sou · GYB32 · 2010-01-28 00:00:00 — Talan om återvinning väcks av rekonstruktören eller av en borge- när vars fordran skulle omfattas av ett offentligt ackord. Den tids- gräns som anges för sådan talans väckande löper ut före det borge- närssammanträde som anges i 3 kap. 13 § FRekL, dvs. vid ackords- förhandling för prövning av ackordsförslaget. Talan får inte slutligt prövas innan frågan om offentligt ackord blivit avgjord. Skulle före- tagsrekonstruktionen upphöra utan att offentligt ackord har kommit till stånd och försätts inte gäldenären i konkurs från det att företagsrekonstruktionen upphörde, ska den väckta åter- Den närmare regelsamordningen inom insolvensförfarandet Det som vinns genom återvinningstalan ska tillkomma de borgenärer som omfattas av det offentliga ackordet. Rätten kan föreskriva särskild förvaltning av det som tillkommer borgenärerna på begäran av gäldenären eller en borgenär som om- fattas av det offentliga ackordet. Egendom som satts under sådan förvaltning får utmätas endast om ackordet har förfallit. En svarande som med anledning av kärandens talan kan få en fordran mot gälde- nären deltar med fordringen i ackordsförhandlingen och har rätt att avräkna den utdelning som tillkommer honom på vad han annars skulle ha betalt. Bestämmelserna i lagen om företagsrekonstruktion om ackord är i stort sett oförändrade i förhållande till den tidigare gällande ackords- lagen (1970:847). Det fanns i ackordslagen en möjlighet att föra åter- vinningstalan under samma förutsättningar som gäller i lagen om företagsrekonstruktion. Motiven till bestämmelserna är att man önskade ge ökade möjligheter att genomföra ett offentligt ackord. En borgenär skulle inte tvingas begära gäldenären i konkurs för att få en återvinningsbar transaktion att återgå. Ackordet kunde så- ledes genomföras även om återvinningssvaranden motsatte sig åter- vinningsanspråket. Ytterligare en effekt av utvidgningen av åter- vinningsreglernas tillämpningsområde utanför konkurs var att det blev lättare att genomföra återvinning i godo vid underhandsackord övervägde i sitt betänkande SOU 1992:113 frågan om rekonstruktören borde tilläggas en självständig rätt att föra talan om återvinning eller om det var tillräckligt att den gällande ordningen – med rätt för en borgenär att föra talan i samband med offentligt ackord – bibehölls (a. bet. s. 393 ff). Frågan hade disku- terats redan i förarbetena till ackordslagen (SOU 1968:41 s. 81), men avfärdats med motiveringen att det knappast var möjligt att tillerkänna gode mannen talerätt mot bakgrund av att en återvinningsprocess ska fullföljas först sedan ackordet fastställts, då den gode mannens egentliga uppdrag är slutfört, och att gode mannen inte heller för- fogar över några medel till processkostnaderna. Vidare erinrades om att gäldenären vid ackord hade kvar rådigheten över sin egendom och att det därför vore förenat med stora komplikationer att ge gode mannen talerätt. Samma omständigheter som i det sammanhanget talat mot att ge gode mannen talerätt ansåg föreligga även vid förslaget till lag om företagsrekonstruktion. Utred- ningen avstod därför från att lägga ett förslag med sådan innebörd. I propositionen med förslag till lag om företagsrekonstruktion gjorde emellertid regeringen en annan bedömning. Den närmare regelsamordningen inom insolvensförfarandet 1995/96:5 s. 98 ff) att en möjlighet för rekonstruktören att föra talan om återvinning med största säkerhet skulle bidra till att förstärka rekonstruktionsinstitutets effektivitet och medverka till att det fick en i hög grad önskvärd självständig ställning i förhållande till konkurs. En borgenär skulle inte vara hänvisad till att antingen försöka få gäldenären försatt i konkurs eller att själv driva åter- vinningsmålet till förmån för borgenärskollektivet. Regeringen ansåg sammanfattningsvis att den omständigheten att rekonstruktören vid återvinningstalan fick anses föra sådan talan i borgenärskollek- tivets och ofta även gäldenärens