sou · GYB387 · 2010-12-07 00:00:00 — Skälet till det är att dessa artiklar är de mest fundamentala i , även om inte sådana typer av kränkningar har ersatts i alla fall som har varit uppe till prövning. Här bör man dock komma ihåg att några av de ideella skador som kan uppkomma vid brott mot artik- larna 2 och 3 – och som har ersatts såsom ideell skada av Europa- domstolen – även kan ge en rätt till ersättning för personskada enligt den föreslagna skadeståndsregeln. Denna omständighet måste tas i beaktande vid bedömning av vilken ersättning som ska utgå för annan ideell skada än sveda och värk m.m. Som tidigare nämnts är kränkningar av artiklarna 8–11 ofta beroende av omständigheterna i det klagomål som prövas. Det är således särskilt svårt att förutse hur skadeståndsfrågor i mål rörande dessa artiklar bör bedömas utifrån praxis. Beroende på vilka närmare omständigheter som har före- legat kan allvarliga brister i laglighetskravet enligt de nämnda artiklarna vara av vikt för ersättningens storlek. Däremot kan smärre formaliafel motivera en särskilt låg ersättning. I fall där överträdelsen består i bristande proportionalitet är det naturligtvis av betydelse hur pass oproportionerlig den inskränkande åtgärden bedöms ha varit i den konventionsskyddade rättigheten. Vid kränkningar av de processuella rättigheterna vid frihets- berövande enligt artikel 5 § 3 och 5 § 4 och några av de garantier som omfattas av rätten till en rättvis rättegång i artikel 6, har Europa- domstolen ibland funnit att konstaterande av kränkning utgör till- räcklig gottgörelse. Det är en fråga för rättstillämpningen att avgöra vilken betydelse som bör tillmätas praxis i det hänseendet vid tillämpning av regeln i mål rörande artiklarna 5 och 6. När det gäller överträdelser av rätten till egendomsskydd i artikel 1 i första tilläggsprotokollet, är det naturligen oftast fråga om att ersätta ekonomiska skador. I vissa fall kan det dock bli aktuellt att döma ut ersättning för ideell skada enligt regeln (se exempelvis den tidigare nämnda domen mot , jfr dock mot , avsnitt 3.5.3 ovan). I uttrycket överträdelsens art ryms även en möjlighet att i förekommande fall ta hänsyn till vad den skadegörande handlingen har bestått i. Med det menas själva den handling som kan sägas ha resulterat i en överträdelse. Om en företrädare för staten avsikt- ligen har handlat till någons skada eller förfarit mycket försumligt vid hanteringen av ett ärende, bör detta kunna påverka storleken på den ersättning som kan komma att utgå enligt regeln. På mot- svarande sätt bör en handling som kan sägas ha berott på en margi- nell felbedömning av rättsliga eller faktiska omständigheter ibland kunna motivera att lägre ersättning döms ut än vad som annars hade varit fallet. I den föreslagna lagtexten anges även att ersättningen bör bestämmas med hänsyn till omständigheterna i övrigt. Därige- nom ges domstolarna omfattande möjligheter att göra den bedöm- ning som är befogad utifrån de särskilda omständigheter som har förelegat i det enskilda fallet. De omständigheter som avses här kan vara av olika slag, men hänför sig huvudsakligen till vad överträdel- sen närmare har bestått i för den skadelidande. Regeln bör medge att viss hänsyn tas till intensiteten i den skade- lidandes upplevelser av kränkningen. Det är således ofrånkomligt att ersättningen har vissa inslag av subjektiva moment. Det viktiga är dock hur den konstaterade kränkningen typiskt sett upplevs av en person i den skadelidandes situation. Avsaknaden av läkarintyg och annan medicinsk utredning behöver för övrigt inte utesluta ersättning i situationer där regelmässigt brukar döma ut ersättning för ideell skada. Det angivna resonemanget ligger väl i linje med den syn Europa- domstolen har anlagt när det gäller ersättningsfrågor. Domstolen tar nämligen själv hänsyn till de effekter som den aktuella över- trädelsen har haft på klaganden i det fall som prövats. Inte sällan har exempelvis dömt ut skadestånd vid kränk- ningar av