sou · GYB317 · 2010-03-08 00:00:00 — utgörs industrin utsläpp en mindre del av den totala tillförseln, men enstaka industrier har stor betydelse i enskilda avrinningsområden eller kustområden. Flera av dessa industrier behöver förbättra sin rening, antingen genom utveckling av nuvarande teknik eller genom komplettering med annan teknik. Det uppskattade behovet av minskning från industrin varierar för olika vattenområden, men kan uppskattas till 10–inom de tre södra vattendistrikten, och med lokala insatser i de två norra vattendistrikten. Vattenrelaterade miljöskyddskostnader för den vattenintensiva industrin i för att uppfylla nuvarande lagkrav uppskattas till . Det är industrin som står för reningskostnaden, antingen genom eget reningsverk eller genom att vara anslutet till det kommunala avloppsreningsverket. Tillkommande åtgärdskostnad – industrin För att förbättra reningen vid den vattenintensiva industrin i i enlighet med vattenförvaltningens behov bedöms enligt en översiktlig kalkyl att kostnaden kommer att öka med cirka 10–, dvs. med 250–för de kommande 10–20 åren. Jordbrukets antropogena tillförsel av övergödande ämnen till vattenmiljöer är betydande i de jordbruksdominerade områdena i . I förekommer det lokal påverkan. Utsläppen kommer från såväl växtodling som djurhållning samt enskilda avlopp. I många jordbruksområden är tillförseln från dessa källor den totalt dominerande, medan det i större avrinnings- områdena är flera källor som bidrar till övergödningen. Åtgärder har genomförts i form av utbyggnad av lagringskapacitet för stallgödsel, begränsningar av mängden stallgödsel som får spridas per hektar (djurtäthet) utifrån dess fosforinnehåll, spridnings- – problem, möjliga åtgärder och kostnader förbud och restriktioner för främst stallgödsel och andra organiska gödselmedel och krav på andel höst- eller vinterbevuxen mark samt åtgärder för att begränsa ammoniakavgången vid lagring och spridning av stallgödsel. Dessutom finns det möjligheter till miljö- ersättningar inom ramen för landsbygdsprogrammet 2007–2013. Insatser inom programmet är t.ex. ersättningar för anläggning av skyddszoner och våtmarker. Genomförda åtgärder har beräknats till att minska utsläppen till vattendrag och sjöar av kväve mellan åren 1985–1995 och cirka 10–. minskningen av fosforutsläppen har inte beräknats för . Däremot har fosforutsläppen skattats minska –2005. Det har emellertid varit svårt att visa på någon påtaglig minskning i vatten- miljöerna. Därför behöver ytterligare åtgärder genomföras, som i huvudsak inriktar sig på att behandla det avrinnande vattnet från åkermarken, för att fånga upp och rena bort näringsämnen och partiklar. Olika tekniker används inom avloppsreningsverk, indust- rier och enskilda avlopp, men har ännu bara testats i pilotområden för jordbruksmark. Våtmarker, skydds- och översilningszoner, olika typer av dammar, naturliga filter med kalk, sand eller leca- kulor, olika mekaniska filter, fällning eller minireningsverk22 kan vara aktuella beroende på område, topografi, jordart och mark- värde. Att nya tekniker inte har testats i större omfattning kan bl.a. bero på att de kan medföra betydande inskränkningar i driften vilket leder till höga kostnader. Reningskostnaden per kg kväve och fosfor beräknas ofta vara lägre för avloppsreningsverk än för jord- bruksmark vilket skulle kunna motivera att man behandlar av- rinningsvatten från jordbruksmark i reningsverk i starkt påverkade områden. Det uppskattade behovet av minskning av näringsämnen från jordbruksmark varierar för olika avrinningsområden, men kan upp- skattas till 10–inom de tre södra vattendistrikten, och med lokala insatser i de två norra vattendistrikten. Vattenmyndig- heterna har beräknat tillkommande åtgärdskostnader utifrån kost- naden för att anlägga våtmarker och kantzoner, vilket är känd teknik men som kräver förhållandevis stora markområden och inte alltid är effektiv eller har låg kostnad. 