intresse gjorde att talerätt för rekon- struktören ansågs kunna betraktas som en form av legal fullmakt och därför principiellt acceptabel. Regeringen uttalade också att det var nödvändigt att, innan en talan om återvinning slutligt prövas, säkerställa att företagsrekon- struktionen i det enskilda fallet verkligen inrymmer en i princip oåter- kallelig uppgörelse mellan gäldenären och hans borgenärer. Om en företagsrekonstruktion inte innehåller ett fastställt offentligt ackord kan den komma att avslutas utan vare sig någon rekonstruktion i sak eller att någon ekonomisk uppgörelse kommit till stånd. Det borde därför krävas, för att en av rekonstruktören väckt återvinnings- talan slutligt skulle kunna prövas, att ett offentligt ackord fastställs. Den stora skillnaden mellan de nuvarande bestämmelserna i kon- kurslagen och lagen om företagsrekonstruktion i det avseende som är i fråga är att de sistnämnda kräver att ett offentligt ackord har fastställts för att återvinning ska kunna ske. Jag har redan i avsnittet ovan konstaterat att de bestämmelser som återfinns i konkurs- lagen generellt är lämpliga att överföra att gälla för det förvaltar- ledda förfarandet. Fråga är om de även bör gälla i egenförvaltnings- fallen, eller om det är påkallat med särreglering i dessa fall. Det klart uttalade syftet med återvinningsbestämmelserna är att dessa ska ha en reparativ effekt och upphäva transaktioner som gynnar en viss eller vissa borgenärer. Samma syfte måste gälla för det sam- lade insolvensförfarandet, oavsett om detta sker i form av ett för- valtarlett förfarande eller under egenförvaltning. Kan det finnas något särskilt syfte med att låta återvinnings- bestämmelserna tillämpas restriktivt i något fall? Vad skulle kon- sekvenserna bli om man tillämpade återvinningsbestämmelserna på det sätt som anges i lagen om företagsrekonstruktion vid egen- förvaltning? Enligt min uppfattning skulle en sådan reglering medföra stora svårigheter och inte vara förenlig med tankarna bakom det samlade Den närmare regelsamordningen inom insolvensförfarandet Komplikationer skulle kunna uppstå för det fall en kon- vertering skedde från egenförvaltning till ett förvaltarlett förfarande eller för det fall att förvaltaren beslutade om en ändring av in- riktning inom förfarandet. Redan dessa omständigheter talar enligt min uppfattning för att man, precis som i alla andra avseenden, i största möjliga mån försöker likrikta bestämmelserna att omfatta samtliga delar och båda förvaltningsformerna av det samlade insol- vensförfarandet. Vilken betydelse har då frågan om en slutlig ekonomisk upp- görelse mellan gäldenären och borgenärerna? Det var denna faktor som särskilt omnämndes i förarbetena till lagen om företagsrekon- struktion som skäl för att ett offentligt ackord skulle krävas för att återvinningstalan skulle kunna föras. I ett samlat insolvensförfarande får detta inte samma betydelse. Skulle en rekonstruktionsplan inte antas kommer egenförvaltningen som huvudregel sannolikt att kon- verteras till ett förvaltarlett förfarande, varvid förvaltaren fortsätter att driva återvinningsanspråket. Skulle å andra sidan en rekonstruk- tionsplan antas måste denna innehålla regleringar av hur den fort- satta återvinningsprocessen ska hanteras. Med andra ord finns inga skäl att koppla ihop återvinningstalan med ett fastställt ackord eller en fastställd rekonstruktionsplan, vare sig när det gäller rätten att väcka talan eller när det gäller rätten att pröva talan i målet. I ett insolvensförfarande som bedrivs under egenförvaltning måste det i de allra flesta fall vara rekonstruktören som upptäcker att förutsättningar finns för en återvinningstalan. Det måste rimligen också vara rekonstruktören, som har rätten att påkalla återvinning. En fråga blir då om talan väcks för gäldenärens eller någon annans räkning. Andra frågor blir hur man förfar med den egendom, som kan tillföras gäldenären genom en återvinningstalan, vem som be- kostar rekonstruktörens rättegångskostnader