sou · GYB343 · 2010-06-29 00:00:00 — Förutsättningar för att så får ske är att åtgärden är lämpligast för den misstänkte och att den är tillräcklig med hänsyn till brottets allvar. Det krävs inte att det är fråga om vård som är förenad med tvång, utan det räcker om öppen psykiatrisk vård kommer till stånd. Förundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse i de extraordinära fallen (enligt 20 kap. 7 § 5 RB) ska tillämpas synnerligen restriktivt. Bestämmelsen är avsedd att tillämpas enbart i fall där en lagföring skulle innebära särskilda nackdelar, som inte kan undanröjas genom ett beslut om påföljdseftergift efter en rättegång. Processekonomiska skäl saknar betydelse i dessa fall. I stället kan det vara fråga om situationer där en domstolsprövning skulle endera åsamka gärningsmannen svårt lidande eller te sig meningslös eller anstötlig ur allmänhetens synvinkel. Det finns ingen begränsning i Förundersökningsbegränsning – presentation av gällande rätt och en bakgrund hur grovt eller allvarligt brottet kan vara (RåR 2008:2, s. 44 f.). I praktiken har åtalsunderlåtelse enligt denna punkt medgetts bl.a. när den misstänkte har skadats svårt vid brottet, när den misstänkte har haft obotlig cancer och när den misstänkte genom brottet vållat någon nära anhörigs död (RÅC I 124, bilaga). Förundersökningsbegränsning kan inte ske med stöd i åtalsunderlåtelsebestämmelserna i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, LUL, vilket framgår uttryckligen i 23 kap. 4 a § första stycket 2 RB. Vid sidan av de fem fallen av åtalsunderlåtelse kan även förundersökningsbegränsning ske i de situationer som omfattas av särskild åtalsprövning och det kan antas att åtal inte kommer att ske till följd av detta. Reglerna om särskild åtalsprövning finns intagna vid respektive straffstadgande i eller i de specialstraffrättsliga bestämmelserna. Reglerna är olika i sin utformning, men markerar en presumtion mot åtal (SOU 1992:61, s. 149 f.). I vissa av dessa bestämmelser krävs att målsägaren anger brottet till åtal, i andra fall får åtal väckas endast om målsägaren har angett brottet till åtal och åtal är påkallat av särskilda skäl. I ytterligare andra fall får åtal väckas endast om det av särskilda skäl är påkallat ur allmän synpunkt. Väsentligt allmänt eller enskilt intresse En grundläggande förutsättning för beslut om förundersökningsbegränsning är att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts genom beslutet att lägga ned förundersökningen. Detta s.k. grundrekvisit upprepas avseende åtalsunderlåtelse i 20 kap. 7 § RB angående punkterna 1–4 (se ovan). Vid utformningen av bestämmelserna påpekade att det inte är säkert att tilllämpningen av de två paragraferna blir exakt densamma. Det kan t.ex. finnas större anledning att förundersökning genomförs än att åtal kommer till stånd (prop. 1984/85:3, s. 66). Riksåklagaren har angett att så kan vara fallet t.ex. om en särskild rättsverkan är knuten till ett beslut om åtalsunderlåtelse, t.ex. ett beslut om körkortsåterkallelse, eller om en händelse har väckt stor uppmärksamhet Förundersökningsbegränsning – presentation av gällande rätt och en bakgrund och att det därför kan ligga i det allmännas intresse att få klarhet i saken. I vissa fall kan frekvensen av brott ha betydelse för möjligheten att frihetsberöva en misstänkt för att avbryta en brottsintensiv period. Då kan det finnas anledning att driva utredningen för att ge tillräckligt stöd för ett frihetsberövande (RåR 2008:2, s. 19 f.). Begreppen allmänt intresse och enskilt intresse är svårdefinierade och de ska prövas från fall till fall. I förarbetena har angetts olika exempel på vad som kan falla under begreppen (se prop. 1981/82:41 och prop. 1984/85:4). Vad som kan vara väsentligt allmänt intresse är t.ex. att hänsyn ska tas till brottets svårhet och omständligheterna i övrigt runt brottet. Även vid mindre allvarligare brott kan det i vissa fall vara befogat att av allmänpreventiva skäl väcka åtal för att visa att samhället