävnadsprover i större utsträckning än . Även om det skulle vara en liten ökning är det dessa personers behov av vård och behandling som i första hand måste beaktas. Motsvarande gäller för forskningens behov. När det gäller tilliten till de brottsutredande myndigheternas verksamhet och värdet av att brott blir snabbt och korrekt utredda framgår det att möjligheten att ta vävnadsprover i beslag sällan är avgörande för brottsutredningar. Polis och åklagare har andra medel, som oftast är mer effektiva, i form av egna register och rätten att ta DNA-prover i sin egen verksamhet. Det står därmed klart att den nuvarande regleringen ger polis och åklagare alltför stora möjligheter att ta vävnadsprover i beslag och att regleringen inte beaktar biobankernas särskilda skydds- behov. I vissa ovanliga situationer kan behovet av att använda vävnadsprover för att utreda ett brott vara särskilt starkt. Kanske är brottet mycket allvarligt som möjligheterna att använda sedvanliga polismetoder är uttömda. Om möjligheten att använda vävnadsprover för brottsutredning inte helt skulle stängas kan det dock ge utrymme för en bild av att biobankerna faktiskt är öppna att användas för brottsutredning. Det kan då finnas kvar en oro för att proverna ska komma att användas för brottsutredning, en oro som kan leda till att provgivare motsätter sig att prover bevaras i biobanker. De förluster som uppstår på grund av denna oro står inte i proportion till vad som kan vinnas med en undantagsregel som bara gäller i vissa mycket ovanliga fall. 19.5.2Ett förbud mot beslag för utredning av brott Utredningens förslag: Det ska anges i att vävnadsprover som omfattas av biobankslagen inte får tas i beslag för utredning av brott. Utredningen har i uppdrag att utforma en lagstiftning som säkerställer att vävnadsprover inte ska få användas för brotts- utredande ändamål. Som framgår av redogörelsen i avsnitt 19.3 regleras frågor om beslag huvudsakligen i men särskilda regler om beslag i annan lag har företräde före dessa allmänna regler. Ändamålsbestämmelser av den typ som finns i biobankslagen innebär inte något hinder för beslag, även om de bör beaktas inom ramen för proportionalitetsbedömningen. Det är alltså enligt gällande rätt tillåtet för brottsutredande myndigheter att besluta om beslag av vävnadsprover i biobanker. En reglering som innebär att vävnadsprover inte ska kunna användas för brottsutredande ändamål måste uttryckligen gälla beslag av vävnadsprover. Det kan då inte komma i fråga att föreslå något annat än ett totalförbud mot beslag av vävnadsprover för brottsutredning. Sådana bestämmelser kan antingen införas i eller i speciallagstiftning, t.ex. i biobankslagen. Regler om beslag för särskilda situationer finns i ett stort antal lagar medan reglerna i i princip gäller allmänt för beslag, vilket talar för att föreslå bestämmelser i biobankslagen. De befintliga specialreglerna i andra lagar än är dock av en annan karaktär än den regel som ska föreslås. Dessa specialregler anpassar förutsättningarna för beslag till särskilda förhållanden eller sänker eller höjer kraven för när beslag får ske. I 27 kap. 2 § finns en bestämmelse som anger ett totalförbud mot beslag, nämligen när det gäller vissa typer av handlingar vars innehåll omfattas av tystnadsplikt. En bestämmelse om att beslag av vävnadsprover inte får ske är enligt utredningens mening närmast jämförbar med regeln i 27 kap. 2 § rättegångs- balken, vilket talar för att bestämmelsen bör införas i rättegångs- balken. Att införa regeln i medför också att regelns betydelse betonas. Dessutom skulle den då bli integrerad i de bestämmelser som de brottsutredande myndigheterna tillämpar när det gäller användningen av straffprocessuella tvångs- medel, vilket kan vara motiverat med hänsyn till att den föreslagna regeln kraftigt avviker från regleringen av beslag i övrigt. Utredningen anser sammantaget att bestämmelsen ska införas i . Det kan förekomma att själva vävnadsproverna har avhänts biobanken genom brott, att någon olovligen har tillgripit en prov- samling. Då måste vävnadsproverna kunna tas i beslag för att återställas till biobanken. Syftet med beslaget är då inte att använda vävnadsproverna för brottsutredning. Förslaget hindrar inte detta, eftersom ett sådant beslag inte sker för utredningsändamål. Av förslaget följer att det blir otillåtet att genomföra husrannsakan i en biobanks lokaler för att eftersöka vävnadsprover som kan tas i beslag för brottsutredning. Någon särskild regel om husrannsakan behövs därför inte. 20 Konsekvenser av förslagen Utredningens bedömning: Förslagen kan långsiktigt väntas leda till vissa kostnadsminskningar för det allmänna. I övrigt kan förslagen inte antas medföra beaktansvärda konsekvenser i de avseenden som ska redovisas. Utredningsuppdraget i denna del Statliga utredningar ska enligt 14-15 a §§ kommittéförordningen (1998:1474) analysera konsekvenserna av sina förslag. Om förslagen i ett betänkande påverkar kostnaderna eller intäkterna för staten, kommuner, landsting, företag eller andra enskilda, ska en beräkning av dessa konsekvenser redovisas i betänkandet. Om förslagen innebär samhällsekonomiska konsekvenser i övrigt ska dessa redovisas. När det gäller kostnadsökningar och intäktsminskningar för staten, kommuner eller landsting, ska utredningen föreslå en finansiering. Om förslagen i ett betänkande har betydelse för den kommunala självstyrelsen ska konsekvenserna också i det avseendet anges i betänkandet.