samt hur utdömda rättegångskostnader betalas, när ett mål förloras. Uppenbarligen måste det värde som skapas genom en framgångs- rik återvinningstalan komma borgenärerna tillgodo. Det får då bli fråga om en utdelning till borgenärerna utöver det fastställda ackordet, som verkställs av rekonstruktören. Om å andra sidan talan förloras måste medel finnas tillgängliga för betalning av rekon- struktören och utdömda rättegångskostnader. Erforderliga medel härför måste rimligtvis avsättas i samband med fastställandet av rekonstruktionsplanen eller i vart fall regleras på något sätt. Rätten att väcka talan om återvinning i egenförvaltningsfallen måste således leda till att man i rekonstruktionsplanen reglerar hur Den närmare regelsamordningen inom insolvensförfarandet man förfar med såväl vad som eventuellt kan ha återvunnits i målet som betalningen av utdömda rättegångskostnader och kostnaderna för rekonstruktören. Detta är naturligtvis en fullt framkomlig väg. Alternativet till ett förfarande enligt vad som nämnts skulle vara att i fall då en återvinningstransaktion blir aktuell kräva att egenförvaltningen upphör och förfarandet konverteras till ett för- valtarlett förfarande. Skälet härtill skulle kunna vara att det kan ifrågasättas om förutsättningar för egenförvaltning fortfarande före- ligger när en transaktion, som kan bli föremål för återvinning, kommit . Även om så kan vara fallet, bedömer jag att det inte med nödvändighet måste föreligga något samband mellan rätten till egen- förvaltningen och en upptäckt återvinningsbar transaktion. Frågan om eventuell konvertering måste bedömas efter omständigheterna i varje enskilt fall (jfr avsnitt 8.15). Det bör alltså enligt min uppfattning vara möjligt att väcka och driva en återvinningstalan under en egenförvaltning. Rätten att väcka talan om återvinning vid egenförvaltning bör som vid företagsrekonstruktion ligga på rekonstruktören. Om denne inte vill driva en sådan talan och inte heller ingår förlikning i saken får en borgenär påkalla återvinning genom att väcka talan vid allmän domstol på samma sätt som föreslås gälla i det förvaltarledda förfarandet. En särskild reglering av en återvinningstalan måste dock göras vad gäller den situationen att en sådan talan är anhängiggjord när en rekonstruktionsplan fastställs, oberoende av om det sker inom ramen för en egenförvaltning eller ett förvaltarlett förfarande. I båda situa- tionerna avslutas ju själva insolvensförfarandet genom den fastställda rekonstruktionsplanen. Jag föreslår att en vid tiden för fastställande av rekonstruktionsplanen anhängig återvinningstalan regleras i rekon- struktionsplanen vad gäller fördelningen av det som en återvinnings- talan kan tillföra gäldenären och vad gäller betalningen av utdömda kostnader och ersättning till rekonstruktören i fall då återvinnings- talan förloras. En konsekvens av en fastställd rekonstruktionsplan blir att en återvinningstalan måste väckas senast vid borgenärssammanträdet för att kunna behandlas i rekonstruktionsplanen. Med tanke på att rekonstruktionsplanen bör vara den slutliga överenskommelsen mellan gäldenären och borgenärerna är det högst rimligt att det inte ska gå att väcka en återvinningstalan efter att en rekonstruktions- plan fastställts. Den närmare regelsamordningen inom insolvensförfarandet Förslag: Dagen för beslut om inledande av ett insolvensför- farande görs generellt till utgångspunkt för vilka fordringar som får göras gällande samt för ränteberäkningar och omräkningar av fordringar i utländsk valuta. Insolvensboet svarar för arbetstagarens fordran på lön eller annan ersättning för arbete som belöper på tid från beslutet att inleda insolvensförfarandet. Bestämmelserna om fordringar i konkurs återfinns i 5 kap. KL. De olika typer av fordringar som kan finnas i en konkurs kan definieras som massafordringar och konkursfordringar. Frågan om kostnader i konkursen kommer att närmare behandlas under punkten 8.19. Principen om lika rätt och