sou · GYB314 · 2010-03-09 00:00:00 — Enligt en ny bestämmelse, 45 kap. 10 a § RB, får dom meddelas på handlingarna i mål där det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter, om huvud- förhandling varken begärs av någon av parterna eller behövs med hänsyn till utredningen i målet. Den tilltalade ska därvid – vid stäm- ningen eller senare – informeras särskilt om att målet kan komma att avgöras utan huvudförhandling och om sin rätt till huvudför- handling. Parterna ska vidare som regel beredas tillfälle att slutföra sin talan. Vidare har det införts uttrycklig reglering som gör det möjligt att ta upp bevisning genom förhör med vittne eller part utom huvudförhandling även i det fall att målet sedan kommer att av- göras på handlingarna, se 36 kap. 19 § RB. Enligt förarbetena är möjligheten främst tänkt som ett komplement till bestämmelserna om huvudförhandling i förenklad form i tvistemål enligt 42 kap. 20 § RB (prop. 2004/05:131 s. 152 f.). Det kan observeras att det vid avgörande på handlingarna efter bevisupptagning utom huvudför- handling inte finns något uttryckligt krav på att samma domare ut- gör rätten både vid bevisupptagningen och vid avgörandet (se 17 kap. 2 § RB). Med reformen En modernare rättegång har det också blivit möj- ligt i både tvistemål och brottmål att, om rätten finner det lämpligt, presentera processmaterialet vid huvudförhandlingen genom hänvis- ningar till handlingar i målet, se 43 kap. 8 § och 46 kap. 6 och 9 §§ RB. Det sagda omfattar framställning av yrkanden och grunder, sak- Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol framställningar, referat av vad utebliven tilltalad, målsägande eller annan part tidigare anfört, framläggning av skriftlig bevisning samt, för brottmålens del, framläggning av skriftlig personalia. Även munt- lig bevisning kan läggas fram genom hänvisning till handlingar i målet, t.ex. till en ljud- och bildupptagning av förhör som hållits vid bevisupptagning utom huvudförhandling eller vid huvudförhandling i lägre rätt (a. prop. s. 147). I ett sådant fall utgör ljud- och bildupp- tagningen processmaterial trots att den inte spelas upp. synes dock bevisningen oftast läggas fram genom uppspelning av ljud- och bildupptagningen under huvudförhandling. De nämnda förändringarna i processen vid allmän domstol har inte till någon del haft till syfte att försämra parts möjligheter till insyn i rättegången. En konsekvens av förändringarna är emeller- tid att handlingarna i ett mål fått en mer betydande roll i rätte- gången än tidigare på bekostnad av muntligheten och omedelbar- heten. Det har alltså skett en förskjutning från ett i allt väsentligt muntligt förfarande till ett mer skriftligt förfarande även om munt- lighet och omedelbarhet fortfarande utgör huvudregler för förfarandet enligt RB. Det finns inga generella bestämmelser i som uttryckligen till- försäkrar part en rätt att på eget initiativ eller genom kommunikation från domstolen få ta del av alla handlingar som finns i ett mål. Det finns inte heller några allmänna bestämmelser i om formerna för hur det ska ske. Det finns dock bestämmelser som ålägger domstolen att över- sända vissa slags handlingar i avskrift eller kopia till en part. När det gäller flertalet handlingar i en akt i ett brottmål eller tvistemål sker som regel kommunikation av dessa genom översändande av kopia till part även om det inte finns någon uttrycklig bestämmelse om det i RB. Vi kommer att närmare redogöra för denna kommu- nikationsprincip i avsnitt 5.4.2. Där kommer vi även att närmare beröra konsekvenser av de utökade möjligheterna att avgöra mål utan huvudförhandling i fråga om kommunikation. Från partens utgångspunkt får givetvis rätten till aktinsyn en större vikt vid av- görande på handlingarna än i huvudförhandlingsmål, bl.a. med tanke på bestämmelserna i 17 kap 2 § och 30 kap. 2 § RB som inne- Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol bär att avgörande i sådana mål ska grundas på vad handlingarna inne- håller och vad som i