artikel 8 i mål som rört tvångsomhändertagande av barn, bristande möjligheter att utverka umgängesrätt och liknande frågor (se avsnitt 3.5.3 ovan). Det ligger nära till hands att anta att de skador som kan uppkomma till följd av att barn och föräldrar varit åtskilda kan vara svåra att reparera och medföra långtgående efterverkningar för deras inbördes relation. Som exempel på andra omständigheter som kan tillmätas bety- delse vid bedömningen i denna del, är om en person har dömts till fängelse för ett brott där den fällande domen konstateras utgöra en oproportionerlig inskränkning i rätten till yttrandefrihet enligt artikel 10. Den omständigheten att en lindrigare påföljd döms ut än vad som annars hade skett med hänvisning till bör i och för sig redan beaktas vid bedömning av om skadestånds- regeln överhuvudtaget ska tillämpas (se avsnitt 6.4.5 ovan). I sådant fall har ju den enskilde fått gottgörelse i form av ett mindre strängt straff. I fall där regeln anses vara tillämplig kan denna omständighet dock vara av betydelse vid bestämmande av den ideella ersättning- ens storlek. Om det hade varit möjligt att meddela en mindre ingripande påföljd, kan den omständigheten att domstolen i stället valde att döma personen till en frihetsberövande påföljd således få konse- kvenser vid bestämmande av ersättningen. Detsamma gäller om en person har vräkts från sin bostad till följd av en åtgärd som staten svarar för enligt och som konstateras utgöra en olaglig eller oproportionerlig inskränkning i rätten till skydd för privatlivet och hemmet. Om personen i ett sådant fall är mycket gammal eller om vräkningen rört en familj med små barn eller andra mer sårbara personer som har svårare att tillvarata sin rätt, kan detta också få betydelse vid bedömningen. Det är inte uteslutet att de typer av omständigheter som om- nämns i föregående stycke i några fall även kan komma att beaktas som ett led i den prövning som ingår i bedömningen av överträ- delsens art (se ovan). Det gäller särskilt om de har en nära kopp- ling till frågor som rör kravet på laglighet eller proportionalitet. Slutligen ska sägas något om omständigheter som utgörs av andra rättsmedel. Omständigheter som bör tillmätas särskilt stor vikt vid bedömningen enligt regeln är om – och i vilken utsträck- ning – den skadelidande haft tillgång till andra rättsmedel för att få gottgörelse för den konventionsöverträdelse som konstateras i skadeståndsmålet. I många fall innebär redan den omständigheten att den skadelidande har kunnat använda sig av andra rättsmedel av olika slag (såväl ekonomiska som icke-ekonomiska), att ansvar för staten överhuvudtaget inte aktualiseras enligt den skadeståndsregel utredningen föreslår. Det kan dock tänkas uppkomma situationer där det bedöms vara nödvändigt att gottgöra en överträdelse genom skadestånd, trots att andra rättsmedel har stått till buds för den skadelidande. så fall måste storleken på den ideella ersättningen bestämmas utifrån en prövning av i vilken utsträckning den skadelidande har kompenserats för konventionskränkningen genom andra befintliga rättsmedel. Om det har funnits flera olika rättsmedel för att förhindra eller bota en överträdelse av konventionen ska dessa med andra ord beaktas (se även NJA 2009 N 70 och tillhörande analys av , Analys ). Några av de rättsmedel som kan komma i fråga att ta ställning till vid bedöm- ningen av vilket belopp den ideella ersättningen bör bestämmas till har beskrivits närmare i kapitel 4 ovan (såvitt avser långsam hand- läggning, se även avsnitt 6.5.5 nedan). Som tidigare nämnts innebär hänvisningen till omständig- heterna i övrigt att domstolarna bör ta hänsyn till de belopp som utges i form av kränkningsersättning enligt svensk rätt. I viss ut- sträckning kan det även vara nödvändigt att beakta Europadom- stolens praxis rörande artikel 41 och därmed sammanhängande frå- gor. Dessa frågeställningar behandlas i nästföljande avsnitt. 