sou · GYB32 · 2010-01-28 00:00:00 — Eftersom en enhetlig tidsfrist bör gälla i det sam- lade förfarandet oberoende av om det är förvaltarlett eller egenför- valtat och oberoende av om det utmynnar i verksamhetsrekonstruk- tion, gäldenärsrekonstruktion eller avveckling, får denna synpunkt generell bäring i det nya systemet. Med hänsyn till att motsvarande tidsfrist numera är indirekt införd (via lönegarantin) även vid före- tagsrekonstruktion, har det konkurrensargument som låg bakom regeln delvis spelat ut sin roll. Vidare kan sättas i fråga om gynnsamma regler för rekonstruktion och avveckling av verk- samheter i ett borgenärsinriktat samlat insolvensförfarande, vari i princip alla företag på marknaden kan hamna, verkligen kan betraktas som negativa från konkurrenssynpunkt. En rekonstruk- tion är i detta förfarande naturligtvis inget självändamål, utan bör eftersträvas bara när den bedöms vara den bästa lösningen för borgenärerna och därmed normalt också för samhället. Att i detta perspektiv låta att en kort tidsfrist tvinga fram nedläggningar framstår som mindre lämpligt. Härtill kommer att statens kostnader för lönegarantin inte nämnvärt kan förutses stiga om den nuvarande fristen förlängs med en månad. Bakgrunden till detta är att lönegarantin enligt gällande regler fortsätter att finansiera uppsagda arbetstagare som blir arbetsbefriade i insolvensförfarandet. 68Se härtill och för det följande mera utförligt i avsnitt 10.3.2 ovan. arbetstagare kommer inte att hitta alternativ sysselsättning redan under i förfarandet och belastar därmed löne- garantin lika mycket som om de under hade utfört arbeta åt boet/gäldenären finansierat med lönegaranti. Beaktas dessutom att mitt generellt föreslagna regelverk bör skapa förut- sättningar för en snabbare och mer kostnadseffektiv insolvens- hantering än dagens system, kan staten inte förväntas lida förlust av att fristen förlängs från . Något behov av att ändra gällande takregler för lönegarantin eller löneförmånsrätten kan inte heller anses föreligga. För arbetstagarna kan det rimligen inte ligga annat än fördelar i att förvaltaren/gäldenären får större möjligheter att erbjuda fortsatt arbete i , som det ökar arbetstagarnas utsikter att kunna erhålla fortsatt anställning hos gäldenären eller en ny arbetsgivare som övertagit hela eller delar av verksamheten. På anförda skäl föreslår jag att den nuvarande bestämmelsen i 5 kap. 18 § KL förs över till det samlade förfarandet med den ändringen, att vederlagsansvaret avser arbete som utförs senare än efter beslutet om att inleda insolvensförfarandet. I likhet med övriga ansvarsregler bör regeln gälla vid både förval- tarlett förfarande och egenförvaltning. Även innebörden av an- svaret bör vara densamma som enligt övriga ansvarsregler. I lagförslaget framgår det sagda av 3 kap. 18 § och 7 kap. 49 § första stycket IL. Förlängningen av tidsfristen i ansvarsregeln för anställningsavtal föranleder motsvarande ändring såvitt gäller löneförmånsrätten (12 § första stycket andra meningen FRL: och därefter) och lönegarantin (7 a § första stycket första meningen LGL: för tid ). Vid genomförandet av det samlade insolvensförfarandet gäller på detta område i övrigt att termen konkurs i förmånsrättslagen och lönegarantilagen överlag får bytas mot insolvensförfarandet. I båda lagarna kan alla parallella regleringar för företagsrekonstruk- tion tas bort. I det samlade förfarandet utläggs både förmånsrätten och garantin med utgångspunkt från beslutet om att inleda för- farandet, vilket innebär att reglerna härom – i likhet med reglerna om vederlagsansvar – blir tillämpliga endast en gång i samma in- Om flera insolvensförfaranden följer på varandra bör dock finnas möjlighet till motsvarande dubblering som . 