förmånsrättsord- ningen har behandlats under avsnitt 8.4.5. Prioritet för fordringar som uppkommer under förfarandet behandlades under avsnitt 8.4.6. För överväganden i dessa delar hänvisas därför till dessa avsnitt. Massafordringar är fordringar som uppkommit för någon som träffat avtal med konkursboet eller på annan grund har en fordran mot konkursboet. Sådana fordringar ska betalas innan de borge- närer som har konkursfordringar mot konkursboet kan få betalt. Konkursfordringarna kan delas upp i prioriterade fordringar, med särskild eller allmän förmånsrätt, oprioriterade fordringar och efterställda fordringar. Regler om vilka fordringar som är förmåns- berättigade finns i förmånsrättslagen (1970:979), som gäller vid konkurs och utmätning. Om flera fordringar har lika rätt till betal- ning ska utdelning ske i förhållande till fordringarnas storlek, dvs. utdelningen ska beräknas proportionellt. Har borgenären särskild förmånsrätt är denna begränsad till ett visst egendomsslag eller ett visst objekt. Den restfordran som eventuellt uppkommer är opriori- terad. Denna princip gäller inte vid allmän förmånsrätt. Sådan för- månsrätt gäller i all egendom. I 5 kap. 1 § definieras vilka fordringar som får göras gällande i konkurs, nämligen sådana som har uppkommit innan konkurs- beslutet meddelades. Undantag från denna huvudprincip anges i 3 kap. 2 § KL. Huvudprincipen gäller även om fordringen är beroende av villkor eller inte är förfallen till betalning. Den närmare regelsamordningen inom insolvensförfarandet 5 kap. KL innebär innehåller vidare närmare bestämmelser om fordringar med solidariskt betalningsansvar, vissa fordringar som är beroende av villkor, beräkning av ränta på fordringar under kon- kurs m.m., värdering av vissa fordringar, kvittning i konkurs samt konkursbos ansvar för lönefordringar. Ifrågavarande bestämmelser i 5 kap. KL bör med endast termino- logiska och redaktionella ändringar överföras till den nya lagen, dock med följande två undantag. Insolvensboets rätt till betalning för naturaprestation som boet valt – i enlighet med reglerna om gäldenärens avtal – att fullgöra enligt 3 kap. 12 och 13 §§ IL ska anses ha uppkommit under insol- vensförfarandet (se vidare kapitel 10 om hanteringen av gäldenärens avtal). För tydligheten görs ett tillägg till vad som framgår av 5 kap. 15 § KL om detta. Regeln i 5 kap. 18 § KL om konkursbos ansvar för löneford- ringar bör vid överflyttandet till insolvenslagen ändras på så sätt att tiden utsträcks från en månad från beslutet . Till skillnad från motsvarande bestämmelse i konkurslagen bör den dess- utom införas i 3 kap., som bl.a. reglerar hanteringen av gäldenärens avtal, i stället för i 5 kap., som berör fordringar i insolvensför- farandet. Det har betraktats som en stor brist i nuvarande lag- stiftning att den tid som konkursboet ansvarar för lönefordringar inträder . Detta innebär att den tid som för- valtaren har på sig att avgöra gäldenärens framtid kan sägas endast vara en månad enligt gällande rätt. Av 2 kap. 15 § första stycket p 1 FRekL framgår att gäldenären inte utan rekonstruktörens samtycke får betala skulder som uppkommit före beslutet om företagsrekonstruktion eller ställa säkerhet för så- dana skulder. Skulle gäldenären åsidosätta detta krav, inverkar det emellertid enligt andra stycket samma lagrum inte på rättshand- lingens giltighet. Bestämmelsen kan jämföras med 5 kap. 1 § KL av vilken bestämmelse framgår att endast en fordran som har upp- kommit innan konkursbeslutet meddelades får göras gällande i en konkurs. I 2 kap. 21 § FRekL återfinns bestämmelser om kvittning i före- tagsrekonstruktion. Dessa bestämmelser innebär att den som hade en fordran hos gäldenären när ansökan om företagsrekonstruktion Den närmare regelsamordningen inom insolvensförfarandet gjordes får använda den till kvittning mot fordran som gäldenären då hade mot henne eller honom, även om fordringen är inte för- fallen till betalning. Från bestämmelsen i 2 kap. 21 § FRekL finns ett