6.5.4Övrigt om regelns tillämpning Ett konventionsrättsligt synsätt kan förenas med svensk rätt Som tidigare framkommit bedömer utredningen att principerna för kränkningsersättning i flera avseenden bör kunna tillämpas även vid avgörande av ideella skadeståndsanspråk i samband med överträdel- ser av . Det är också huvudskälet till vårt för- slag om införande av en ersättningsregel i nära anslutning till bestämmelsen om ersättning för kränkning. En viktig konsekvens av detta ställningstagande är att ersätt- ningsnivåerna generellt sett inte bör avvika från de belopp som normalt utges i form av kränkningsersättning i jämförliga fall, såvida det inte är nödvändigt för att tillgodose konventionens krav. En annan ordning skulle för övrigt vara svår att förena med de överväganden som ligger till grund för bestämmelserna om kränk- ningsersättning och den restriktiva syn som i övrigt funnits i svensk rätt rörande ideell skada (jfr SOU 1992:84 s. 201–262, s. 265–273 och s. 275–281 samt prop. 2000/01:68 s. 47–56). Enligt vår mening är den återhållsamhet som präglar den tradi- svenska synen på ideell ersättning inte oförenlig med de konventionsrättsliga aspekter som utredningen – och rättstillämpa- ren – är skyldiga att beakta. Frågan har behandlats utförligt i avsnitt 6.1.4 ovan. I praxis finns således inte något stöd för att kränkningar av mänskliga rättigheter primärt bör gottgöras genom generösa skadeståndsbelopp. Det gäller oavsett om överträ- delsen har förorsakat ekonomiska eller ideella skador. Den grund- läggande tanken är ju att staten i första hand ska garantera medbor- garna de olika konventionsrättigheterna genom att bygga upp och upprätthålla en offentlig förvaltning och ett rättsväsende som uppfyller kraven på rättssäkerhet och effektivitet. Den utdömda ersättningen för ideell skada i mål mot från senare år har inte heller varit anmärkningsvärt hög. är det viktigt att understryka att ersättningsnivåerna inte bör tillåtas avvika alltför mycket från vad skulle ha dömt ut i motsvarande situation. Om för låga belopp döms ut på nationell nivå, kan det resultera i att klaganden till- erkänns klagorätt inför i egenskap av victim och att domstolen dömer ut ytterligare skadestånd vid konstaterad kränkning av konventionen. Viss risk finns även för att Europa- domstolen då inte heller skulle uppfatta skadestånd enligt de nya reglerna som ett effektivt rättsmedel enligt artikel 13. Med andra ord handlar det här om att finna en rimlig balans mellan de belopp som dömer ut för ideell skada och svensk rättspraxis rörande kränkningsersättning. Frågeställ- ningarna diskuteras närmare i det följande och, beträffande långsam handläggning, i avsnitt 6.5.5. Beloppen bör ligga i nivå med kränkningsersättningen Om ideella skador för konventionsöverträdelser ersätts med väsent- ligt högre belopp än vad som utgår vid flera av de allvarliga integri- tetskränkningar som kränkningsersättningen syftar till att kompen- sera, kan reglerna uppfattas som svårförståeliga och ologiska. Det kan i sin tur medföra en minskad acceptans bland allmänheten för systemet i dess helhet. Det skulle exempelvis kunna uppfattas som stötande att ideell ersättning för en överträdelse av rätten till rätte- gång inom skälig tid eller liknande överträdelser bestäms till samma belopp som utgår vid allvarliga kränkningar av den personliga integriteten – t.ex. våldtäkt, mordförsök eller grov misshandel – eller ännu högre belopp. För fullbordad våldtäkt utgår brottsskadeersättning med för kränkning och för sveda och värk (, 2009, tillgänglig på . Vid mordförsök är normal- beloppet för kränkning och vid grov misshandel utgår sådan ersättning med ca och . I sammanhanget kan även nämnas att normalersättningen för personskada i form av sveda och värk till anhöriga när någon har dödats är eller, om brottet skett uppsåtligen, (efterlevande kan däremot inte få ersättning för kränkning då brottet inte riktats mot dem). Som redogjorts för ovan kan de mycket allvarliga integritets- kränkningar som sexualbrott och brott mot liv och hälsa utgör