övrigt förekommit i målet. Särskilt om en misstänkts insyn i domstol under förundersökningsstadiet När det gäller insynen i domstolens brottmålshantering under för- undersökningsstadiet ska det i allmänhet hållas förhandling i ärenden om rättens prövning av tvångsmedel. Den misstänkte betraktas som part i ärendet och ska som regel kallas till förhandling och är skyl- dig att infinna sig personligen om rätten förordnar om det. I annat fall får hans eller hennes talan föras genom ombud, 21 kap. 2 § RB. Vid förhandlingen ska den som yrkar på ett visst tvångsmedel ange de omständigheter som yrkandet grundas på och den misstänkte och försvararen få tillfälle att yttra sig (24 kap. 14 och 17 §§, 25 kap. 3 §, 26 kap. 2 § och 27 kap. 5 § RB). Det finns inga utryckliga bestäm- melser om kommunikation av handlingar som ges in till domstol i samband med ärenden om prövning av tvångsmedel m.m. under förundersökningsstadiet. När det gäller frågan om vilket processmaterial som domstolen får lägga till grund för en prövning av ett straffprocessuellt tvångs- medel utan samband med huvudförhandling kan noteras att någon omedelbarhetsprincip – om att domstolen bara skulle få ta hänsyn till material som lagts fram vid tvångsmedelsförhandlingen – inte är lagfäst. Det är alltså inte klart uttalat vad domstolen får eller inte får ta hänsyn till vid sin prövning av ett ärende om tvångsmedel. Som angetts i avsnitt 2.7.2 beror det på utgången av prövningen huruvida ett beslut i ett tvångsmedelärende är slutligt eller inte. Lämnas en framställning utan bifall är det ett slutligt beslut. Av 30 kap. 2 och 10 §§ RB torde då följa att processmaterialet består av vad handlingarna innehåller och vad som i övrigt förekommit. Det sagda förutsätter dock att 30 kap. 10 § RB är tillämplig inte bara vid slutliga beslut i mål utan även i ärenden enligt RB. JO har ansett att bestämmelsen i 24 kap. 14 § RB om att beslut i häktningsfrågan ska meddelas efter häktningsförhand- lingen inte hindrar att besluten meddelas i ett sammanhang då häktningsförhandlingar hålls efter varandra beträffande flera som är anhållna för brott vilka har samband med varandra. Enligt JO fram- står en sådan ordning tvärtom som lämplig (se JO 1983/84 s. 29). Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol Praxisen när det gäller hanteringar av häktningsförhandlingar med flera misstänkta där det råder förundersökningssekretess (18 kap. 1 § OSL) mellan de misstänkta varierar emellertid mellan olika dom- stolar. Det kan nämnas att Hovrätten över och ansett att det kan utgöra brott mot rätten till partsinsyn och domarens opartiskhet, om samma domare håller i häktningsförhandlingarna; särskilt om domaren dessutom avvaktar med att avkunna beslut till dess att samtliga häktningsförhandlingar hållits. I sådana fall finns uppenbar risk för att domaren beträffande den ena misstänkta lägger omständigheter till grund för avgörandet som kommit fram vid häkt- ningsförhandling med en annan misstänkt och som den förstnämnde inte fått del av eller tillfälle att bemöta. Detta strider, menar hov- rätten, mot den grundläggande principen om ett kontradiktoriskt förfarande vid domstolen. Hovrätten har därför tagit ett princip- beslut om att i de fall flera misstänkta i ett brottmål var för sig över- klagar häktningsbeslut och förundersökningssekretess gäller mellan de misstänkta, ska hovrätten pröva överklagandena i olika sitsar. I många tingsrätter torde det dock vara vanligt att samma domare sitter i de olika häktningsförhandlingarna, inte minst vid bered- skapsjourer. Det är emellertid såvitt vi erfarit vanligt att beslut, till skillnad från vad JO funnit lämpligt, i häktningsfrågan avkunnas efter varje förhandling. När det gäller förfarandet i domstol vid prövningar av häktnings- framställningar är också artikel 5 av intresse. Enligt den är det ett krav vid frihetsberövande på grund av brotts- misstanke att utan dröjsmål få frihetsberövandet prövat av domstol. Domstolsprövningen ska vara kontradiktoriskt (, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 3:e uppl., s. 124 f.). När det gäller rätten för häktade att ta del av aktmaterial har Europadom- stolen ansett det vara en kränkning av artikel 5.4 att åklagare och domstol haft tillgång till aktmaterial som försvaret förvägrats till- gång till. Enligt kunde utredningens behov i viss utsträckning tala för sekretess men att information som var väsent- lig för häktningsfrågan ändå måste i lämplig form göras tillgänglig för försvararen (domar mål , Lietzow och Schöps; alla mot ). Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol Av redovisningen ovan kan konstateras att RB:s uttryckliga eller underförstådda reglering av en parts insynsrätt i rättegången i under- rätt väsentligen bygger på att processen är muntlig, att huvudför- handling ska hållas, samt att avgörandet bara får baseras på det processmaterial som lagts fram vid den huvudförhandling vid vilken parten har rätt att närvara. På det sättet garanteras parten att senast vid huvudförhandlingen få full insyn i processmaterialet samt få tillfälle att yttra sig över det material som åberopas mot honom eller henne. Någon uttrycklig eller allmän regel som för nu avsedda fall garanterar part rätt till insyn i allt utredningsmaterial i skriftlig rättegång finns inte i RB även om det finns regler om kommunikation av vissa handlingar samt regler om att part ska få tillfälle att slutföra sin talan vid avgörande på handlingarna. Den kontradiktoriska prin- cipen om att part ska få ta del av och yttra sig över allt material på vilket en domstol kan grunda sitt avgörande har inte särskilt upp- märksammats vid senare lagändringar som utvidgat möjligheterna till avgörande efter skriftlig handläggning. En part anses dock ha rätt att även i sådana fall ta del av och yttra sig över det material på vilket domstolen grundar sitt avgörande. Detsamma torde gälla även när det gäller det straffprocessuella förfarandet vid domstol under förundersökningsförfarandet. Inte heller i denna fråga är RB emeller- tid uttrycklig. Huruvida insynsrätten och den kontradiktoriska prin- cipen när det gäller skriftlig handläggning grundar sig på vad som indirekt följer av RB eller av vad som följer av och allmänna principer om processuella förfaranden framstår därför som oklart. Detta torde ha betydelse för tolkningen av kollisions- bestämmelsen i 10 kap. 3 § OSL, se närmare om denna fråga nedan i avsnitt 5.6. 5.4Särskilt om kommunicering i förfaranden enligt I avsnitt 5.2 har vi framhållit att den kontradiktoriska principen är en rättssäkerhetsgaranti och utgör som sådan ett element i rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i . Att part kommuniceras material som domstolen kan komma att lägga Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol till grund för ett avgörande är givetvis av fundamental betydelse för upprätthållandet av den kontradiktoriska principen i ett rättsligt för- farande. Som nämnts tidigare, se föregående avsnitt 5.3, finns inga gene- rella bestämmelser i som uttryckligen tillförsäkrar part en rätt att – oberoende av handläggningsform – på eget initiativ eller genom kommunikation från domstolen få ta del av allt material som finns i ett mål. Genom principerna om muntlighet, omedelbarhet och kon- centration samt partens rätt att närvara vid huvudförhandling – inbegripet domstolens skyldighet att kalla part till huvudförhandling – tänktes parten vid RB:s införande alltid tillförsäkras en rätt till insyn i och en möjlighet att yttra sig över det material som dom- stolen kan lägga till grund för ett avgörande. Exempelvis uttalade Processlagberedningen, i förarbetena till de följdändringar sekretesslag som RB:s införande föranledde, att det av den för så- väl tvistemål som brottmål gällande förhandlingsprincipen följer, att parterna skola äga taga del av och yttra sig över allt, som skall läggas till grund för domstolens avgörande (SOU 1944:10 s. 159). Processlagberedningen påtalade också att det föreligger en skyldig- het för domstol