sou · GXB316d2 · 2010-01-01 00:00:00 — Denna musiklivets trefot är utgångspunkt för Orkesterutred- ningens resonemang kring bättre samverkan mellan musiklivets olika delar. Staten bör bli tydligare när det gäller uppdragen både till orkestrarna och till länsmusikorganisationerna. Därför föreslås att regeringen formulerar riktlinjer för ett nytt, bredare orkester- uppdrag och att får i uppdrag att – i samråd med de regionala huvudmännen – presentera nya riktlinjer för den regionala musikverksamheten. Dessutom bör resurserna till det fria musiklivet förstärkas, bl.a. för att de större ensemblerna och mindre orkestrarna inom konstmusikområdet ska kunna fortsätta att vara ett viktigt komplement till institutionerna. Det nya orkesteruppdraget bör, enligt utredningen, bl.a. syfta till att stärka spridningen av orkestermusik till en bred publik, ge orkestrarna ett ansvar både för vår tids konstmusik och det konst- musikaliska kulturarvet, att särskilt beakta verksamhet för barn och unga, att slå fast orkestrarnas ansvar att samverka med övriga delar av musiklivet samt att arbeta med jämställdhetsfrågor. Dessutom föreslås få i uppdrag att se över statsbi- dragssystemet för orkestrarna, länsmusiken och för musikteater- och operaverksamhet samt få besluta om vilka orkestrar som ska vara berättigade till statsbidrag. Många av remissinstanserna tar i sina övergripande synpunkter upp frågan om en mera utvecklad dialog mellan staten och de regionala och lokala huvudmännen för orkestrarna. Vissa anser t.o.m. att det skulle behövas en total översyn av det statliga engagemanget i hela musiklivet. Såväl de enskilda länsmusikorganisationerna som landstingen tycker i allmänhet att staten borde bli tydligare dels i vad den förväntar sig av orkester- och länsmusikverksamhet, dels när det gäller de statliga stödsystemen. Rikskonserters roll visavi orkestrarna bör ses över och bör få större resurser för att kunna utveckla sitt engagemang inom området. Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering En överväldigande majoritet av remissinstanserna är positiva till förslaget om ett nytt orkesteruppdrag men många har synpunkter på hur det bör utformas. Remissinstanserna är däremot över lag kritiska till förslaget om ett nytt länsmusikuppdrag. Anledningen är främst att detta innebär att staten skulle stå för högst av det offentliga bidraget till länsmusiken i fortsättningen. ligger statens totala andel av finansieringen en bit men är hos enskilda läns- musikorganisationer betydligt högre.14 Många är starkt kritiska till att förslaget presenteras utan några konsekvensanalyser och några fruktar att – om det blir verklighet – kan betyda att vissa läns- musikorganisationer försvinner. I flera remissvar efterlyses en grundlig översyn av statens totala stöd till den regionala kultur- verksamheten och några anser också att förslaget innebär en kost- nadsövervältring från staten till den kommunala nivån. När det gäller de förslag till åtgärder och resurser som riktas mot det fria musiklivet, finns en klar skillnad i inställning mellan å ena sidan länsmusik- och orkesterinstitutionerna och deras huvudmän samt, å den andra, företrädare för det fria musiklivets organisa- tioner och grupper. Institutionerna tycker det är viktigt med en förstärkning av det fria musiklivets resurser, men inte på bekostnad av orkestrarnas och länsmusikorganisationernas ekonomiska trygghet. Det fria musiklivet vinner inte på en sådan omfördelning eftersom deras företrädare skulle få färre arbetstillfällen är ett åter- kommande argument. Flera remissvar efterlyser en analys där man ser hela det regionala musiklivet i ett helhetsperspektiv. Remissin- stanser som företräder det fria musiklivet har av naturliga skäl en mer reservationslöst positiv inställning till förslagen. 14 Musik 2004-2005. Kulturen i siffror 2007/1, 2007. Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering. Orkesterverksamheten i har varit föremål för åtskilliga utredningar . Även länsmusiken har behandlats i flera utredningssammanhang, bl.a. med utgångspunkt i statens för- hållandevis stora ekonomiska engagemang.15 Även om Orkesterut- redningen lagt tyngdpunkten på orkesterinstitutionerna, finns aspekter på den regionala musikverksamheten, länsmusiken, med i betänkandet. Detta beror bl.a. på att flera landsting har symfoni- eller kammarorkestrar inom ramen för sin länsmusikverksamhet, som på vissa håll är finansierade såväl med statliga orkesterbidrag som med länsmusikpengar. Ett förtydligande av statens uppdrag till orkestrarna respektive den regionala musikverksamheten och en renodling av bidragssystemen har länge diskuterats inom musik- livet. Utbyggnaden av den professionella orkesterstrukturen i har koncentrerats till två tidsperioder: , då staten inrättade ett mindre bidrag för orkesterverksamhet, samt på 1970- och 80- talen – också då som svar på olika kulturpolitiska initiativ. finns – enligt egen definition – större symfoniorkestrar i (två), , och . Mindre symfoniorkestrar finns i och , operaorkestrar i (två), och och i kombination med annan verksamhet även i () och (vid Norr- landsoperan). Därutöver finns kammarorkestrar i , , , , , och , stråkorkestrar i och samt blåsorkestrar i , , och . Av dessa 26 orkestrar är endast tre belägna norr om . Dessa tre orkestrar – två mindre symfoniorkestrar och en kammar- orkester – ska försörja hela den norra delen av landet med orkestermusik, medan resten av har tillgång till 23. 15 Musik för miljoner – en utvärdering av länsmusikreformen 1994, Bredd, kvalitet och mångfald 1998, orkester.nu, Svenska orkestrar och deras verksamhet 2000, samtliga rapporter från . Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering Enligt vår bedömning är det viktigt att det förs ett resonemang kring vilka kulturpolitiska insatser som skulle kunna kompensera denna geografiska obalans. tar också upp frågan om orkestrarnas likartade repertoar. De svenska orkestrarna spelar företrädesvis musik av tonsättare födda och har en låg andel samtida musik på sina repertoarer. Framför allt de större symfoni- orkestrarna uppvisar enligt en påtaglig ensidighet i programsättningen.16 I stället hänvisas ofta den nya musiken till särskilda reservat i form av festivaler som i , den nedlagda New Music eller Stockholmsfilharmonikernas återkommande tonsättarfestivaler. Den nya musikens svaga ställning visar sig också i antalet beställningar av nya verk till orkestrarna. för fram förslag kring de statliga uppdragen såväl till orkestrarna som till den regionala musikverksamheten. finns särskilda s.k. sektorsmål för statens musikpolitik som handlar om eget utövande, tillgänglighet, kvalitet, utveckling och förnyelse samt musikområdets kulturarv. Den statliga bidragsgiv- ningen till såväl orkestrar som länsmusik regleras genom en särskild förordning om statsbidrag till regional kulturverksamhet där det i § 3 heter att statsbidraget ska syfta till att möjliggöra en mångsidig verksamhet av hög kvalitet.17 För statsbidrag till länsmusiken har antagit nya riktlinjer . En viktig utgångspunkt för den föreslagna portföljmodellen är den dialog om inriktningen av den statliga och regionala kulturpolitiken som staten och landstingen genomför. Det är därvid viktigt att staten anger syftet med och målen för den verk- 16Hos Svensk Musik/finns ca 3 500 orkesterverk, 330 operor och 6 850 kammar- musikverk deponerade. De flesta har inte spelats mer än en gång. Källa: Konstnärerna i kulturpolitiken, . 17Förordning (1996:1598) om statsbidrag till regional kulturverksamhet. Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering. samhet man förväntar sig av sina insatser på musikområdet. Däremot är det landsting som i samråd med sina kommuner väljer hur man vill disponera det statliga anslaget till musik. Man kan således välja att satsa på antingen orkester eller länsmusik eller, som på flera håll, båda. Detta har inte staten några synpunkter på så länge målsättningarna för musikverksamheten i stort uppfylls. Genom förslaget till nytt statsbidragssystem bedömer vi att förslaget om de nya uppdragen är beaktat. Det är av flera skäl viktigt att peka på det som Orkesterutred- ningen anför om geografisk spridning och repertoarinriktning. Enkelt uttryckt kan detta beskrivas som att staten stöder ett 20-tal orkestrar inom ett begränsat geografiskt område och med en i hög grad likartad repertoar. Detta strider mot flera av den statliga kulturpolitikens grundläggande målsättningar om bredd, kvalitet och mångfald. Dessa förhållanden har diskuterats åtskilligt men inga avgörande förändringar har skett. Enligt vår bedömning är det angeläget att vidta kraftfulla åtgärder för att stärka den samtida konstmusikens ställning. Den konstmusik som komponeras – i och i andra länder – har ofta ett brett anslag och anknyter till många olika musiktraditioner. Inom begreppet ny konstmusik ryms en mängd olika stilar som borde kunna locka en betydligt större publik än den som hittar till konserthusen . Orkesterutred- ningen visar dock att institutionerna vet ganska lite om både den publik de har och den de kan få med hjälp av relativt blygsamma marknadsföringsinsatser. Beställning av nya verk sker mestadels med hjälp av särskilda bidrag från bl.a. Rikskonserter, och . Ändå kan med fog hävdas att merparten av de tonsättare som får beställningar av nya verk inte får rimlig ersättning för sitt arbete. Det är därför av största vikt att staten tillsammans med berörda parter löser ersättningsfrågan på ett sätt som både stimulerar till fler beställningar och ger bättre ersättning till tonsättarna.18 18 har ett särskilt stöd som riktar sig till institutioner inom hela scenkonst- området och som syftar till att stimulera beställningar av ny musik. Granskar man utfallet, visar det sig att behovet av ny musik är stort och finns inom ett brett fält. Ansökningar kommer från såväl stora institutioner som fria grupper och arrangörer. Det är i hög grad Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering Förutom detta bör särskilda statliga insatser göras för att markera vikten av ett långsiktigt och målinriktat stöd till den nya musiken. Detta kan ske genom att staten ger särskilt stöd till festivaler eller orkestrar och ensembler som på olika sätt gör strategiska och långsiktiga insatser på detta område. Frågan bör också beaktas i anslutning till statliga insatser på fonogramområdet. Det blir en uppgift för den föreslagna myndigheten för konstarterna att överväga åtgärder som ligger i linje med den inriktning vi här föreslår. 13.5Efter Framtidens kultur – behov av en ny fristående aktör Vår bedömning: När den nuvarande Stiftelsen upphör finns det behov av en annan bidragsgivare som på motsvarande sätt kan utgöra ett alternativ till de etablerade bidragsgivande instanserna på kulturområdet. Under vårt arbete har vi fått åtskilliga bevis för att en fri bidrags- aktör som Stiftelsen är mycket betydelsefull för kulturlivet. Stiftelsen bildades genom ett regeringsbeslut med kapital från de upplösta löntagarfonderna och har fram till och med utgången av 2008 fördelat till närmare 2 500 projekt. Stiftelsen fördelade de sista bidragen och kommer att upplösas 2011 efter en treårig avvecklingsperiod. Syftet med Framtidens kultur har varit att främja ett vitalt kulturliv genom att ge bidrag till långsiktiga och nyskapande kulturprojekt. Detta rimmar väl med de från kulturlivet starkt uttryckta önskemålen om kulturpolitiska riskpengar. Men bidragen från Framtidens kultur har också gått vid sidan om de gängse bidragsordningarna, vilket har uppfattats som obyråkratiskt och flexibelt. andra tonsättare än de etablerade som kommer ifråga för beställningar inom ramen för detta stöd. Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering. Framtidens kultur har betonat den konstnärliga kvaliteten men även haft ett lokalt och regionalt utvecklingsperspektiv i sin verk- samhet. Stiftelsen har bl.a. engagerat sig starkt i förutsättningarna för ett lokalt, småskaligt kulturliv som den tagit till sig även de stora och svåra kulturpolitiska frågorna, som t.ex. förnyelsen av kulturinstitutionerna. Men den största betydelsen har Framtidens kultur ändå haft som stimulansfaktor för utveckling och experiment i stora delar av ett kulturliv som bara har plats för storskaliga experiment på insti- tutionsnivå och som sällan tillåter några konstnärliga misslyckanden. Enligt vår bedömning är det dessutom ett antal andra viktiga faktorer som starkt bidragit till den framgång som stiftelsen haft under sin snart 15-åriga verksamhet. Framtidens kultur nådde snabbt en stark legitimitet i kulturlivet, säkert till del för att det ansågs vara ett modernt alternativ till en delvis förstelnad bidrags- struktur, men framför allt för att man tidigt lade sig vinn om en transparens och tydlighet i beslutsfattandet och ofta använde sig av sakkunniga experter från konst- och kulturlivet när det gällde bedömningar av olika slag. En klart uttalad tidsbegränsning av uppdraget bidrog också till detta, liksom det faktum att verksamheten sköttes av en liten administration. Stiftelsen ansågs som en fri aktör – som den var en del av den nationella kulturpolitiken. Den var dock inte anslagsfinansierad utan verksamheten grundades på ett engångsvis tilldelat grundkapital. Just detta tror vi starkt bidragit till stiftelsens relativa frihet. Kanske kan man här tala om ett verkligt armlängds avstånd. Vi föreslår nu en förändrad statlig bidragsstruktur, främst i form av ett nytt sätt för staten att samverka med regionala och lokala aktörer vid fördelning av statsbidrag på kulturområdet. Vi tror att den föreslagna portföljmodellen har stora förutsättningar att bidra till en positiv utveckling av kulturpolitiken inom hela det offentliga samhället. Även i de fall de statliga bidragen kvarstår för central fördelning blir de mer flexibla genom ett antal större bidragspotter inom olika konst- och kulturområden. I de flesta fall rör det sig också om längre bidragsperioder som föregås av förhandlingsliknande överläggningar mellan företrädare för staten och bidragsmottagarna. I ett sådant system är det enligt vår bedömning nödvändigt med en fri aktör som självständigt och på tvärs mot den rådande Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering strukturen kan gå in med projekt- och utvecklingsstöd, t.ex. när nya konst- och kulturformer eller okonventionella samarbets- modeller ska prövas. Därför är det angeläget att Stiftelsen får en efterföljare. kräver en sådan ny organisation av betydande omfattning. Stiftelsen hade ett startkapital på , vilket möjliggjordes genom nedmonteringen av löntagar- fonderna. Enligt vår uppfattning skulle en ny, motsvarande stiftelse behöva ett grundkapital på minst ca . Med tanke på de restriktioner som finns kring att upprätta statliga stiftelser bör också andra organisationsformer övervägas. Ett stiftelsekapital på skulle medge en förbruk- ning av ca under . Den nivå Framtidens kultur hade för årlig fördelning var visserligen högre men sänktes successivt, eftersom det visade sig att vad de flesta nyskapande projekt behöver är strategiska starkapital i ett tidigt skede. Dessa behöver inte alltid vara så stora. Därför kan anses tillräckligt för att kunna göra konkreta insatser. Våra direktiv ger oss inte utrymme att, utan omfattande omprioriteringar från andra delar av kulturpolitikens område, lämna förslag på att anslå medel av den storleksordning det här är fråga om – och som vi bedömer är nödvändig. Vi kan dock notera att regeringen i budgetpropositionen starkt betonade betydelsen av Framtidens kultur och också att regeringen uttrycker sin avsikt att återkomma med förslag på hur det fria kulturlivet, institutioner och organisationer inom kulturlivet skulle kunna stärkas. Vi ser positivt på detta. Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering. Våra bedömningar: Utöver de förslag som lämnas i detta kapitel bör följande förslag ha positiva effekter för konst- närernas villkor en ny modell för fördelning av statliga medel till den regionala nivån (portföljmodellen), insatser för att utveckla frågor om entreprenörskap för konstnärer, inriktningen av kulturpolitiken som en s.k. aspektpolitik, en ny förvaltningsstruktur. Medel som frigörs genom omorganisationen av Rikskonserters verksamhet och som inte i övrigt intecknas bör ingå i de medel som fördelas av den föreslagna myndigheten för konstarterna. Någon allmänt vedertagen definition av begreppet konstnär finns knappast. används konstutövare, var kultur- arbetare det vanligaste begreppet. Det har i utredningssammanhang gjorts flera försök att definiera begreppet, men varken utbildnings- kriterier eller fackförbundstillhörighet har bedömts vara tillräckligt. Inte ens formuleringen den som yrkesmässigt utövar konstnärlig verksamhet fann nåd års konstnärs- politiska utredning. Konstnärsbegreppet är fortfarande flyktigt. I vår text används begreppet konstnär synonymt med konstutövare, kulturskapare eller upphovsman inom litteratur, teater, dans och musik, bild och form samt film. Enligt kultur () sysselsätter kulturbranscherna cirka 80 000 personer.19 Det motsvarar av hela arbetsmarknaden. Av dessa är ca 60 000 arbets- tagare och knappt 20 000 egenföretagare enligt SCB:s beräkningar . Den långsiktiga utvecklingen går mot fler egenföretagare och färre tillsvidareanställda inom hela branschen. Tillväxten av egenföretagare ligger, enligt , på mellan som antalet anställda minskar. 19 Arbetsmarknadsprognosen för kulturarbetsmarknaden . Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering ökade antalet arbetstillfällen inom kultur- branscherna med mellan 5 000 och 6 000. Det är en extremt hög tillväxt och vi får enligt gå långt tillbaka i tiden för att hitta en motsvarighet. De senaste prognoserna visar dock på en vikande trend och befarar att åtskilliga arbetstillfällen kommer att försvinna . Utmärkande är att av konstutövarna beräknas ha en fast anställning. Kulturarbetsmarknaden i stort har en mycket stor andel frilansande löntagare och egenföretagare i jämförelse med den arbetande befolkningen i i stort där har en fast anställning.20 Begreppet konstnärspolitik introducerades i och med den stora parlamentariska kulturutredningen . I en omfattande utvärdering av den nationella kulturpolitiken förklarades begreppet innefatta insatser på tre nivåer: kulturpolitiska insatser som syftar till att människor ska kunna bli delaktiga i konstnärliga upplevelser, konstpolitiska insatser som görs för att respektive konstart ska utvecklas och slutligen mer specifika konstnärspolitiska insatser som direkt tar sikte på att för- bättra villkoren för enskilda konstnärer och grupper av konstnärer.21 När det gäller de samlade effekterna av denna konstnärspolitik konstaterade utredningen bl.a. att antalet konstnärer nära nog hade fördubblats och att AMS hade intagit en generös och innovativ hållning till kulturlivet och uppmuntrat många olika initiativ för att främja efterfrågan på kultur och konstnärer också utanför de reguljära konstmarknaderna22 samt att ersättningssystemen förbättrats. Konstnärernas villkor hade i allt högre grad blivit en arbetsmarknadsfråga. 20Källa: /SCB. En rapport från , SOU 1995:85. Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering. kulturutrednings huvudbetänkande uppmärksammades detta och den tidigare så idealiserade synen på konstnärerna som en del av kulturpolitiken hade förbytts mot en ganska krass bedöm- ning av förutsättningarna för konstnärerna att leva på sitt konst- närskap. Utredningen konstaterade bl.a. att arbetsmarknadspolitik och kulturpolitik ibland kunde sammanfalla på ett övergripande plan, men för det mesta var helt skilda världar. Prioriteringarna var sällan desamma ur ett arbetsmarknadspolitiskt perspektiv som ur ett kulturpolitiskt. Dessa båda synsätt kunde till och med motverka varandra och staten hade, enligt utredningen, flera skäl att engagera