även betraktas som ingrepp i konventionsskyddade rättigheter. Detta utgör ett tungt vägande argument för att ersättningsnivåerna vid överträdelser av inte bör avvika för mycket från gällande praxis rörande kränkning. Naturligtvis finns det anledning att se särskilt allvarligt på över- trädelser av enskildas mänskliga rättigheter som begås av aktörer som handlar för statens och statsmakternas räkning jämfört med fall där enskilda kränker andra enskildas rättigheter. Ett annat syn- sätt vore oförenligt med syftet bakom , näm- ligen att tillskapa och garantera rättigheter för enskilda i deras rela- tion till staten. Det är emellertid varken rimligt eller försvarbart att en kränk- ning av rätten till privatliv i artikel 8 bestående exempelvis i en olagligt genomförd husrannsakan bör föranleda högre ersättning än de mycket allvarliga integritetskränkningar som misshandels- och sexualbrotten utgör (jfr 3 kap. respektive 6 kap. ). Ett annat synsätt vore inte heller logiskt med tanke på att det primärt handlar om att ersätta en viss sorts skada. Det bör därför inte vara av avgörande betydelse hur denna skada har tillkommit. Utgångspunkten vid tillämpning av lagregeln bör således vara att ersättningen i första hand bestäms utifrån och i förhållande till de belopp som utgår såsom kränkningsersättning i liknande situatio- ner enligt 5 kap. 6 § SkL. Den praxis som i rättstillämpningen är av intresse i sammanhanget är främst avgöranden från Högsta dom- stolen och hovrätterna, men även praxis och de beslut som fattas av reglerna om brottsskadeersättning redogörs för i avsnitt 2.8.3 ovan). I flertalet fall bör därför inte komma i fråga att döma ut högre ersättning än vad som normalt sett brukar dömas ut såsom kränkningsersättning. För att ersättningen ska bestämmas till de högre belopp som utgår vid exempelvis våldtäkt och mordförsök, bör krävas att rättighetskränkningen varit särskilt ingripande eller allvarlig och att den fått omfattande och djupgående konsekvenser för den enskilde och hans eller hennes välbefinnande. Sådana belopp bör således inte dömas ut annat än i rena undantagsfall. Av det anförda följer att det inte bör komma i fråga att döma ut högre ersättning än vad som utgår enligt den praxis som utbildats rörande kränkningsersättning. Till skillnad från vad som gäller enligt den finska lagen om gottgörelse för dröjsmål vid rättegång, bedömer vi däremot att det saknas anledning att fastställa någon särskild övre beloppsgräns i lagtexten (finsk lagstiftning redogörs för i avsnitt 5.4 ovan). Skadeståndslagen i övrigt innehåller näm- ligen inga sådana begränsningar. I skrivande stund är det inte heller möjligt att förutse hur praxis kommer att ut- vecklas framöver beträffande skadestånd och andra närliggande frå- gor. Vi har inte heller funnit skäl att ange något lägsta belopp för den ersättning som kan utgå för de ideella skador som omfattas av för- slaget i denna del (enligt gällande praxis är det minsta belopp som kan utgå vid kränkning på grund av brott). Det är en naturlig och logisk konsekvens av att själva skadeståndsregeln – i motsats till vad som gäller vid kränkning – inte förutsätter att överträdelsen har varit allvarlig eller liknande för att vara tillämplig. Däremot är det tveksamt om det överhuvudtaget kan anses ha upp- kommit en skada som är så betydande att den bör ersättas genom skadestånd i fall där det kommer i fråga att döma ut ersättning som väsentligt understiger det lägsta belopp som utges vid kränkning på grund av brott (jfr vad som sagts om kravet på skada i avsnitt 6.4.11 ovan). Vissa paralleller kan här dras med vad som gäller beträffande den ersättning för lidande som utgår enligt lagen om frihetsberövande och andra tvångsåtgärder (se avsnitt 2.9.2 ovan med hänvisningar). För att sådan ersättning ska utgå, krävs enligt huvudregeln att en person har varit anhållen i i sträck. Normalt sett ersätts således inte kortare frihetsberövanden. Enligt Justitiekans- lerns praxis är den lägsta ersättningen