antal undantag som till fullo motsvarar vad som enligt 5 kap. 15–16 §§ KL gäller för kvittning i konkurs. Så långt det är möjligt bör samma materiella regler gälla i hela det samlade insolvensförfarandet. Frågan blir då om reglerna i 5 kap. 1–17 §§ KL bör gälla även för egenförvaltningsfallen och som underlag för fastställande av varje borgenärs rösträtt vid omröstning av rekonstruktionsplan eller separat ackord. Det kan konstateras att de nuvarande bestämmelserna i 2 kap. 21 § och 3 kap. 3 § FRekL utgår från ansökan om företagsrekon- struktion i fråga om vilken tidpunkt som ska användas för kvitt- ningsmöjlighet och bestämmande av vilka fordringar som omfattas av ackordet. Det kan noteras att bestämmelsen i 2 kap. 15 § FRekL om vilka skulder vars fullgörande kräver rekonstruk- törens samtycke utgår för beslutet om företagsrekon- struktion. I förarbetena till lagen om företagsrekonstruktion (prop. 1995/96:5 s. 85) uttalades följande i frågan om fordringar ska ha stått mot varandra för att kvittning ska få ske. I det prak- tiska rättslivet synes dagen för betalningsinställelse ha haft större betydelse för fråga om vilka fordringar som omfattas av ackord än den tidigare gällande ackordslagens föreskrift om att det är dagen för beslut om inledande av förhandling om offentligt ackord som avgör vilka borgenärer som är bundna av ett fastställt ackord. Det- samma föreföll i praktiken gälla även vid kvittning. Denna bristande överensstämmelse mellan praxis och lagreglering föreslogs avhjälpt genom att dagen för ansökan om företagsrekonstruktion valdes som skärningsdag för kvittningsrätten och för vilka fordringar som borde omfattas av ackord. Enligt min uppfattning finns, vad först gäller fordringar som får göras gällande i insolvensförfarandet och i en rekonstruktionsplan eller ett separat ackord, inga bärande skäl emot att dagen för beslut om inledande av ett samlat insolvensförfarande ska vara avgörande och inte dagen för ansökan. De övriga reglerna om fordringar i 5 kap. KL förefaller väl lämpade att tillämpa även i egenförvaltningsfallen och som underlag för borgenärernas rösträtt vid omröstning av rekonstruktionsplan eller Den närmare regelsamordningen inom insolvensförfarandet Vad särskilt gäller kvittningsreglerna är dessa i princip lika. Ränta liksom beräkning av fordran i utländskt myntslag beräknas enligt 3 kap. 14 § 2–3 st FrekL för ansökan om företagsrekonstruktion. Motsvarande bestämmelser för konkurs återfinns i 5 kap. 11–12 §§. Av dessa framgår sammanfatt- ningsvis att för fordringar som belöper med ränta, sådan beräknas till den dag utdelningsförslaget upprättas eller, om medlen betalas ut i förskott, dagen för utbetalningen. För fordringar som inte löper med ränta gäller att ränta beräknas enligt 5 § räntelagen i princip för konkursbeslutet till den dag som angavs ovan, dvs. den dag utdelningsförslaget upprättades eller förskott utbetalades. – För fordringar i utländska myntslag gäller i konkurs enligt 5 kap. 13 § tredje stycket KL att sådan fordran ska beräknas efter den kurs som gäller den dag då utdelningsförslaget upprättas eller, om medel betalas ut i förskott, efter kursen på betalningsdagen. I fråga om vilken tidpunkt som bör användas som beräknings- dag för ränta och fordringar i utländska myntslag bör enligt min uppfattning intresset av en samordnad reglering ges stor tyngd. Att beräkningsdag i dessa två hänseenden flyttas från ansökningsdag till dagen för beslutet kan inte ha större tyngd än intresset av att få till stånd en samordnad reglering av fordringarna. Det kan vidare, med hänsyn till den skyndsamhet som ska tillämpas i ärendena, antas att detta endast innebär några dagars förskjutning av skärnings- dag. När det gäller beräkning av en fordran i utländskt myntslag innehåller gällande rätt , som framgick av redogörelsen ovan, den skillnaden att beräkningsdagen vid företagsrekonstruktion be- stäms till dagen för ansökan medan den vid konkurs utgörs av dagen för utdelningsförslaget eller