sig i det bristande samspelet mellan dessa båda politikområden men kanske framför allt vidta åtgärder mot den bristande balansen på kulturarbetsmarknaden. Utredningen föreslog bl.a. att arbetsmarknadspolitiska medel skulle föras över till utbildnings- och kulturområdena. Obalansen mellan tillgång och efterfrågan på kulturarbetsmarknaden stärktes . I betänkandet Arbete åt konstnärer23 betonades vikten av att kulturpolitiken återtog initiativet när det gällde att definiera den konstnärliga arbetsmarknaden och föreslå åtgärder för att förändra den. De förhållandevis stora belopp som genom arbetsmarknadspolitiken kanaliserades till kulturområdet bidrog till överetableringen av konstnärer och förstörde marknaden för de konstnärer som var etablerade, ansåg utredningen. I regeringens proposition föreslogs bl.a. att insatserna för konstnärerna skulle förstärkas genom – återigen – att efterfrågan skulle stimuleras. Anslagen till fria musikgrupper, arrangörer och till institutionerna höjdes och man lade grunden till det som skulle bli – en tredje anställningsform inom teatern. Som ett resultat av utredningen och trygghets- systemen24 fick ett utvidgat uppdrag att bevaka konstnärernas ställning vad gällde skatter och de sociala trygghets- systemen. Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering De statliga stipendierna och andra ersättningar direkt till konstnärerna är en liten post i kulturbudgeten. Den har bara utgjort av den totala budgeten ().25 anslogs av en budget på totalt . Ungefär en tredjedel av denna summa fördelas av . 2007 fördelade nämnden ca i stipendier och bidrag till ca 1 600 konstnärer inom bild och form, musik, teater, dans och film. I sin egen utvärdering av verksamheten säger bl.a. att dess stipendier generellt sett har en mycket positiv inverkan på konstnärernas möjligheter att livnära sig på sin konst, inte bara som ett välkommet ekonomiskt tillskott utan också för att stipendierna i sin tur genererar större inkomster från den konstnärliga verksam- heten.26 Även på regional nivå finns stöd i form av bl.a. stipendier till konstnärer. Stöden utgör i regel en mycket liten del av eller regionens kulturbudget och den är starkt minskande. Enligt uppgifter i statistiksammanställ- ning Kulturens finansiering 2007, har de samlade insatserna i form av stipendier och ersättningar till kulturskapare totalt sett sjunkit . En sammanställning av de resurser landsting och regioner använde för stöd till konstnärer 2005 visar att det i merparten av länen handlade om totalt . De två som låg i topp var paradoxalt nog den största regionen () och ett av de minsta länen ().27 Det finns inga uppgifter om vilka insatser primärkommunerna gör inom detta område. 25År 2007 var de största andelarna i den statliga kulturbudgeten insatserna för folkbildning (), museer och utställningar () och teater och dans (). Därefter kom kultur- miljö (), mediefrågor och allmän kulturverksamhet (vardera), musik (), arkiv (), bibliotek, litteratur o. kulturtidskrifter (), film och medier (), ersättning till konstnärer () samt bild, form, konsthantverk (). Uppgifter från Kulturens finan- siering, Kulturen i siffror 7, 2008. 27Kulturens finansiering, Kulturen i siffror, 2008. Centralt fördelade stöd, konstnärernas villkor och enskild finansiering. insats är dock de ateljéstöd som finns inom bild- och formområdet i , och . presenterade en kartläggning av de professionella konstnärernas inkomstförhållanden28. Under- sökningen bygger på ett urval av ca 21 000 konstnärer och är en uppföljning av den undersökning som gjordes 199729, även den utförd av SCB. Den nu aktuella undersökningen visar bl.a. på spridningen av inkomsternas storlek, både mellan olika konstnärsyrken och inom varje kategori. Den visar också, om man jämför siffrorna med upp- gifter års undersökning, att inte särskilt mycket har hänt . Undersökningen befäster bilden av konstnärlig verksamhet som ett låglöneyrke. Hälften av konstnärerna i undersökningen, dvs.