22 Bl.a. forskning vid visar på tveksamheter i samband med minireningsverk. – problem, möjliga åtgärder och kostnader Precis som för industrin har kostnader fortlöpande lagts på jordbruket som en konsekvens av skärpt lagstiftning. De kostnader för åtgärder som jordbruket har vidtagit och fortfarande vidtar är svåra att uppskatta, framför allt som en årlig kostnad, men LRF23 anger att jordbrukarna har investerat för att uppfylla olika lagkrav.24 Dessa investerings- kostnader avser nya gödselvårdsanläggningar m.m. Förutom detta har åtgärder vidtagits bl.a. inom ramen för de svenska landsbygdsprogrammen i form av våtmarker, fånggrödor, kantzoner, rådgivning m.m.25 För dessa åtgärder utgår investerings- stöd, ersättning per hektar eller för skötseln av t.ex. en våtmark. Ersättningen beräknas för åren 2007–2013 komma att uppgå till cirka 2 500 miljoner kronor.26 Tillkommande åtgärdskostnad – jordbruket För att förbättra reningen från jordbruksmark enligt vattenförvalt- ningens behov bedöms att kostnaden kommer att uppgå till cirka 500–för de kommande 10–20 åren. Dessa tillkommande åtgärdskostnader är uppskattade utifrån dagens kostnad för våtmarker och kantzoner, vilket är känd teknik. Våtmarker och kantzoner kräver dock förhållandevis stora mark- områden, varför annan teknik kan vara effektivare och billigare. Enskilda avlopp har en betydande påverkan på övergödnings- situationen i många avrinningsområden, och ibland kan de vara den dominerande källan. Åtgärdsarbete pågår inom många kommuner, men det uppskattas att ungefär hälften av de 800 000–1 000 000 enskilda avloppen inte har en tillfredsställande reningsfunktion. Då inkluderar det många enskilda avlopp som bara nyttjas under en kort säsong. Reningsgraden behöver förbättras inom många om- råden med övergödda sjöar och kustvatten. Det finns flera olika tekniker för åtgärderna. Vattenmyndigheterna bedömer att det i detta fall är incitament för implementering som saknas. 24Investeringskostnader kan inte rakt av jämföras med årliga kostnader. 25Se vidare kapitel 5. 26Summan är inklusive den svenska medfinansieringen. – problem, möjliga åtgärder och kostnader skattade behovet av minskning från enskilda avlopp uppgår till 10–av dagens nivåer inom de tre södra vattendistrikten eller lokalt inom de norra distrikten. Kostnaderna för en enskild avloppsanläggning är framför allt en investeringskostnad, och investeringen kan behöva uppgraderas . Det är fastighetsägaren som står för investerings- kostnaden, alternativt anslutningskostnaden till ett kommunalt avloppsnät om det är ett alternativ. Tillkommande åtgärdskostnad – enskilda avlopp För att förbättra reningen från enskilda avlopp enligt vatten- förvaltningens bedöms att kostnaden kommer att uppgå till cirka 400–för de kommande 10–20 åren. (Kostnaden motsvarar en uppgradering på 4–8 000 enskilda avlopp/år á 50–/styck). Påverkan från tidigare verksamheter Många sjöar, vattendrag och kustområden har blivit påverkade av näringsämnen, syretärande ämnen och partiklar. Denna historiska belastning finns kvar i sediment i vattensystemet och påverkar det, även om det är svårt att uppskatta omfattningen. Övergödningen har även medfört förändringar i plankton-, botten- fauna- och fisksamhällena så att de har en annan samman- sättning. Det nya tillståndet är ofta så förändrat att det inte åter- hämtar sig själv till ett mera naturligt tillstånd utan hjälp med biotopförändringar, bindning av näringsämnena och biomanipula- tion (förändring av fiskfaunan genom utfiskning av karpfisk). Flera restaureringsinsatser har genomförts genom en kom- bination av statliga medel, kommunala bidrag, landstingsfonder och delvis privata medel och arbetsinsatser. Åtgärderna har varit mer eller mindre lyckade på grund av hur insatsen har utformats, men oftast har resultatet varit positivt. behöver emellertid åtgärderna upprepas en eller för att det nya tillståndet ska bli bestående. Åtgärdskostnaden för dessa restaureringsinsatser är svåra att uppskatta. Vissa kostnadsbedömningar finns, kostnader för genom- förd