sou · GXB398 · 2010-01-01 00:00:00 — Det är, för det första, givet att det fordras särskild försiktighet vid en omprövning i efterhand av en målsägandes eller ett vittnes utsaga, dels därför att inte sällan förflutit sedan de händelser som föranlett åtalet inträffade, dels eftersom endast domarna i de ursprungliga rättegångarna haft det underlag för en trovärdighets- och tillförlitlighetsbedömning som möjligheten att i rättssalen iaktta förhörspersoners uppträdande och ordval under förhör och motförhör ger. måste det hållas i minnet, som också framhållit, att bevisningen i vissa slag av mål – inte minst sexualbrottmål – väsentligen kan bestå av uppgifter som t.ex. en målsägande lämnat (jfr NJA 1991 s. 83). Om i en sådan situation nya omständigheter och bevis ger upphov till någon grad av tvivel rörande målsägandens trovärdighet måste självfallet prövas om tvivlet är av sådant slag att skälen för den ifrågasatta domen förefaller mindre övertygande. En sådan prövning torde mera sällan kunna göras utan att målsäganden inom ramen för en återupptagen förundersökning hörs närmare om främst de nya uppgifterna. Det låter sig, för det andra, väl sägas att en förundersökning inte bör återupptas med mindre än att de nya uppgifterna är sådana att de – om de bekräftas – bör kunna föranleda att resning beviljas. Det är emellertid viktigt att de överväganden som en sådan bedömning fordrar sker med hänsyn tagen även till de mera vidsträckta möjligheter till resning som tilläggsregeln ger. Det är således på intet sätt tillräckligt att avgöra om de nya uppgifterna sannolikt skulle kunna leda till en friande eller mildrande dom. Det är fråga om en betydligt mera grannlaga bedömning, nämligen av vilken grad av tvivel på den tidigare domens bärkraft som de nya uppgifterna skulle kunna föra med sig. En sådan bedömning torde ofta fordra att utredningsåtgärder vidtas inom ramen för en återupptagen förundersökning. Principen om lagakraftvunna domars orubblighet är, som JO tidigare framhållit (JO 2000/01 s. 69 och 2002/03 s. 116), av grundläggande betydelse för rättsordningens stabilitet och det fordras därför i allmänhet mycket starka skäl för att vidta utredningsåtgärder som syftar till att angripa en brottmålsdom som vunnit laga kraft. Principen är, som nämns i JO:s sist nämnda beslut (s. 136), av särskilt stor betydelse för den enskildes rättssäkerhet i de fall där det uppkommer en fråga om att utkräva straffansvar med anledning av ett skeende som redan har prövats av domstol genom en lagakraftvunnen dom. Det finns emellertid anledning att skilja mellan resning till nackdel för tilltalad och resning till förmån för tilltalad. Eftersom möjligheterna till resning är betydligt större i det senare fallet kan det oftare finnas anledning att återuppta en förundersökning när det kan bli fråga om resning till en tilltalads förmån (vår kursivering). har uppgett att många resningsärenden hör till de mest besvärliga och grannlaga som man ställs inför som riksåklagare. Två var för sig viktiga intressen ställs mot varandra: intresset av lagakraftvunna domars orubblighet mot intresset av att undanröja materiellt oriktiga domar. Även om dessa intressen kan sägas kollidera måste, som jag redan antytt, självfallet intresset av att materiellt felaktiga fällande brottmålsdomar inte blir bestående ha företräde. Jag vill också gärna framhålla att de båda nu berörda intressena inte i allt är så motstridiga som det ibland antas. Även alltför högt ställda krav för att undersöka om det finns skäl att ansöka om resning till en tilltalads förmån kan nämligen riskera att påverka rättsordningens stabilitet negativt genom att allmänhetens tilltro till rättskipningen minskar. har i remissvaret angett att även i fall då kommunicerar en resningsansökan som innehåller en begäran om kompletterande utredningsåtgärder, avstår riksåklagaren numera normalt från att föranstalta om detta även då goda skäl talar för en sådan komplettering. Jag vill med anledning av detta erinra om vad jag ovan anfört om riksåklagarens principiella skyldighet att med utgångspunkt i objektivitetsprincipen ta ställning till om nya uppgifter föranleder någon åtgärd från riksåklagarens sida. I sin bedömning av ärendet riktade allvarlig kritik mot vice riksåklagaren. Enligt hade vice riksåklagaren handlagt frågan om förundersökningen på ett sätt som fördröjt ställningstagandet i frågan. Vidare hade vice riksåklagaren trots kännedom om en rad nya omständigheter som i vart fall