10.7.3.9Särskild ansvarsregel vid brott mot lagen om anställningsskydd? Jag delar den tveksamhet som flera remissinstanser framfört mot FRK:s förslag till uttryckliga insolvensrättsliga regler om ansvar för brott mot lagen om anställningsskydd (LAS). Såvitt gäller sådana brott begångna under förfarandet ger bestämmelsen säkerligen uttryck för en generellt gällande princip, som riskerar att uppfattas som inskränkt om den regleras för endast ett visst fall. Därtill bör ansvaret i ett samlat insolvensförfarande utan tvekan ha samma omfattning oberoende av om förfarandet är förvaltarlett eller egenförvaltat. Av principiella skäl bör det vidare inte komma i fråga att låta fordringar grundade på turordningsbrott före förfarandet medföra massaansvar respektive ackordsfrihet och förmånsrätt. Motsvarande förmån kan lika gärna tänkas för exempelvis fordringar på grund av miljöskada, fordringar på skadestånd på grund av brott eller andra krav som rättspolitiskt kan uppfattas som lika eller mera skyddsvärda. Läggs därtill de tillämpnings- problem som antytts i remissomgången, blir min slutsats att en särskild ansvarsregel för brott mot LAS inte bör införas. FRK:s förslag att bestämmelserna om gäldenärens avtal ska vara tvingande till konkursboets/rekonstruktionsgäldenärens förmån har överlag tillstyrkts av remissinstanserna. Även i det samlade förfarandet bör reglerna vara tvingande på detta sätt. I lagförslaget framgår det av 3 kap. 19 § första stycket och 7 kap. 49 § första stycket IL. 10.7.4Rekommenderade följdändringar i annan lagstiftning69 I 63 § köplagen finns regler om båda parters konkurs, och för visst fall även företagsrekonstruktion, vid köp av lös egendom. Dessa regler har utgjort den främsta lagtekniska och materiella förebilden för de generella lagregler om gäldenärens avtal som läggs fram i betänkandet. Eftersom någon avvikelse från de generella reglerna inte är avsedd vid denna avtalstyp, kan 63 § antingen upphävas eller innehålla en hänvisning till insolvenslagens bestämmelser. I 4 kap. 26 § JB regleras säljarens rätt att häva ett fastighetsköp med stöd av ett köpeskillingsförbehåll då köparen efter avtalsslutet (1) har försatts i konkurs, (2) blivit föremål för ackordsförhandling enligt 3 kap. FRekL, (3) vid utmätning befunnits sakna tillgångar att betala sina skulder, (4) då han är näringsidkare, har ställt in betalningarna eller (5) i annat fall har kommit på sådant obestånd att han måste antas sakna förmåga att betala säljaren.70 Säljaren får om en sådan händelse inträffar häva köpet om inte säkerhet ställs efter tillsägelse. De första två hävningsgrunderna täcks av insolvenslagens regler och bör tas bort. I ett nytt andra stycke kan anges att säljarens rätt vid insolvensförfarande hos köparen regleras enligt bestämmelserna i insolvenslagen.71 Innebörden av hänvisningen bör motsvara vad som ovan i olika avsnitt har sagts om säljarens rätt vid kreditköp med återtagandeförbehåll. I 8 kap. 16–18 §§, 9 kap. 30 § samt 12 kap. 30 och 31 §§ JB ges vidare ett antal bestämmelser om verkan av parts konkurs på olika typer av arrende- och hyresavtal.72 Såvitt gäller nyttjanderättshavarens konkurs ges först fastighets- ägaren under varierande förutsättningar rätt att säga upp avtalet, om inte säkerhet inom olika frister ställs efter anfordran eller, såvitt gäller tillträdda jordbruksarrenden och hyreslokaler, konkursboet inträder i avtalet eller nyttjanderätten överlåts där detta är tillåtet. SOU 2001:80 s. 232 f. 70Se närmare , Konkurs och kontrakt s. 725–732. SOU 2001:80 s. 204. 72Se närmare , Konkurs och kontrakt s. 339–399 och 411–422. Genomgående görs skillnad mellan fall där konkurs inträffar före i stället för efter nyttjanderättshavarens tillträde. Endast när arrenda- torn vid jordbruksarrende försätts i konkurs före tillträdet saknar konkursboet rätt att upprätthålla avtalet. Arrendatorn har då rätt att säga upp avtalet till upphörande. Vid uppsägningar som sker efter att tillträde skett löper föreskrivna uppsägningstider, varunder vederlagskrav är konkursfordringar. Även konkursboet har enligt dessa regler rätt att säga upp avtalet med föreskriven uppsägningstid, varunder vederlagskraven likaledes är konkursford- ringar. – Dessa bestämmelser bör kunna