biomanipulation i några sjöar har varierat mellan 1–10 miljoner – problem, möjliga åtgärder och kostnader kronor per sjö, men detta är starkt beroende av sjöns storlek. Fällning av bottensediment har genomförts i några sjöar och kan uppskattas till för en mindre sjö. Biotop- förbättringar i vattendrag kan ofta vara ganska billiga åtgärder. Tillkommande restaureringskostnad – restaureringsinsatser För att restaurera cirka 1 000 sjöar i enligt vatten- förvaltningens behov bedöms att kostnaden kommer att uppgå till för de kommande 10 åren, dvs. Många sjöar, vattendrag och kustområden har blivit påverkade av olika metaller och organiska ämnen. Ofta finns det förhållandevis låga halter av dessa i vattnet, då åtgärder mot utsläpp har varit framgångsrika. Ämnena ansamlas emellertid i sedimenten och bioackumuleras i fisk och andra djur (biota). Mätningar i biota kan visa på betydligt högre värden än vad vattenkvaliteten visar, och delvis utgörs den av den historiska belastningen som finns kvar i sediment i vattensystemet och påverkar detta. Kunskapen om ämnena är bristfällig. Direktivet om prioriterade ämnen27 riktar in sig på ett begränsat antal ämnen (33 + 8 ämnen), varav analyser visar att det är endast ett fåtal som inom några vattenförekomster överskrider angivna miljökvalitetsnormer. För kvicksilver i fisk är miljökvalitetsnormen lägre än bakgrundsvärdet för fisk i alla svenska vatten. Mätningarna av de prioriterade ämnena är emellertid långt ifrån heltäckande. Åtgärdsinsatser har med hänsyn till kunskapsunderlaget i huvudsak inriktat sig på att ta fram mer data. Vilka av de särskilda förorenande ämnena som har påverkan på den ekologiska statusen (i princip kan det avse alla övriga ämnen) finns det alltför dåligt underlag för att uttala sig om. De mätningar som görs sker i liten omfattning, framför allt genom statlig miljöövervakning, vattenvårdsförbund eller genom recipientkontroll. 27 2008/105/EG. – problem, möjliga åtgärder och kostnader Tillkommande provtagningskostnad – miljögifter Kostnaderna för utökad och förbättrad provtagning och analys av vattenförekomsterna för att utreda kemisk status i enlighet med vattenförvaltningens behov uppskattas till 500–för de kommande 10 åren, dvs. cirka 50–100 miljoner kro- nor . Större delen av det svenska vattenlandskapet har utsatts för fysisk påverkan i form av sänkningar av sjöar, dämning av sjöar, nivå- regleringar, rätning och kulvertering av vattendrag, dammar, omledningar, rensningar, markavvattning, flottledsrensning, för- ändring av markanvändningen kring vattnen, vattenuttag, utfyll- nader, hamnar och annat vattenbyggande. Det är inte alla fysiska förändringar som har medfört en förändring av det ekologiska tillståndet, men ofta ingår de i en kedja av vattenverksamheter som medför en betydande påverkan på tillståndet. Det genomförs många enskilda insatser för att förbättra till- ståndet i enskilda vattenförekomster eller i andra vatten. Det kan vara att ta bort vandringshinder, förbättra biotoperna med fors- sträckor och lekbottnar, anlägga fasta överfarter av vattendrag, höja vattenståndet i avsänkta sjöar och våtmarker mm. Någon samlad kostnadsbild för insatserna finns inte, men de utgörs till största delen av fiskevårdsanslaget28 och naturvårdsmedel29 som Natur- vårdsverket betalar ut. Sammanlagt kan detta uppskattas till 50–. Kostnaderna för att åtgärda fysiska störningar för att uppfylla målen enligt vattenförvaltningen, ålförordningen och miljö- kvalitetsmålet Levande sjöar och vattendrag har utretts av Natur- vårdsverket.30 uppskattar kostnaden till 6 000– i för nå de olika målen, vilket motsvarar cirka 300–under . 28Fiskeriverkets anslag 1:17. 29Naturvårdsverkets anslag 1:3 och 1:12. 