sammantagna tveklöst gav upphov till tvivel på att hovrättens fällande dom var riktig, underlåtit att återuppta förundersökningen. (Enligt borde vice riksåklagaren senast ha övervägt de nya omständigheterna och då funnit att förundersökningen omgående borde återupptas. var samtliga nya omständigheter kända för vice riksåklagaren.) framhöll att det allvarliga i vice riksåklagarens felbedömningar förstärktes av det förhållandet att de dömda under riksåklagarens utdragna handläggning avtjänade fängelsestraff. Att studera andra länders rättssystem kan vara av värde för ett utredningsarbete. Utredningen begränsar dock sin utblick mot andra länders reglering av resningsförfarandet till . Anledningen till att utredningen anser det särskilt intressant att se närmare på just det norska resningsförfarandet är att det relativt har utretts och ändrats på ett genomgripande sätt. Kapitlet innehåller en redovisning av dels den norska regleringen av resningsförfarandet, dels viss statistik rörande detta. 3.2Den norska regleringen av resningsförfarandet gällde i att resningsansökningar prövades av den domstol som hade meddelat den dom som resningssökanden ville angripa. Efter att ett antal av vad som kom att kallas justitiemord hade uppmärksammats av media, riktades kritik mot denna ordning, vilket ledde till att resningsförfarandet reviderades grundligt. avgörs frågan om resning ska beviljas i brottmål av ett nytt organ, Gjenopptakelseskommisjonen. Kommissionen är ett fristående förvaltningsorgan som varken kan instrueras av regeringen eller av domstolarna. Kommissionen har fem fasta medlemmar och tre suppleanter. Ordföranden, ytterligare två av de fasta medlemmarna samt två av suppleanterna ska ha juristexamen. Om kommissionen beviljar resning, ska målet hänvisas till den domstol som är sidoordnad rätten som avgjorde den angripna domen för en ny fullständig prövning. Kommissionen har två huvuduppgifter. Dels ska den självständigt vidta utredningsåtgärder för att se till att det kan tas ett välgrundat beslut om resning ska beviljas eller ej, dels ska den besluta i resningsfrågan. Kommissionen har en lagstadgad plikt att vägleda den som ansöker om resning så att han eller hon på bästa sätt kan tillvarata sin rätt. Om särskilda skäl föreligger kan kommissionen utnämna en offentlig försvarare för den tilltalade. Bestämmelserna om möjlighet för kommissionen att vidta egna utredningsåtgärder bygger på engelsk modell. Regleringen finns främst i Straffeprocesslovens 398–398 b §§. Förstnämnda paragraf inleds på följande sätt: Kommisjonen skal av eget tiltak sørge for at saken er så godt opplyst som mulig før den avgjør om begjæringen skal tas til følge. Avgjørelsen skal forberedes og avgjøres uten ugrunnet opphold. Kommisjonen kan innhente opplysninger på den måten den anser hensiktsmessig, jf. §§ 398 a og 398 b, og avholde muntlige høringer. Den proposition som föregick reformen (Ot.prp.nr. 70 [2000- 2001]) innehåller inga uttalanden om vad som krävs för att kommissionen ska vidta utredningsåtgärder. Kommissionen kan inhämta upplysningar från tilltalade och vittnen på flera olika sätt (se 398 a §). Till att börja med kan den föranstalta om förhör av misstänkta (siktede) och vittnen inför kommissionen enligt reglerna om bevisupptagning inför domstol. Vidare kan kommissionen begära bevisupptagning vid domstol, varvid en eller flera av kommissionens medlemmar kan ställa frågor för kommissionens räkning. Slutligen kan kommissionen hålla ett mer informellt förhör enligt reglerna om polisförhör. Vid den sistnämnda typen av förhör kan inget tvång användas. Vad gäller andra utredningsåtgärder än hållande av förhör kan kommissionen bl.a. förordna sakkunniga, begära att en personundersökning ska göras och, i speciella fall, anmoda polismyndigheten att utföra närmare angivna åtgärder. Finns behov av att använda tvångsmedel får kommissionen göra framställan till domstol. Om målsägande stadgas att han eller hon har rätt till dokumentinsyn, rätt att uttala sig och att få avge förklaring inför kommissionen samt att få förordnat en biståndsadvokat. Målsägande ska beredas tillfälle att uttala sig skriftligen om ansökan om resning och kan begära att få uttala sig inför kommissionen i enlighet med reglerna för förhör av misstänkta och vittnen i 398 a §. Det finns möjlighet för kommissionen att, i enlighet med de allmänna reglerna för straffprocessen, förordna biståndsadvokat för målsäganden. Framställningen ovan bygger huvudsakligen på Ot.prp.nr. 70 (2000-2001) samt , Resning i brottmål – funktioner, förutsättningar och förfarande, examensarbete ht 2008, , . 