upphävas och ersättas med den enhetliga reglering som föreslås i insolvenslagen. Såvitt gäller jordbruksarrenden som inte tillträtts bör dock inte föreligga inträdesrätt för insolvensboet till följd av rättsförhållandets art. om nyttjanderättshavarens konkurs torde inte i alla avseenden böra upphävas. För arrendeavtal som ingåtts ges utfyllande regler om skyldighet för jordägaren att vid uppsägning på grund av konkurs utge skälig ersättning för arrenderättens värde.73 Detta skydd för arrendatorsidan bör finnas även då ett tioårsavtal hävs enligt insolvenslagens regler, vilket kan motivera att bestämmelser om detta behålls jämte en hänvisning till insolvenslagen. Beträffande fastighetsägarens konkurs vid arrende och hyra ges nyttjanderättshavaren uppsägningsrätt med omedelbar verkan då konkursen inträffar före tillträdet.74 Denna rätt, som infördes med arrendereglerna nyttjanderättslag, motiverades ursprung- ligen med nyttjanderättshavarens osäkra sakrättsliga ställning vid exekutiv försäljning av fastigheten.75 Med hänsyn till det betydligt starkare sakrättsliga skydd som finns och förvaltarens numera ganska vittgående befogenheter att sälja fastigheter under hand, kan uppsägningsrätten i sak ifrågasättas. De bestämmelser där den regleras bör vart fall upphävas i och med de generella reglernas införande.76 73Se 8 kap. 18 § andra stycket första meningen och 9 kap. 30 § andra stycket JB. 74Se 8 kap. 16 § och 12 kap. 30 § JB. 75Se , Konkurs och kontrakt s. 411 f, 427–430 och 791 f. 76Vad som sagts i detta avsnitt omfattar även bestämmelsen i 11 § lagen (1957:390) om fiskearrenden. Den nya försäkringsavtalslagens regler om parternas konkurs och övriga insolvens har beskrivits i avsnitt 10.3.2 ovan. Av relevans för de generella reglerna om gäldenärens avtal som här föreslås är sammanfattningsvis att lagen innehåller ett antal bestämmelser om verkan på försäkringsavtalet av försäkringsbolagets konkurs vilka väsentligt avviker från de föreslagna reglerna,77 att lagen inte inne- håller några särskilda bestämmelser om försäkringstagarens konkurs eller företagsrekonstruktion, att något särskilt hinder således inte föreligger mot att försäkringstagarens konkursbo drar nytta av gäldenärens skadeförsäkringar på avtalade villkor, att försäkrings- avtal vid försäkringstagarens företagsrekonstruktion omfattas av fullföljdsrätten i 2 kap. 20 § FRekL samt att den skadelidande vid ansvarsförsäkring har uttrycklig direktkravsrätt vid den försäkrades konkurs och fastställda offentliga ackord. Även om försäkringsbolagets insolvensbo vid åtminstone vissa försäkringstyper skulle kunna ges möjlighet att inträda i för- säkringsavtalet i samband med verksamhetsrekonstruktioner, före- ligger enligt min mening inte tillräckligt starka skäl att för dessa fall upphäva de särskilda konkursreglerna i försäkringsavtalslagen. De bör således kvarstå med endast den ändringen att termen kon- kurs genomgående byts mot insolvensförfarandet. Då försäkringstagaren blir föremål för insolvensförfarandet bör försäkringsavtalet däremot omfattas av de nya reglerna. Något sär- skilt inträde/fullföljd är dock inte behövligt för att försäkringen ska kunna utnyttjas, eftersom gäldenären normalt har betalat i förskott för försäkringsskyddet och försäkringen enligt vanliga regler kan sägas upp vid dröjsmål med nästföljande premie- betalning. Det föreslagna hävningshindret kan i sådana fall dock inte tillämpas om inte inträde/fullföljd sker. Om den försäkrade vid ansvarsförsäkring blir föremål för ett förvaltarlett förfarande där gäldenärens verksamhet inte fortsätts, kan vidare finnas grund för uppsägning av avtalet enligt undantagsregeln om rättsförhållan- dets art. Slutligen bör direktkravsrätten enligt 9 kap. 7 § FAL aktiveras när ett beslut om att inleda insolvensförfarandet fattas rörande den försäkrade. 77 Noteras kan att försäkringsbolag inte kan bli föremål för företagsrekonstruktion och att samma undantag föreslås för egenförvaltning enligt 1 kap. 3 § tredje stycket insolvenslagen. 