betalningsdagen. Vid övervägandena rörande fordringar i utländska myntslag är en grundläggande frågeställning vilken av parterna som bör stå risken för valutaförsvagningar. Skillnaden mellan ansökningsdagen och dagen för utdelningsförslag eller utbetalning kan vara avsevärd. Även i detta avseende bör intresset av en samordnad reglering ges tyngd. för utdelningsförslaget respektive utbetal- ningen av ackordslikviden är det möjligt att ha en samlad överblick över tillgångarna i insolvensboet respektive hos insolvensgäldenären. Det är därför mest ändamålsenligt att förlägga tidpunkten så att den ligger så nära denna tidpunkt som möjligt. Den närmare regelsamordningen inom insolvensförfarandet Övriga regler i 5 kap. KL har inte motsvarigheter i lagen om företagsrekonstruktion men tillämpas sannolikt analogt när så behövs. Det erfordras ytterligare särskilda regler kring borgenärers röst- rätt vid omröstning av en rekonstruktionsplan eller ett ackord. Dessa särskilda regler behandlas i betänkandets kapitel 9 om rekonstruk- tionsplanen. Förslag: De bestämmelser som gäller för gäldenärens skyl- digheter under en konkurs överförs till att gälla förvaltarledda insolvensförfaranden, med undantag för bestämmelserna om bouppteckningsed. Sådan ed ska, i enlighet med vad Konkurs- tillsynsutredningen föreslog i betänkandet Ny konkurstillsyn (SOU 2000:62), avläggas av gäldenären endast för det fall att förvaltaren, tillsynsmyndigheten eller någon borgenär begär det. Gäldenären ska istället skriftligen bekräfta bouppteckningens riktighet vid ett bouppteckningssammanträde inför förvaltaren. Vid egenförvaltning ska bestämmelserna om näringsförbud och vissa skyldigheter för gäldenären inte vara tillämpliga. Gälde- nären ska dock vara skyldig under egenförvaltning att lämna uppgifter till rekonstruktören om sina ekonomiska förhållanden samt att följa rekonstruktörens anvisningar om hur verksam- heten och egenförvaltningen ska bedrivas. Gäldenären ska också vara skyldig att avlägga bouppteckningsed om en borgenär eller rekonstruktören begär det. Bestämmelser om gäldenärens skyldigheter under en konkurs åter- finns i 6 kap. KL. Av dessa bestämmelser framgår sammanfattningsvis följande. En huvudregel beträffande en gäldenär som är fysisk person och som är försatt i konkurs är att han eller hon med vissa i lagtexten angivna undantag inte får lov att driva näringsverksamhet under konkursen (6 kap. 1 §). Gäldenären har skyldighet att ge upplys- ningar av betydelse för konkursutredningen till rätten, tillsynsmyn- digheten, förvaltare och granskningsmän. Han har skyldighet att i viss utsträckning närvara vid sammanträden inför rätten och vid Den närmare regelsamordningen inom insolvensförfarandet bouppteckningsförrättningen (6 kap. 2 §). Av 7 kap. 14 § KL framgår dessutom att konkursförvaltaren får begära handräckning av Krono- fogdemyndigheten för att få tillgång till räkenskapsmaterial och övriga handlingar som rör boet. I 6 kap. 3–5 §§ regleras frågor om bouppteckningsed. Enligt dessa bestämmelser gäller sammanfattningsvis att gäldenären ska avlägga bouppteckningsed vid ett edgångssammanträde inför rätten. Vid detta sammanträde ska gäldenären göra de tillägg till eller ändringar i bouppteckningen som han anser behövs och med ed betyga att bouppteckningens riktighet om tillgångar, skulder och räkenskaps- material med gjorda tillägg eller ändringar är riktiga samt att det inte enligt hans vetskap har oriktigt utelämnats eller tagits upp någon tillgång eller skuld. 6 kap. innehåller även bestämmelser om tvångsmedel som syftar till att förmå en trilskande gäldenär att medverka till att avlägga bouppteckningsed. Enligt 6 kap. 6 § får gäldenären inte bege sig utomlands utan rättens medgivande som löper från konkursbeslutets meddelande och fram till dess att bouppteck- ningsed har avlagts. Gäldenären kan också åläggas att lämna ifrån sig sitt pass till tillsynsmyndigheten, om det finns skäl att befara att han åsidosätter förbudet att resa utomlands.