i fall där fri- hetsberövandet varat mellan 24 och (och därefter upp- hör) och om frihetsberövandet varat högst . Enligt vår mening kan ifrågasättas om den ideella skadan är så pass påtaglig eller betydande att den överhuvudtaget bör ersättas, i fall där det uppkommer fråga om att utge ersättning understigande de lägsta belopp som utgår vid oriktiga frihetsberövanden (som ibland även kan innefatta överträdelser av artikel 5 i konventionen). I sammanhanget bör påpekas att den omständigheten att skade- stånd döms ut med ett visst lägre belopp får direkta konsekvenser för de ställningstaganden domstolarna ibland kan behöva göra vid tillämpning av den särskilda rättegångskostnadsregel vi föreslår i 6 kap. SkL för konstaterade överträdelser som inte ger skadestånd (se avsnitt 6.7.4 nedan). I fall där det anses befogat att utge visst skadestånd för en mindre omfattande ideell skada är tanken att regler ska tillämpas i målet, och inte den före- slagna bestämmelsen. Enligt vår uppfattning är det förhållningssätt som redo- gjorts för förenligt med åtaganden enligt Europakonven- tionen. har nämligen gett konventionsstaterna en bred bedömningsmarginal när det gäller att tillskapa ett kom- pensatoriskt rättsmedel av den typ utredningen föreslår. Domsto- len har även påtalat att det finns fördelar med nationella rättsmedel som bör beaktas vid bestämmande av om ersättningen på nationell nivå har varit tillräcklig och rättsmedlet därmed varit effektivt. De uttalanden som är av betydelse i sammanhanget är särskilt tydliga i Grand Chamber-domarna mot (se avsnitt 3.4.2 ovan). Även om målen rörde långsam handläggning, saknas anled- ning att argumentera på annat sätt beträffande andra typer av över- trädelser. Följande uttalanden av domstolen är här av särskilt intresse. I Scordino mot underströk att staterna har en bredare bedömningsmarginal när det gäller att organisera rättsmedel vid konventionskränkningar utifrån sina egna rätts- system och traditioner och på ett sätt som tar hänsyn till levnads- standarden i det egna landet (Scordino, § 189, se även avsnitt 3.5.4 ovan med hänvisningar). Vidare betonades att lägre ersättnings- nivåer än vad själv brukar döma ut i motsvarande fall kan accepteras. I det hänseendet konstaterades att det var lät- tare för de nationella domstolarna att relatera och hänvisa till belopp som döms ut på nationell nivå för personskador och andra typer av skador. Ett inhemskt rättsmedel ansågs också vara närmare och mer tillgängligt för klaganden än ett motsvarande klagomål till (§ 268). Enligt innebar den omständigheten att ett nationellt rättsmedel är snabbare och att processen sker på klagan- dens eget språk således fördelar som skulle beaktas vid bestäm- mande av om den utdömda ersättningen på nationell nivå hade varit tillräcklig. Den omständigheten att skadestånd som utges av natio- nell domstol innebär att ersättningen betalas ut fortare än om Europa- domstolen skulle ha dömt ut ersättning enligt artikel 41 anfördes också som argument för att nationella ersättningsnivåer kan tillåtas variera i förhållande till domstolens egen praxis (Scordino, § 268). Dessa argument bör enligt vår mening tillmätas stor betydelse när det gäller att bedöma vilka nationella skadeståndsnivåer som kan anses rimliga vid konventionsöverträdelser (se avsnitt 6.1.3 ovan). Mot den angivna bakgrunden bör slutsatsen bli att ersätt- ningsnivåerna kan tillåtas att understiga de nivåer som kan utläsas av praxis. I fall där ersättningsnivåerna skiljer sig på ett mer markant sätt bör dock krävas att domstolarna moti- verar sitt beslut att döma ut ett väsentligt lägre belopp än vad brukar göra i ett motsvarande fall. Detta leder in på frågan i vilken mån beloppens storlek kan tillåtas att skilja sig från den ersättning som Strasbourgdomstolen dömer ut enligt arti- kel 41. Ersättningen får inte avvika alltför mycket från praxis har uttalat att den ersättning som döms ut av inhemska domstolar vid konventionsöverträdelser inte får vara