inte accepterar det aktuella brottet. Vissa brottstyper som är svåra att upptäcka eller svårutredda kan ur allmänt intresse vara viktiga att åtala, t.ex. cykelstölder i storstäder. Om den misstänkte har gjort sig skyldig till brott kan det också vara en anledning att väcka åtal. Om egendom av ett inte obetydligt värde kan komma att förverkas, kan det vara ett skäl till att åtal bör väckas. Även väsentliga målsägareintressen kan medföra att åtal bör väckas (prop. 1981/82:41, s. 22, prop. 1984/85:3, s. 22 och SOU 1992:61, s. 166 f.). Riksåklagaren har angett att det inte är uteslutet att låta beslut om förundersökningsbegränsning omfatta brott som hör till de s.k. artbrotten, så länge som den förväntade påföljden (t.ex. fängelse) förblir densamma. Enligt riksåklagaren är utrymmet för förundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse däremot relativt litet om brottet har anmälts av en myndighet som har till uppgift att utöva tillsyn över det område som anmälan avser (RåR 2008:2, s. 18 f.). 1981/82:41 kan ett väsentligt enskilt intresse vara att det är till avsevärd fördel för målsägaren att hennes eller hans ersättningstalan förs i samband med ett åtal i stället för genom en civilprocess. Om målsägaren har drabbats av personskador är det ofta en förutsättning för att försäkringsbolaget ska utbetala någon ersättning att ett skadestånd har utdömts i domstol. Detsamma gäller statlig brottsskadeersättning. Även att målsägaren har utsatts för en allvarlig kränkning vid brottet, t.ex. vid våldtäkt, kan vara ett skäl för åtal (prop. 1984/85:3, s. 23). Även den misstänkte kan ha berättigade skäl för att vilja att en förundersökning ska fullföljas för att hon eller han ska kunna bli Förundersökningsbegränsning – presentation av gällande rätt och en bakgrund friad från misstankar. Så kan vara fallet om händelsen har fått stor publicitet (RåR 2008:2, s. 19). 3.2.3Beslut att inte inleda förundersökning på grund av förundersökningsbegränsning Enligt 23 kap. 4 a § andra stycket RB får det beslutas att förundersökning inte ska inledas, om förutsättningar för att lägga ned en förundersökning enligt första stycket föreligger redan innan en sådan har inletts. Enligt Riksåklagarens riktlinjer om förundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse (RåR 2008:2) förutsätts det att reglerna om förundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse används på ett aktivt sätt och på ett så tidigt utredningsstadium som möjligt. Det är undersökningsledaren som har ansvaret för förundersökningen i dess helhet. Undersökningsledaren ska se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara (1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen [1948:948], FUK). Enligt 23 kap. 3 § RB ska beslut att inleda en förundersökning fattas av polismyndighet eller åklagaren. Har förundersökningen inletts av en polismyndighet och är saken inte av enkel beskaffenhet, ska förundersökningsledningen övertas av åklagaren, så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Åklagaren ska också i annat fall överta ledningen när det är påkallat av särskilda skäl. Beslut om förundersökningsbegränsning ska fattas av åklagare, enligt 23 kap. 4 a § RB. Detta gäller oavsett om förundersökningen i övrigt leds av polismyndigheten. För vissa fall av förundersökningsbegränsning finns inskränkningar i den allmänna behörigheten att fatta beslut. Enligt 10 § åklagarförordningen (2004:1265) får endast riksåklagaren, vice riksåklagaren, överåklagare, vice överåklagare, chefsåklagare och vice chefsåklagare besluta om att inte inleda eller lägga ned en förundersökning i sådana fall som avses i 23 kap. 4 a § första stycket 1 RB, dvs. Samma krets åklagare har, enligt samma bestämmelse, behörighet att besluta om åtalsunderlåtelse Förundersökningsbegränsning – presentation av gällande rätt och en bakgrund och återkallelse av sådan åtalsunderlåtelse i de extraordinära fallen enligt 20 kap. 7 § andra stycket RB. Enligt Riksåklagarens riktlinjer om förundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse (RåR 2008:2) bör förundersökningsbegränsning i de s.k. extraordinära fallen endast fattas av de åklagare som har rätt att besluta om åtalsunderlåtelse i sådana fall. 3.3Bakgrund och tidigare överväganden m.m. De nuvarande bestämmelserna om förundersökningsbegränsning har sin grund i de förslag som lämnades i betänkande Färre brottmål (SOU 1976:47) och Åklagarutred- ningen-90:s betänkande Ett reformerat åklagarväsende (SOU 1992:61). Dessa betänkanden har i frågan om förundersökningsbegränsning behandlats av regeringen i propositionerna 1981/82:41, 1984/85:3 och 1994/95:23. Därutöver har bestämmelserna om förundersökningsbegränsning och frågor med anknytning till dessa bestämmelser diskuterats i flera sammanhang. 3.3.2Färre brottmål (SOU 1976:47) Regeringen beslutade att tillkalla för att utreda frågan om underlåtande av åtal m.m. redovisade betänkandet Färre brottmål (SOU 1976:47). konstaterade att det i praktiken förekom att ett viss del av en brottsserie inte utreddes med stöd i de dåvarande åtalsunderlåtelsebestämmelserna, även om regler om förundersökningsbegränsning saknades. Kommittén påpekade även att viss faktisk förundersökningsbegränsning förekom om något spaningsresultat inte hade framkommit eller inte förväntades komma fram. Därutöver noterade kommittén att det för vissa snyltningsbrott var vanligt att diarieföring av brottsanmälan inte gjordes , i avvaktan på att gärningsmannen eventuellt skulle göra rätt för sig. Om så skedde underläts diarieföring (SOU 1976:47, s. 283). konstaterade vidare att vidgade möjligheter till åtalsunderlåtelse inte innebar några betydande arbetslätt- Förundersökningsbegränsning – presentation av gällande rätt och en bakgrund nader för Polisen, eftersom åtalsunderlåtelse förutsätter klarhet i skuldfrågan. Kommittén ansåg inte att tillämpningsområdet för rapporteftergift borde utökas. Däremot föreslog kommittén att: 1.Relativ förundersökningsplikt borde införas avseende brott som inte kunde förväntas leda till mer än 20 dagsböter eller i penningböter. 2.En förundersökning skulle kunna läggas ned om en fortsatt förundersökning bedöms komma att kräva kostnader som inte står i rimligt förhållande till sakens betydelse och brottet i händelse av lagföring inte kan antas föranleda något annat än bötesstraff. 3.För de fall då det kan förutses att åtalsunderlåtelse kommer att meddelas skulle en möjlighet till förundersökningsbegränsning införas. Om det redan innan förundersökningen hade inletts kunde förutses att den skulle komma att läggas ned med stöd i förundersökningsbegränsningsreglerna fick det beslutas att förundersökningen inte ska inledas (SOU 1976:47, s. 291 ff.). När beslut hade fattats om förundersökningsbegränsning skulle, enligt , om möjligt inhämtas och antecknas uppgifter som kunde vara relevanta för målsägarens eventuella skadeståndsprocess (SOU 1976:47, s. 295). 3.3.3Regeringens proposition 1981/82:41 om förundersökningsbegränsningar m.m. förslag behandlades bl.a. i regeringens proposition 1981/82:41 om förundersökningsbegränsningar m.m. Regeringen föreslog att möjligheterna att lägga ned en förundersökning skulle utvidgas när det är fråga om mindre allvarlig brottslighet. Enligt förslaget skulle en förundersökning angående bötesbrott få läggas ned när utredningen skulle kräva kostnader som inte står i rimligt förhållande till sakens betydelse. Vidare skulle en förundersökning få läggas ned när det kunde antas att åtal skulle komma att underlåtas enligt de särskilda reglerna i RB eller när man kunde anta att en tillämpning av bestämmelser om särskild åtalsprövning, t.ex. i sociallagstiftningen, skulle leda till att åtal inte skulle komma att väckas, samt förundersökning inte krävdes ur allmän synpunkt. Om det redan innan en förundersökning hade Förundersökningsbegränsning – presentation av gällande rätt och en bakgrund inletts stod klart att det fanns förutsättningar att lägga ned en förundersökning enligt de nya bestämmelserna, skulle