att vid förhandling eller annan handläggning låta part få kännedom om omständigheter som åberopas som bevis (a. bet. s. 168). Genom förhandlingsprincipen får parten också möjlighet att lägga fram egen bevisning och korsförhöra motpartens bevispersoner m.m. vilket också är viktiga komponenter i ett kontradiktoriskt förfarande, se nedan avsnitt 5.5 angående artikel 6. En central princip i detta sammanhang är omedelbarhets- principen som gäller i både tvistemål och brottmål och som enligt 17 kap. 2 § och 30 kap. 2 § RB innebär att dom i huvudförhand- lingsmål enbart får grundas på vad som förekommit vid huvud- förhandlingen (förutom i de särskilda fall då smärre kompletterande utredning inhämtas efter huvudförhandlingen, se 43 kap. 14 § och 46 kap. 17 § RB). Vad som måste kommuniceras med parterna i en process regleras därför inte generellt i RB eftersom det, som påpekats, följer av principerna om muntlighet och omedelbarhet att part senast genom muntligt framläggande vid huvudförhandlingen får del av och tillfälle att kommentera det processmaterial som får läggas till grund för rättens avgörande. Här kan det nämnas att det i RB:s förarbeten sågs som ett krav för att avsteg skulle få göras från fullständig uppläsning av skriftligt processmaterial, t.ex. i fråga om vidlyftiga sakkunnigutlåtande, att parterna hade tagit del av ej upplästa delar (se prop. 1942:5 s. 452). Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol Det finns däremot vissa bestämmelser i balken om att kommu- nikation ska ske i särskilda situationer eller beträffande vissa hand- lingar. Det finns också bestämmelser om att kommunikation inte behöver ske i vissa situationer. Genom en del bestämmelser framgår indirekt vad som gäller i fråga om kommunikation. RB:s reglering i dessa avseenden redovisas i det följande. Det kan anmärkas att redovisningen inte gör anspråk på att vara heltäckande eller särskilt djuplodande. Som nämnts finns inga generella bestämmelser i som ut- tryckligen tillförsäkrar part en rätt att på eget initiativ eller genom kommunikation från domstolen få ta del av alla handlingar som finns i ett mål. Det finns inte heller några allmänna bestämmelser i om formerna för hur det ska ske. Det finns dock, som redan nämnts i avsnitt 5.3.3, bestämmelser om att vissa handlingar ska översändas i avskrift eller kopia till en part. En specialbestämmelse utgör 23 kap. 21 § fjärde stycket RB som ger den misstänkte och eventuell försvarare en rätt att då åtal väcks få ett eget exemplar av förundersökningsprotokollet. Det finns därutöver regler om kommunikation av vissa handlingar innan en huvudförhandling hålls i underrätt. Stämningsansökningen och de till denna fogade handlingar som en kärande eller en åklagare vill åberopa som bevis ska delges svaranden eller den tilltalade, 42 kap. 5 § andra stycket respektive 45 kap. 9 § andra stycket och 47 kap. 5 § RB. Syftet med bestämmelser om kommunikation av särskilda handlingar är både att bereda målet för avgörande och att tillgodose partens möjligheter att på ett adekvat sätt kunna förbereda och ut- föra sin talan i rättegången. Det inbegriper givetvis talan i högre rätt efter ett eget eller en annan parts överklagande. I överrätt finns bestämmelser om kommunikation av överklagande och svarsskrivelse i 50 kap. 8 och 10 §§, 51 kap. 8 och 10 §§, 52 kap. 7 §, 55 kap. 8 och 10 §§ samt 55 kap. 7 § RB. När det gäller stämningsansökan med bilagor, överklagandeskrifter och svarsskrifter i överrätt finns alltså klart uttalade och preciserade bestämmelser som ålägger domstolen kommuniceringsplikt genom överlämnande av sådana handlingar till den andra parten. De i föregående stycke nämnda bestämmelserna är ofta förenade med bestämmelser om att domstol också ska eller kan förelägga Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol part att yttra sig skriftligen eller muntligen vid sammanträde, se bl.a. 42 kap. 7 och 9 §§, 45 kap. 10 §, 47 kap. 6–8 §§, 50 kap. 9 och 10 §§, 51 kap. 8 och 10 §§ samt 55 kap. 8 och 9 §§ RB. Därutöver finns allmänna bestämmelser om möjligheter för domstol att använda skriftväxling såsom handläggningsform i vissa skeden av ett måls eller ärendes förberedelse till avgörande (se t.ex. 42 kap. 9 §, 50 kap. 7 a och 10 §§, 51 kap. 7 a och 10 §§, 52 kap. 6 a och 9 §§, 55 kap. 7 och 10 §§, samt 56 kap. 9 och 10 §§). Det torde ligga i sakens natur att skriftväxling innebär att en part kommu- niceras de handlingar som en annan part gett in i målet eller ärendet. Det är emellertid inte beskrivet i balken vad skriftväxlingen närmare ska avse för handlingar. Inte heller ges närmare anvisningar för hur skriftväxling ska gå till, t.ex. om det finns mer än en part på någon sida mellan vilka det föreligger eller inte föreligger nödvändig process- gemenskap eller, för att ta något annat exempel, om det i ett mål kommer in skrifter från tredje man, inhämtade yttranden från utom- stående, t.ex. någon sakkunnig, osv. Dessa frågor har alltså över- lämnats åt rätten att närmare bedöma. Skyldigheten för domstol att med parter kommunicera slutliga avgöranden eller överklagbara beslut i deras skriftliga form före- skrivs inte direkt i RB utöver bestämmelserna i 17 kap. 9 § sista stycket och 30 kap. 7 § sista stycket RB om att parter ska underrättas skriftligen om utgången i ett mål. Att kommunikations- plikten avser expediering av en kopia av avgörandet framgår i stället av 26–31 §§ förordningen (1996:271) om mål och ärenden vid all- män domstol samt av förordningen (2003:234) om tiden för till- handahållande av domar och beslut, m.m. När det gäller flertalet handlingar rörande parternas talan eller viktiga handläggningsfrågor sker regelmässigt kommunikation av dessa genom att domstolen utan särskild begäran översänder kopia till part även om det inte finns någon uttrycklig bestämmelse om det i RB. förenas översändandet med ett föreläggande att yttra sig eller så bereds parten tillfälle att yttra sig inom en viss frist. En i sammanhanget grundläggande bestämmelse är den i 32 kap. 1 § RB som anger att part eller annan, som enligt rättens beslut ska infinna sig vid rätten eller annars fullgöra något i rättegången, ska ges skäligt rådrum till det. Bestämmelsen är t.ex. tillämplig när part föreläggs att yttra sig över kommunicerade handlingar eller slutföra sin talan skriftligen. Givetvis kommuniceras utan sär- skild begäran också en hel del handlingar som upprättats av dom- stolen såsom t.ex. protokoll från sammanträde för muntlig för- Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol beredelse eller tjänsteanteckningar som innehåller något som dom- stolen anser kan vara av betydelse för parterna att känna till. Huruvida domstolspraxisen att kommunicera handlingar är grun- dad på vad som indirekt får anses följa av RB eller på vad som följer av allmänna principer för processuella förfaranden eller på Europa- konventionens krav på en rättvis rättegång framstår som något oklart. Det ska också sägas att det ofta finns handlingar i ett mål som inte utan särskild begäran brukar kommuniceras med part, t.ex. kallelser till andra personer, förelägganden för motparten, underrättelser av olika slag, huvudförhandlingsprotokoll som inte innehåller något beslut, m.m. Inte heller kommuniceras normalt sett sådana hand- lingar som inte tillförs akten men som domstolen upprättar i sam- band med målets handläggning, t.ex. föredragningspromemorior, huvudförhandlingstryck eller rättsutredningar. Partsinsyn och ny teknik i domstol, m.m. har vi berört att domstolens upptagningar av förhör i bevissyfte normalt inte kommuniceras med parter (SOU 2008:93 s. 55). I RB förekommer ett flertal kommuniceringsregler som ålägger rätten att höra part alternativt att bereda part tillfälle att yttra sig i något avseende. Några exempel på sådana bestämmelser redovisas i det följande. I 15 kap. 5 § RB föreskrivs att beslut om kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd i tvistemål inte får bifallas utan att motparten be- retts tillfälle att yttra sig över yrkandet om