så låg att det nationella rättsmedlet inte är effektivt i den mening som avses i artikel 13. I de rättsfall där nationella ersättningsnivåer har diskuterats utifrån denna konventionsartikel har saken uttryckts på det sättet att beloppet inte får vara löjeväckande lågt eller derisory (jfr de tidigare nämnda domarna mot och Zarb mot , se även m.fl., s. 563). Ett grund- läggande krav för all ersättning som döms ut enligt den nya regeln är således att beloppets storlek fastställs på ett sätt som är förenligt med effektivitetskravet i artikel 13. I de flesta fall uppkommer frågor rörande nationella ersätt- ningsnivåer därutöver på två sätt i praxis. Det kan ske dels vid bedömning av om klagomålet överhuvudtaget ska tas upp till prövning (dvs. om klaganden ska anses vara victim, jfr artikel 34), dels i en eventuellt senare prövning av vilken ersättning som ska utgå till följd av en fällande dom. I fall som rör långsam handläggning har domstolen exempelvis uttryckt saken så att den utdömda ersättningen inte får leda till uppenbart orimliga resul- tat i förhållande till domstolens egen praxis (eller manifestly unreasonable, se bl.a. Scordino, § 214). Det finns ingenting som tyder på att andra kriterier bör gälla vid andra typer av konven- tionsöverträdelser. Av de skäl som tidigare framförts anser vi att lagregeln inte bör innehålla någon uttrycklig hänvisning till artikel 41 i konventionen (se avsnitt 6.5.2 ovan). Det finns i och för sig inte någon skyldighet grundad på konventionen att exakt följa denna praxis. Tanken är dock att den föreslagna ersättningsregeln tillämpas på ett sätt som medför att Strasbourgdomstolen inte ger klaganden talerätt i egen- skap av victim och underkänner svensk rättstillämpning enbart av det skälet att utdömt skadestånd har varit för lågt (vilket skedde i Grand Chamber-domarna mot ). Det innebär i princip att ersättningsnivåerna rörande den ideella skada som avses här generellt sett inte får avvika för mycket från praxis (jfr NJA 2007 s. 295 och NJA 2007 s. 584). Vid bedömning enligt den föreslagna regeln bör viss hänsyn således tas till praxis avseende artikel 41. I lag- texten ges denna möjlighet genom användningen av uttrycket om- ständigheterna i övrigt (se avsnitt 6.5.3 ovan). är det angeläget att betona att jämförelse bör göras i den utsträckning det kan anses befogat i varje enskilt fall. Allmänt sett bör påståenden om att ersättning har utgått på grund av en fällande dom i i ett visst mål bedömas med stor försik- tighet. De främsta anledningarna till det är att praxis angående skadeståndets storlek ofta inte är särskilt relevant för svenska förhållanden och att domstolen sällan motiverar sitt ställningstagande i sådana frågor (dessa spörsmål behandlas i avsnitt 6.5.2 ovan). Konventionssystemet omfattar ju många stater med inbördes olika rättssystem, traditioner och förutsättningar. Vi anser därför att det är behövligt att göra några preciseringar med anledning av vad som sagts. I övrigt har delar av Europadom- stolens praxis rörande artikel 41 redovisats tidigare i framställ- ningen och tas inte upp ytterligare här (se avsnitt 3.5.3–3.5.4 ovan). För det första bör jämförelser i så stor utsträckning som möjligt ske med liknande fall rörande samma land. Ett starkt stöd för det finns bl.a. i Scordino mot . I det målet ansågs flera faktorer vara avgörande för att ett mål om långsam handläggning kunde sägas röra liknande fall och jämförelsen därmed vara adekvat i ersättningsfrågor (se Scordino, § 267). I fall där själv gör jämförelser med ersättning som den har dömt ut med stöd av artikel 41 brukar det röra sig om s.k. comparable cases och samma land (se bl.a. den tidigare nämnda domen mot , § 30 och Wolfmeyer mot , dom ). Vid fastställande av vilket belopp som ska utgå för ideell skada bör försiktighet således tillmätas sådan praxis som avser andra överträdelser än dem som ska bedömas i själva skadeståndsmålet. Artikel 6 innehåller exempelvis flera olika typer av rättssäkerhets- garantier.