10.7.4.4Kommissionslagen, handelsagenturlagen och bolagslagen Enligt 36 § nya kommissionslagen, 27 § handelsagenturlagen och 2 kap. 27 (jfr. 3 kap. 1 och 4 kap. 7) §§ lagen om handelsbolag och enkla bolag upphör avtalsförhållandet per automatik vid parternas konkurs. I likhet med FRK anser jag att dessa bestämmelser bör kvarstå såvitt gäller det förvaltarledda förfarandet, även om reglerna om hävningshinder och inträdesrätt vid kommissions- och agentur- avtal i åtminstone vissa fall skulle kunna vara ändamålsenliga. Dessa rättsförhållanden torde dock i flertalet fall vara av sådan karaktär att de generellt bör undantas från inträdesrätten på det sätt som följer av gällande bestämmelser. När förfarandet inleds under gäldenärens egenförvaltning bör de allmänna reglerna däremot tillämpas i likhet med vad som gäller enligt 2 kap. 20 § FRekL. Då rätten beslutar om konvertering till förvaltarlett förfarande blir dock särreglerna tillämpliga. 10.7.4.5 Lagen om handel med finansiella instrument I 2 kap. 20 § sjätte stycket FRekL finns ett undantag från gälde- närens fullföljdsrätt såvitt gäller en borgenär som innehar finansiella instrument eller valuta som säkerhet. Detta undantag har motiverats av åtaganden enligt det s.k. säkerhetsdirektivet (2002/47/EG av om ställande av finansiell säkerhet).78 Undan- taget bör i det samlade förfarande gälla generellt, eftersom insol- vensboet och egenförvaltningsgäldenären enligt den nya regleringen har i princip samma tvingade rätt att fullfölja avtal trots uppkom- met betalningsdröjsmål och avtalsvillkor som inskränker denna rätt. Särbestämmelsen bör dock knappast tas in i insolvenslagen, utan placeras lämpligen i lagen om handel med finansiella instrument. På motsvarande sätt bör de särskilda reglerna i 5 kap. 1 § nämnda lag, om slutavräkning av vissa förpliktelser vid konkurs och företagsrekonstruktion, kvarstå som generella undantag från de nya reglerna. Bestämmelsen får förstås omformuleras enligt den nya terminologin. 78 Se prop. 2004/05:30 s. 69 f. 11Återvinningsförbudet avseende skatter och avgifter Förslag: Återvinningsförbudet avseende skatter och avgifter av- skaffas. En företrädare för en juridisk person, som vidtar sådana åt- gärder som krävs för att få till stånd en samlad avveckling av den juridiska personens skulder med hänsyn till samtliga borgenärers intressen senast inom en månad från skattens eller avgiftens förfallodag, ska inte kunna bli betalningsskyldig för denna skatt. Företrädaransvaret bortfaller efter fastställt ackord eller fast- ställd rekonstruktionsplan vad gäller belopp som ned- eller avskri- vits. I direktiven anges att jag ska lämna ett förslag som går ut på att återvinningsförbudet för betalda skatter och avgifter avskaffas. Ett sådant avskaffande ger enligt direktiven upphov till en del följdfrågor som behöver utredas, bl.a. när det gäller konsekvenserna för en före- trädares ansvar enligt skattelagstiftningen. Företrädare för en juridisk person kan nämligen enligt 12 kap. 6 § skattebetalningslagen (1997:483), nedan benämnd SBL, åläggas ett personligt betalnings- ansvar för inbetalning av den juridiska personens obetalda skatter och avgifter. Ett avskaffande av återvinningsförbudet kan enligt direktiven innebära dels att företrädaransvaret aktualiseras i högre grad än , dels (beroende på rättstillämpning) att företrädaransvaret delvis sätts ur spel som medel att komma till rätta med illojala för- faranden. Jag har i uppgift att analysera konsekvenserna av att återvinnings- förbudet avskaffas och föreslå de följdändringar som är motiverade. Återvinningsförbudet avseende skatter och avgifter Av direktiven framgår att överväganden ger ett visst beredningsunderlag, men att detta behöver kompletteras. Konkurslagen (KL) innehåller bestämmelser om återvinning till ett konkursbo (se 4 kap. KL). Bestämmelserna innebär att rättshand- lingar som konkursgäldenären har företagit viss före konkursbeslutet kan gå åter till konkursboet på