30Bedömda behov av åtgärder och medel för restaurering av sjöar och vattendrag, Rapport , . – problem, möjliga åtgärder och kostnader Tillkommande kostnader för att åtgärda fysiska störningar Kostnaderna för att förbättra vattenmiljöerna enligt vattenför- valtningens behov beräknas uppgå till för de kommande 10–20 åren. Att skapa ett långsiktigt skydd för dricksvattenresurser och dricks- vattenkvalitet så att dricksvatten kan tillhandahållas på ett säkert sätt utan avancerad reningsteknik är ett av målen med vatten- direktivet. Det kräver en långsiktig vattenplanering, och att sam- hällsplaneringen i övrigt även beaktar detta viktiga samhällsintresse. Vattenförsörjningen sker till hälften från ytvatten, och den andra hälften kommer från grundvatten, som normalt har ett bättre naturligt skydd. förekommer utbrott av vattenburen smitta genom dricksvattensystemet, och olyckstillbud med risk för förorening av råvattentäkterna. Den vanligaste åtgärden för att minska riskerna för vattenför- sörjningen är att bilda skyddsområden med skyddsföreskrifter. Andra viktiga insatser handlar om att tillse att verksamheter och samhällsbyggande skapar utrymme för dessa vattenresurser samt att ledningssystem m.m. planeras och underhålls på ett säkert sätt. Vattenskyddet för grundvatten kan oftast planeras och genomföras inom avgränsade områden som ger ett godtagbart skydd, även om det inte alltid genomförs av olika skäl. För ytvatten är det svårare med tanke på att det ofta berör hela eller stora delar av ett avrinningsområde. Inom dessa områden blir det viktigare med att miljöhänsynen ökas och genomförs i hela området. Vattenskyddet omfattar drygt hälften av alla vattentäkter, men skyddsföreskrifter och avgränsningar behöver uppdateras för de flesta områden. Många nya eller uppdaterade vattenskydds- områden bildas , men takten är alltför långsam för nå målen . innebär i regel inskränkningar i handlings- möjligheterna för verksamhetsutövare; exempelvis att jordbrukares möjligheter att använda bekämpningsmedel begränsas. Även om sådana föreskrifter inte leder till några finansiella utgifter för staten så är verksamheternas minskade vinster en samhällsekonomisk kostnad. Denna kostnad kan naturligtvis i många fall motiveras – problem, möjliga åtgärder och kostnader genom att kostnaderna för förorenat dricksvatten skulle vara ännu högre. Tillkommande kostnader för vattenskyddet Kostnaderna för att förbättra vattenskyddet enligt vattenförvalt- ningens behov beräknas uppgå till cirka 70–för de kommande 10–20 åren. Normalt finns det tillräckliga vattenresurser för hushåll, jordbruk och industri i . eller i vissa intensivt nyttjade områden kan emellertid vattenuttagen vara större än vad grundvattnet och ytvattenmiljöerna tål. Kostnaden för vattenuttag ingår i de belopp som redovisas för den kommunala vattenförsörjningen och den vattenintensiva industrin, vilket enligt ovan anges till cirka 13–15 000 miljoner kro- nor respektive . Vatten- uttag är en förutsättning för den tjänst respektive den produktion dessa tillhandahåller. 4.6En kostnadsuppskattning för tillkommande övervakning Vattenmyndigheterna har sammanställt en förenklad kalkyl på vad övervakningskostnaderna enligt kraven i ramdirektiven skulle kunna uppgå till.31 Kalkylen utgår från att det finns totalt 26 568 vattenförekomster med nedanstående fördelning och den är en bruttokalkyl, dvs. eventuella samordningsvinster som en kon- 31 Vattenvårdsdirektör , . Utgår från den kalkyl som gjordes 2005, men med siffror på vattenförekomster uppdaterade. – problem, möjliga åtgärder och kostnader sekvens av integrering med pågående recipientkontroll och andra övervakningsprogram är inte beaktade. Sjöar: 7 260 Vattendrag: 15 669 Övergångsvatten: 20 Kustvatten: 588 Grundvatten: 3 031 Beräknade schablonkostnader för olika kategorier och vattenföre- komster framgår av tabellen nedan. Tabell 4.1 Schablonkostnad för övervakning per vattenförekomst, kronor 20–25 000 20–25 000 20–25 000 20–25 000 20–25 000 Tillkommande kostnader för övervakning Kostnaderna för att uppfylla övervakning enligt vattenförvalt- ningens behov beräknas uppgå till /år. Av detta utgör den kontrollerande övervakningen 50 miljoner kro- nor/år, den operativa övervakningen utgör /år och den undersökande övervakningen utgör /år.32 