det kunna beslutas att förundersökning inte skulle inledas. I propositionen avvisades förslag att ge möjlighet att lägga ned förundersökningen när det kan antas att brottet skulle leda till lägre bötesstraff än 20 dagsböter eller i penningböter. Departementschefen framhöll att det av kriminalpolitiska synpunkter är av stor vikt att även mindre lagöverträdelser kan beivras (prop. 1981/82:41, s. 19). Även kommitténs förslag att det i utredningen skulle inhämtas och antecknas uppgifter av betydelse för en eventuell skadeståndsprocess avvisades i propositionen. Departementschefen menade att en sådan bestämmelse skulle innebära en risk för att de tänkta rationaliseringsvinsterna gick förlorade (prop. 1981/82:41, s. 24). Regeringens förslag om en bestämmelse om förundersökningsbegränsning godkändes och bestämmelsen trädde i kraft (SFS 1982:184). 3.3.4Regeringens proposition 1984/85:3 om åtalsunderlåtelse I regeringens proposition 1983/84:3 om åtalsunderlåtelse behandlade regeringen förslag om bl.a. åtalsunderlåtelse. I propositionen föreslogs att åklagarnas möjligheter att underlåta åtal skulle utvidgas. Detta skulle ske genom att åtalsunderlåtelseinstitutet utökades. Gemensamt för de flesta grunderna i bestämmelsen var att åtalsunderlåtelse skulle tillåtas under förutsättning att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosattes. Dessutom förslogs den tidigare lydelsen i 23 kap. 4 a § första stycket 2 RB ändras från att förundersökningsbegränsning i åtalsunderlåtelsefallen endast fick ske om förundersökning inte krävs ur allmän synpunkt till i stället att förundersökningsbegränsning fick beslutas om något väsentligt allmänt eller enskilt intresse ej åsidosätts genom att förundersökningen läggs ned. Rekvisitet hade föreslagits av avseende åtalsunderlåtelse, men departementschefen konstaterade att det nära sambandet mellan regler om åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsning medförde att det nya grundrekvisitet borde finnas även i 23 kap. 4 a § RB. I propositionen angavs ett antal exempel på när grundrekvisitet ska anses uppfyllt (prop. 1984/85:3, s. 22 f.). De nya bestämmelserna om Förundersökningsbegränsning – presentation av gällande rätt och en bakgrund åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsning trädde i kraft (SFS 1985:13). I propositionen togs även frågan om vilka åklagare som ska vara behöriga att besluta om åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsning upp. Departementschefen angav att han hade för avsikt att till regeringen anmäla frågan om ändringar i åklagarinstruktionen. Han meddelade att behörigheten att besluta om åtalsunderlåtelse i de extraordinära fallen förutom Riksåklagaren borde tillkomma även vissa statsåklagare. I övrigt borde samtliga beslut om åtalsunderlåtelse enligt RB, vilka en del tidigare hade varit förbehållna högre åklagare, kunna fattas av den åklagare som handlägger ärendet. Dock skulle det krävas att åklagaren hade tjänstgöring som assistentåklagare (prop. 1984/85:3, s. 43 ff.). Departementschefen konstaterade att i promemorian Polisens insatser mot narkotikan (nr ), hade diskuterat möjligheten till åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsning i samband med utredningar enligt LUL. Någon generell möjlighet till förundersökning på grund av förväntad förundersökningsbegränsning enligt LUL föreslogs dock inte i propositionen, eftersom en förundersökning och ett beslut om åtalsunderlåtelse har en särskild betydelse som varning för den unga lagöverträdaren (prop. 1984/85:3, s. 26). 