begäran av boet. Ur gäldenärens synvinkel kan regelverket i många fall bidra med visst skydd – med hänvisning till återvinningsbestämmelserna kan nämligen gäldenären lättare motstå påtryckningar från enskilda borgenärer. skyddar de naturligtvis borgenärskollektivet i så måtto att ingen borgenär otillbörligt får gynnas på de andra bor- genärernas bekostnad (se , Obeståndsrätten, 4 uppl., 2007, s. 75). För att återvinning ska komma i fråga enligt 4 kap. 5 § KL krävs att en viss rättshandling på ett otillbörligt sätt har gynnat en viss borgenär framför andra, att gäldenärens egendom har undandragits borgenärerna eller att hans skulder har ökats. En kompletterande för- utsättning är att gäldenären var eller genom förfarandet blev insol- vent. Vidare måste motparten ha känt till (eller haft anledning att känna till) gäldenärens insolvens och de omständigheter som gjorde rättshandlingen otillbörlig. Om rättshandlingen ägde rum före fristdagen, går den åter endast när den har gällt någon närstående till gäldenären. Betalning av en skuld som har skett senare än före fristdagen och som har gjorts med annat än sedvanliga betalnings- medel, eller med belopp som avsevärt har försämrat gälde- närens ekonomiska ställning kan också återvinnas, om den inte med hänsyn till omständigheterna ändå kan anses som ordinär (4 kap. 10 § KL). – Med sedvanliga betalningsmedel avses kontantbetal- ningar, betalning med check samt över bank- och postgiro och via Internet. Exempel på osedvanliga betalningsmedel är att gäldenären överlåter fordringar på en kund eller betalar genom att leverera varor till borgenären. Även en förmånsrätt eller betalning som en borgenär har vunnit genom utmätning går åter, om förmånsrätten har inträtt senare än Återvinningsförbudet avseende skatter och avgifter före fristdagen (4 kap. 13 § KL). Dessutom kan en säker- het som gäldenären har överlämnat senare än före frist- dagen och som inte var betingad vid skuldens tillkomst eller inte har överlämnats utan dröjsmål efter skuldens tillkomst gå åter, om inte säkerställandet med hänsyn till omständigheterna ändå kan anses som ordinärt (4 kap. 12 § KL). Vid återvinning ska den egendom som gäldenären har utgett återbäras till konkursboet (4 kap. 14 § första stycket KL). I konkurslagen finns även undantag från bestämmelserna i 4 kap. om återvinning. Återvinning får följaktligen inte ske av bl.a. betalning av skatt eller avgift som avses i 1 kap. 1 eller 1 b § SBL eller skatt enligt vägtrafikskattelagen (2006:227) eller lagen (2006:228) med särskilda bestämmelser om fordonsskatt och tull. Detsamma gäller ränta på skatt, avgift och tull. En allmän förutsättning är att belop- pet i fråga var förfallet till betalning. (4 kap. 1 § andra stycket 1 KL). Även betalning av familjerättsliga underhållsbidrag är fredade (4 kap. 1 § andra stycket 2 KL). Återvinningsförbudet beträffande statens fordringar på skatter och avgifter infördes . När förbudet infördes hänvisades det främst till att staten hade en utsatt ställning som skatteborgenär och att den då rådande skatteförmånsrätten (se nedan) gjorde frågan om återvinning jämförelsevis begränsad. Återvunna skattebetalningar skulle ju ändå normalt tillfalla staten som utdelning på grund av skatteförmånsrätten (se prop. 1975:6 s. 135 f.). Återvinningsreglerna hindrade i sig att förmånsrättslagen (1970:979), nedan benämnd FRL, kringgicks. 11.2.3Närmare om förmånsrätten för skatter och avgifter Det har ovan antytts att fordringar på skatt och allmänna avgifter tidigare hade förmånsrätt i konkurs. Förmånsrätten gällde i de fall och med de begränsningar som särskilt föreskrevs (11 § FRL i tidi- gare lydelse). Förmånsrätten gällde efter de särskilda förmånsrätterna och förmånsrätten för nya fordringar under en rekonstruktion men före förmånsrätten för löne- och pensionsfordringar. Återvinningsförbudet avseende skatter och avgifter bl.a. inkomstskatt, förmögenhetsskatt, fastighetsskatt, mervärdes- skatt, egenavgifter och flera punktskatter. Redan