32 Om åtgärdsarbetet lyckas, så bör den operativa och undersökande övervaktningen succes- sivt kunna minska till 50–/år . , vattendirektör, . – problem, möjliga åtgärder och kostnader 4.7Tillkommande åtgärdskostnader per sektor för att uppfylla målen I åtgärdsprogrammen ställs krav på åtgärder för att reducera miljöproblemen ytterligare. Detta innebär, åtminstone så länge kraven ökar på alla aktörer, att de totala kostnaderna för åtgärder sannolikt kommer att öka. Denna kostnadsökning kan dock, åtminstone till viss del, motverkas om den styrande politiken utformas så att en kostnadseffektiv kombination av åtgärder vidtas. I ramdirektivet för vatten anges att dessa kostnader ska redovisas uppdelade i kategorierna hushåll, industri och de areella näringarna (jordbruk, skogsbruk och fiske). Trots vissa gränsdragnings- problem mellan dessa sektorer, ska dessa sektorer sedan adekvat bidra till kostnadstäckning av såväl finansiella kostnader, miljö- kostnader och (om det finns) resurskostnader33. Tolkningen av, och gränsdragningen mellan dessa, kostnader är inte helt uppenbar. En djupare diskussion kring dessa begrepp finns i kapitel 7. Som utvecklas vidare i kapitel 5 och 7 så är det viktiga för att uppnå kostnadseffektivitet att varje utsläppskälla betalar marginalkost- naden för sina utsläpp. Vid utformningen av en effektiv miljö- politik är därför kostnadstäckning på sektorsnivå knappast ett primärt mål, även om samhällsekonomisk effektivitet i regel leder till konsekvensen kostnadstäckning på sektorsnivå. Sådana kostnader som följer av andra EG direktiv, s.k. grund- läggande kostnader (i princip kostnader för att uppfylla lagstift- ning) ska inte ingå i de uppskattade beloppen. Dessa kostnader ska betalas oberoende av att åtgärdsprogrammen ska verkställas. Det är således bara de extra kostnaderna, de s.k. kompletterande kost- naderna, som utgör kostnadskalkyl totalt för för åtgärds- program enligt ramdirektivet för vatten nedan. Nedanstående sammanställning bygger på uppgifter från vattenmyndigheterna. Kostnaderna hänförs till den sektor som de initialt betalas av. Detta innebär att eventuella sekundära effekter via prisförändringar på marknader i huvudsak inte beaktas. Detta innebär att även om kostnadsökningarna i en industri skulle kunna leda till höjda priser på produkterna, vilket skulle innebära att konsumenter / hushåll skulle bära delar av kostnaderna, så har detta inte beaktats. Vem som slutligen får bära åtgärdskostnaderna beror bland annat på hur priskänsliga konsumenterna är, vilket i sin tur 33 Resurskostnad används här i beteckningen att det kostar att använda en begränsad vatten- resurs. – problem, möjliga åtgärder och kostnader beror på hur viktig varan upplevs vara och om det finns substitut. Detta betyder att i branscher med konkurrens från tillverkare (exempelvis utländska) som inte upplever ökade åtgärdskostnader inte i så stor utsträckning kan föra vidare kostnader till kon- sumenterna. Branscher där det saknas konkurrens, som exempelvis va-verksamhet, kan å andra sidan helt föra över kost- naderna på konsumenterna. Hushåll är den sektor vars tillkommande reduktionskostnader är störst i ovanstående redovisning. Det avser i huvudsak vatten- och avloppsförsörjning vars tillkommande kostnader för avloppsrening anges till för de kommande 10–20 åren, kostnaderna för en enskild avlopps- anläggning cirka 400–för de kommande 10–20 åren och för att förbättra vattenskyddet cirka 70–för de kommande 10–20 åren. Totalt inne- bär detta en beräknad kostnad för åtgärdsinsatser på cirka 1 500– för att säkerställa vattenresurser och vattenkvalitet. Industrins kostnader är i huvudsak kopplade till förbättrad vatten- rening av näringsämnen och metaller och organisk ämnen. En översiktlig kostnadskalkyl för att förbättra reningen är cirka 250–för de kommande 10–20 åren och åtgärdsinsatser för kemisk och ekologisk status åtminstone till under . Totalt innebär Vattenmyndigheternas åtgärdsinsatser kostnader på cirka 500 mil- joner kronor för att säkerställa eller utreda ekologisk och kemisk status. 