3.3.5Ett reformerat åklagarväsende (SOU 1992:61) tillsattes en parlamentariskt sammansatt kommitté med uppdrag att utreda åklagarverksamheten och förundersökningsreglerna. Kommittén antog namnet – 90. behandlade i sitt betänkande Ett reformerat åklagarväsende (SOU 1992:61) bl.a. frågan om förundersökningsledningen helt eller delvis borde överföras till Polisen. Utredningen konstaterade bl.a. att vissa principiella skäl talar emot åklagaren som förundersökningsledare. Den ackusatoriska processen, som bygger på att parterna i en brottmålsprocess är jämbördiga, riskerar att sättas ur spel. Det fanns också, enligt utredningen, en risk för att åklagaren under brottsutredningen låser sig vid ett ställningstagande som hon eller han senare har svårt att frigöra sig från. Utredningen pekade dock på att det finns vissa moment, t.ex. att den misstänkte själv får påkalla den utredning som hon eller han Förundersökningsbegränsning – presentation av gällande rätt och en bakgrund anser nödvändig och att åklagaren normalt inte är direkt involverad i brottsutredningsarbetet, som gör att de principiella invändningarna inte ska överdrivas. framhöll i stället en rad praktiska skäl som talade för en ordning där åklagaren är engagerad i brottsutredningsarbetet. Utredningen konstaterade även att det från flera håll framförts att åklagarkompetensen är nödvändig för att leda förundersökning i mer komplicerade ärenden. Utredningens slutsats blev att fördelningen av ansvaret för förundersökningsledningen mellan åklagare och polis borde hanteras främst genom mindre justeringar i de lokala s.k. fördelningscirkulären (SOU 1992:61, s. 330 ff.). föreslog ett förtydligande av förundersökningsplikten och en mindre utvidgning av möjligheterna till förundersökningsbegränsning i s.k. disproportionsfall. Enligt den dåvarande bestämmelsen i 23 kap. 1 § RB var grundprincipen att misstankar om brott ska utredas utan onödigt dröjsmål. Utredningen konstaterade att det i många fall, och även om man bortser från de resursmässiga ramarna, saknas möjligheter att utreda och lagföra brottet. Enligt utredningens förslag borde det i 23 kap. 1 § RB framgå att förundersökning inte behöver inledas, om det är uppenbart att brottet inte kommer att kunna utredas (SOU 1992:61, s. 187). menade att åklagare borde ges rätt att i ökad utsträckning besluta om förundersökningsbegränsning när kostnaden för att utreda och lagföra brottet i det enskilda fallet inte framstår som rimlig i förhållande till sakens betydelse. Utredningen föreslog därför att det s.k. disproportionsfallet skulle utökas, men även efter en utvidgning skulle vara av undantagskaraktär. Det generella rekvisitet att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte får åsidosättas, som gällde för de s.k. åtalsunderlåtelsefallen, föreslogs bli tillämpligt även på de s.k. disproportionsfallen. Förundersökningsbegränsning skulle i de fallen därutöver kunna ske om det, med hänsyn till brottets straffvärde eller andra sådana omständigheter, krävs insatser för att utreda och lagföra brottet som inte står i rimligt förhållande till sakens betydelse och det dessutom kan antas att brottet i händelse av lagföring inte skulle leda till svårare påföljd än villkorlig dom eller skyddstillsyn. föreslog dessutom att den gällande inskränkningen i behörigheten att besluta om förundersökningsbegränsning skulle ändras på det sätt att rätten att fatta beslut skulle tillkomma lägst assistentåklagare som hade tjänstgjort i sådan egenskap Förundersökningsbegränsning – presentation av gällande rätt och en bakgrund än , dvs. samma förslag som hade lämnats i prop. 1984/85:3 men som inte hade genomförts (SOU 1992:61, s. 32 f., s. 187 ff. och s. 546). 3.3.6Regeringens proposition 1994/95:23 Ett effektivare brottmålsförfarande förslag behandlades bl.a. i regeringens proposition 1994/95:23 Ett effektivare brottmålsförfarande. Regeringen föreslog att förundersökning inte ska behöva inledas om det är uppenbart att brottet inte går att utreda. Ändringen trädde i kraft (SFS 1994:1412). Regeringen ansåg däremot att möjligheterna till förundersökningsbegränsning i s.k. disproportionsfall inte skulle utvidgas. Den av föreslagna utvidgningen av möjligheten till förundersökningsbegränsningen skulle, enligt regeringen, onekligen kunna leda till att vissa resurser frigjordes så att dessa kunde användas till utredningar som framstår som mer angelägna. Det fanns emellertid andra hänsyn att beakta. Regeringen