föreslog i sitt betänkande om en lag om företagsrekonstruktion att skatteförmånsrätten skulle avskaffas (se SOU 1992:113 s. 328 f.). Regeringen ansåg emellertid att detta inte kunde komma i fråga av statsfinansiella skäl men framhöll att det kunde finnas anledning att på nytt överväga saken längre fram (jfr prop. 1995/96:5 s. 127 ff.). Förmånsrätten för skatter och avgifter avskaffades till slut i enlighet med ett förslag av (se betänkandet Nya förmånsrättsregler, SOU 1999:1). I propo- sitionen till lagändringen (prop. 2002/03:49 s. 72) diskuterades om ett skäl för att inte avskaffa skatteförmånsrätten kunde vara att staten inte kan välja sina kredittagare själv. Regeringen ansåg dock att detta inte var något tungt argument för att behålla förmåns- rätten, bl.a. med hänsyn till att det enligt skattebetalningslagen finns ett ställföreträdaransvar för juridiska personers skatteskulder. – Till skillnad från vad som gäller andra borgenärer kan staten vända sig mot ställföreträdaren om en juridisk person inte betalar sina skatteskulder. Mot bakgrund av förslaget om avskaffande av skatteförmånsrätten föreslog i sitt huvudbetänkande att även det inledningsvis nämnda förbudet mot återvinning av inbetalda skatter och avgifter skulle avskaffas (något som f.ö. även Insolvens- utredningen föreslagit – se SOU 1992:113 s. 333 ff.). Kommittén betonade att återvinningsreglernas syfte är att – med undantag för den ordinära omsättningens intresse – garantera att konkurslagens förmånsrättsordning inte åsidosätts genom rättshand- lingar strax före konkursen. Undantaget i 4 kap. 1 § KL kunde enligt kommittén i stort sett motiveras med att de återvunna medlen i kon- kursen ändå skulle gå till staten som normalt har bästa förmånsrätt i likvida medel. Om denna regel upphävdes, skulle emellertid grunden för undantaget försvinna. – Kommittén framhöll likväl att de flesta löpande betalningar av förfallen skatt ändock kommer att undantas från återvinning, eftersom de vid tillämpning av 4 kap. 10 § KL kom- mer att anses ordinära (och därmed fredade), men bedömningen härav, liksom bedömningen av om återvinning kan ske enligt den sub- Återvinningsförbudet avseende skatter och avgifter jektiva otillbörlighetsregeln i 4 kap. 5 § konkurslagen, borde enligt kommittén ske enligt generellt tillämpliga regler (SOU 1999:1 s. 192 f.). Lagrådet uttalade att det i själva verket torde vara så att syftet med att förmånsrätten avskaffas direkt skulle motverkas om återvinnings- förbudet behölls, särskilt som det kunde finnas starka incitament för en gäldenär att i en obeståndssituation hellre betala skattefordringar än andra fordringar. Enligt Lagrådets mening var det angeläget att de praktiska problem som hänger samman med tillämpningen av skatte- betalningslagen kunde lösas för att undvika den anomali som ett bevarat återvinningsförbud skulle innebära (prop. 2002/03:49 s. 74). Regeringen valde likväl att inte genomföra detta förslag. Inled- ningsvis konstaterade den att kommittén inte närmare hade analyserat eller beräknat de statsfinansiella konsekvenserna av ett upphävande av återvinningsförbudet. De ekonomiska och praktiska konsekven- serna skulle behöva övervägas ytterligare innan regeringen kunde ta ställning i frågan. Det fanns enligt regeringen även vissa andra frågor att bedöma i dessa sammanhang, bl.a. hur ett avskaffande av återvinningsförbudet skulle påverka ställföreträdares ansvar för bolags skulder i och med att gjorda betalningar då skulle kunna återvinnas. Något förslag om upphävande av återvinningsförbudet kunde där- för inte lämnas i propositionen. framhöll regeringen att det kunde finnas anledning att utreda frågan i annat sammanhang (a. prop. s. 74). uttalade dock att det framstod som både naturligt och angeläget att även återvinningsförbudet i 4 kap. 1 § KL upphävdes och uppdrog åt regeringen att omgående ta fram ett sådant förslag (bet. 2002/03:LU17 s. 18 f. och rskr. 2002/03:222). 11.3Konsekvenser av ett upphävande av återvinningsförbudet