4.7.3Areella näringar (jordbruk, skogsbruk, fiske) För de areella näringarna är det framför allt kostnadsuppskatt- ningar för åtgärder inom jordbruket som har kunnat göras, medan uppgifter för skogsbruk och fiske sannolikt är lägre. – problem, möjliga åtgärder och kostnader myndigheterna har beräknat tillkommande åtgärdskostnader för jordbruket till cirka 500–för de kom- mande 10–20 åren. 4.7.4Övrigt inklusive kostnader för övervakning Till denna grupp förs åtgärder mot försurning såsom återställnings- kostnader, restaureringskostnader för historiska utsläpp och restaureringskostnader för fysisk påverkan av vattenlandskapet. Återställningskostnader för försurning (kalkningskostnader) är för de kommande 10–20 åren, restaureringsinsatser för historisk belastning för de kommande 10–20 åren, dvs. /år och restaureringskostnader för fysisk påverkan av vattenlandskapet för de kommande 10–20 åren. Till detta kommer kostnader för övervakning på cirka 550 mil- joner kronor/år som inte täcks av någon vatten- användare. Tillsammans med åtgärdsinsatserna innebär det . Tabell 4.2 Uppskattade åtgärdskostnader för att reducera miljöproblemen, övervaka tillståndet och nå vattenförvaltningens mål god ekologisk eller kemisk status, och sektor, (VA + enskilda 800–1 0001 500–1 000 1 270–1 600 500–1 000 2Avser enskilda avlopp. – problem, möjliga åtgärder och kostnader 4.8Analys och slutsatser – det finns behov av en politik som innebär kostnadseffektiva åtgärder Syftet med detta kapitel var att ge en bild av vattenstatus samt vilka källorna till kvarstående problem är. Genomgången, som i första hand grundas på vattenmyndigheternas beskrivning, visar att sannolikt inte inom föreskriven tid kan förväntas uppnå den vattenstatus som krävs. I detta sammanhang kan det påpekas att mycket redan har gjorts i , både vad det gäller införande av styrmedel från myndigheter och när det gäller faktiska åtgärder från verksamhetsutövare, som har agerat för att förbättra vatten- statusen. Men, trots att utsläppsmängderna för många ämnen har minskat över tiden så kvarstår alltså problemet med en otillräcklig vattenstatus; utsläppen är alltjämt för höga. På ett nationellt plan kan alltså inte det faktum att man tidigare vidtagit åtgärder och infört styrmedel i sig användas som argument för att inget mer behöver göras. När det däremot gäller fördelningen av framtida åtgärder mellan olika aktörer så kan tidigare genomförda åtgärder vara en betydelsefull faktor för bedömning av rättvisa eller rimlig- het i fördelningen av framtida åtgärder. Ur ett samhällsekonomiskt perspektiv bör dock fördelningen av åtgärder göras så att en kostnadseffektiv kombination av åtgärder vidtas. Här kan tidigare genomförda åtgärder ha en indirekt påverkan såtillvida att den aktör som redan genomfört åtgärder sannolikt har en högre marginalkostnad, än vad samma aktör hade innan de tidigare åtgärderna genomfördes, för genomförande av ytterligare åtgärder. kan denna aktör alltjämt ha en lägre marginalkostnad för åtgärder jämfört men andra aktörer. Det faktum att styrmedel kan utformas så att en kostnadseffektiv kombination av åtgärder upp- nås som en önskvärd fördelning av kostnader uppnås utreds och beskrivs vidare i kapitel 5 och 7. Vilken relevans har då uppskattningar av åtgärdskostnader på sektorsnivå och vilka slutsatser bör dras utifrån den samman- fattning av åtgärdskostnader som redovisas i tabell 4.2? Syftena med denna utredning är att undersöka om uppfyller de krav som ramdirektivet ställer på samt att utreda om en utökad användning av en prispolitik, oavsett vad ramdirektivet för vatten ställer för minimikrav på en sådan, skulle kunna användas för att på ett bättre sätt uppnå målsättningarna för användning av vatten. Den relevanta frågan blir då här i vilken mån, och på vilket sätt, de ovan – problem, möjliga åtgärder och kostnader redovisade kostnadsuppskattningarna kan användas för dessa mål- sättningar.