konstaterade att den föreslagna regeln var långtgående. Den omfattade brott med ett inte obetydligt straffvärde, eftersom villkorlig dom och skyddstillsyn utgör alternativ till ett fängelsestraff. Regeln skulle vidare medföra bl.a. att åklagare skulle behöva tillämpa påföljds- och straffmätningsreglerna i 29 och 30 kap. , och detta i ett läge då någon utredning om brottet eller den misstänkta personen inte hade genomförts. Flera remissinstanser hade avstyrkt förslaget på de anförda grunderna. Regeringen angav att man hade uppfattningen att fördelarna med förslaget inte uppvägde dess nackdelar. Förslaget borde därför inte genomföras (prop. 1994/94:23, s. 95 f.). 3.3.7Riksåklagarens och arbetsgrupp Ny arbetsfördelning mellan polis och åklagare beträffande förundersökningsledning, redovisade en arbetsgrupp med representanter som hade utsetts av Riksåklagaren och ett förslag till en förändrad arbetsfördelning mellan polis och åklagare beträffande förundersökningsledning (RÅ 2002/0932 och RPS USE-124-3661/02). Förundersökningsbegränsning – presentation av gällande rätt och en bakgrund Arbetsgruppen föreslog bl.a. ändringar i RB för att precisera att polismyndigheten skulle ges ett utökat ansvar som förundersökningsledare. En brottskatalog över ärenden där polismyndigheten normalt skulle vara förundersökningsledare presenterades. Arbetsgruppen föreslog även att polismyndigheten skulle ges en begränsad behörighet att besluta om förundersökningsbegränsning. Enligt förslaget skulle polismyndigheten ges möjlighet att besluta om förundersökningsbegränsning i bötesfallet, samtidighetsfallet och vid särskild åtalsprövning. 3.3.8Överskottsinformation (Ds 2003:13) I departementspromemorian Överskottsinformation (Ds 2003:13) föreslogs en lagreglering avseende s.k. överskottsinformation. Regeln skulle formalisera rätten att använda överskottsinformation som rör begångna eller pågående brott som bevis i rättegång. I promemorian föreslogs även en möjlighet för åklagare att i ytterligare ett fall besluta om förundersökningsbegränsning. Den föreslagna bestämmelsen skulle möjliggöra förundersökningsbegränsning om det vid användning av hemlig telefonavlyssning, hemlig teleövervakning eller hemlig kameraövervakning hade kommit fram uppgifter om ett annat begånget brott än det som hade legat till grund för beslutet om tvångsmedelsanvändningen och fortsatt utredning om det nya brottet skulle vara till men för den utredning där uppgiften hade kommit fram (Ds 2003:13, s. 14, s. 81 f. och s. 97). 3.3.9Regeringens proposition 2004/05:143 Överskottsinformation vid användningen av hemliga tvångsmedel m.m. Departementspromemorian Överskottsinformation (Ds 2003:13) behandlades av regeringen i proposition 2004/05:143 Överskottsinformation vid användningen av hemliga tvångsmedel m.m. I propositionen föreslogs en reglering av de brottsbekämpande myndigheternas användning av överskottsinformation. Dessa bestämmelser trädde i kraft (SFS 2005:504). Regeringen konstaterade i propositionen att det inte bör vara möjligt att lägga ned en förundersökning som har inletts med stöd Förundersökningsbegränsning – presentation av gällande rätt och en bakgrund av uppgifter som utgör överskottsinformation enbart därför att en fortsatt utredning skulle vara till men för den utredning där uppgiften har kommit fram. Regeringen framförde, i likhet med vad hade anfört i sitt remissvar, att ett uppskov med utredningen avseende det andra brottet framstår från brottsutredningssynpunkt som en lämpligare lösning än att lägga ned utredningen. I praktiken torde det i de aktuella fallen aldrig bli fråga om något längre dröjsmål, eftersom hemliga tvångsmedel endast används (prop. 2003/04:143, s. 38 f.). 3.3.10En ny uppgifts- och ansvarsfördelning mellan polis och åklagare (2005:84) Beredningen för rättsväsendets utveckling, BRU, hade regeringens uppdrag att undersöka möjligheterna att öka effektiviteten och kvaliteten i rättsväsendets arbete. BRU presenterade mellan åren 2001–2005 nio betänkanden.