åtgärden. Är det är fara i dröjsmål, får dock rätten bevilja åtgärden att gälla till dess annat förordnas. I sådana fall finns således ett uttryckligt undan- tag från kommuniceringsplikten. Enligt 24 kap. 14 § RB ska en misstänkt få tillfälle att yttra sig över en häktningsframställan och de omständigheter som ett häkt- ningsyrkande grundas på. Så ska alltid ske vid en förhandling vid vilken såväl den som framställt häktningsyrkandet som den miss- tänkte ska vara närvarande. Enligt Processlagberedningen är syftet härmed att såvitt möjligt få en allsidig belysning av häktnings- frågan. har i flera rättsfall påpekat att bestäm- melserna om häktningsförhandling är en viktig rättssäkerhetsgaranti för den enskilde. Ingen ska behöva riskera att beslut fattas om frihetsberövande utan att den enskilde får möjlighet att dessför- Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol innan framföra sin synpunkter vid en förhandling, se NJA 1990 s. 542, NJA 1992 s. 499 och NJA 1993 s. 161. Denna kontradiktoriska princip gäller även om det är rätten som, efter åtal, självmant tar upp fråga om tvångsmedel. Principen gäller oavsett om den en- skilde är på fri fot, anhållen, redan häktad eller intagen i kriminal- vårdsanstalt. Undantag görs dock för sådana fall där den enskilde avvikit, se 24 kap. 17 § andra stycket RB. I sådana fall och då häkt- ning beslutats efter häktningsförhandling i den misstänktes från- varo, ska dock ny häktningsförhandling hållas så fort ett tidigare häktningsbeslut verkställts. Som sagts redan i avsnitt 5.3.3 finns det inte någon bestämmelse som föreskriver kommunikation med den misstänkte av häktningspromemorior med skriftligt förundersök- ningsmaterial som normalt ges in av åklagare inför eller vid häkt- ningsförhandlingar. Det är emellertid etablerad praxis att den miss- tänkte genom försvararen får ett eget exemplar av promemorian, oftast direkt från åklagaren. Även beträffande andra straffprocessuella tvångsmedel som rese- förbud, kvarstad och beslag föreskrivs som regel att den misstänkte har rätt att få tvångsmedlet prövat vid en domstolförhandling där han eller hon kan få yttra sig. Något sådant kontradiktoriskt för- farande är emellertid inte föreskrivet när det gäller tvångsmedlen husrannsakan, kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Vid ärenden om hemliga tvångsmedel enligt RB (teleavlyssning, teleövervakning och kameraövervakning) sker självfallet inte heller någon kommu- nikation med den som tvångsmedlet riktas mot. Ett visst inslag av kontradiktoriskt förfarande har dock införts genom systemet med offentligt ombud när det handlar om de särskilt integritetskänsliga hemliga tvångsmedlen hemlig teleavlyssning eller kameraövervakning. Ett offentligt ombud utses av rätten och närvarar tillsammans med åklagare vid sammanträde rörande ett ärende om sådant hemligt tvångsmedel inför rätten. Ett offentligt ombud har rätt att ta del av vad som förekommer i ärendet och yttra sig samt överklaga rättens beslut. Ett offentligt ombud företräder dock inte någon misstänkt eller annan särskild person utan bevakar enskildas integritetsintressen i allmänhet, se 27 kap. 26–30 §§ RB. Samma gäller även i ärenden om hemlig rumsavlyssning. Det finns i RB ytterligare bestämmelser om att annan för- handling än huvudförhandling får eller ska hållas samt på mot- svarande sätt som vid huvudförhandling bestämmelser om att part alltid ska kallas till förhandling, se t.ex. 14 kap. 10 §, 42 kap. 9 och 12 §§ samt 45 kap. 13 och 15 §§ RB. Indirekt kan sådana bestäm- Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol melser sägas utgöra kommunikationsbestämmelser genom att parten därmed ges tillfälle att muntligen framföra sina synpunkter till dom- stolen och motparten i frågor som avhandlas vid sammanträdena. Vid huvudförhandlingen har parten vidare rätt, och när det gäller tvistemål en skyldighet, att utveckla sin talan och yttra sig över vad motparten anfört, se bl.a. 43 kap. 7 §, 46 kap. 6 §, 50 kap. 18 § och 51 kap 18 § RB.