3.3Statistik avseende det norska resningsförfarandet efter att kommissionen inrättades (2004– 2008) mottog den 852 ansökningar och avgjorde 732 av dessa ärenden. Av de fall som avgjordes beviljade kommissionen resning i 79 fall och hänvisade målet till domstol för en ny prövning. I 351 fall avslogs ansökan för att den uppenbart inte kunde leda till resning och i ytterligare 161 fall fann kommissionen att förutsättningarna för att bevilja resning inte var uppfyllda. Återstående 141 ansökningar avvisades på formella grunder, såsom att de avsåg tvistemålsdomar, utländska domar m.m. Fördelat över åren mottog kommissionen 157 ansökningar om resning , 150 , 173 , 140 . avgjorde kommissionen 164 ärenden, varav 143 behandlades i sak och 21 avvisades på formella grunder. I 26 av de sakprövade ärendena beviljades resning, medan ansökan avslogs i övriga. I 68 fall avslogs ansökan för att den uppenbart inte kunde leda till resning och i återstående 49 fall bedömde kommissionen att förutsättningar för att bevilja resning inte förelåg. utnämnde kommissionen försvarare i 26 ärenden och biståndsadvokat i 8 ärenden. Ovanstående uppgifter är hämtade från kommissionens årsberättelse . 4Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet Utredningens övergripande uppdrag är enligt direktiven att utreda hur förfarandet i samband med ansökan om resning i brottmål kan förbättras. Resningsförfarandet är i vissa delar oreglerat och det förfarande som kommit att tillämpas har vuxit fram ur riksåklagarens och Högsta domstolens praxis. I direktiven framhålls att avsaknaden av uttryckliga bestämmelser om när åklagaren ska vidta utredningsåtgärder för att komplettera utredningen med anledning av att frågan om resning i brottmål uppkommit kan medföra svårigheter för den enskilde att avgöra när han eller hon kan få del av det allmännas utredningsresurser. Vidare anförs att det även ur ett åklagar- och domstolsperspektiv kan finnas anledning att göra systemet klarare och tydliggöra åklagarens roll. Mot denna bakgrund anges i direktiven att utredningen ska överväga hur åklagares och domstolars förfarande med anledning av ansökan om resning i brottmål bör vara utformat så att förfarandet blir mer förutsebart och tydligt för de enskilda parterna. Enligt direktiven ingår det också i utredningens uppdrag att överväga om en åklagare bör ges möjlighet att utanför förundersökningsinstitutet kunna vidta vissa begränsade utredningsåtgärder med anledning av att en ansökan om resning i brottmål förbereds eller har getts in till domstol. Däremot ingår det inte i utredningens uppdrag att se över om förutsättningarna för att bevilja resning bör vara mindre restriktivt utformade eller om tillämpningen av nuvarande reglering bör vara generösare och resning därmed beviljas oftare. Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet 4.1.2Närmare om utgångspunkterna för utredningens arbete Som framgått ovan är en utgångspunkt för utredningens arbete att rättssäkerheten i resningsförfarandet ska förbättras genom att förfarandet regleras närmare i vissa avseenden. En annan utgångspunkt är att den reglering som föreslås ska vara ändamålsenlig och effektiv. Dessutom är orubblighetsprincipen och resningsinstitutets karaktär av särskilt (extraordinärt) rättsmedel av grundläggande betydelse för utredningens överväganden. Orubblighetsprincipen innebär att sedan en dom vunnit laga kraft ska den inte kunna bli föremål för förnyad prövning. Att en domstols avgörande är slutgiltigt skapar trygghet för såväl parterna som samhället i övrigt, eftersom man vågar lägga avgörandet till grund för sitt fortsatta handlande. Principen är också av avgörande betydelse för allmänhetens förtroende för samhällets rättsskipande verksamhet. Möjligheten till resning innebär undantag från orubblighetsprincipen. Resningsbestämmelserna kan sägas utgöra resultatet av en avvägning mellan intresset av att en domstols dom är slutgiltig och intresset av att ett avgörande är materiellt riktigt. Att i alla lägen upprätthålla lagakraftvunna avgöranden som materiellt sett framstår som felaktiga eller som tillkommit under ett domstolsförfarande där viktiga rättssäkerhetsgarantier åsidosatts skulle undergräva allmänhetens förtroende för rättsväsendet och anses stötande för rättskänslan (se SOU 1938:44 s. 65). Intresset av att upprätthålla orubblighetsprincipen gör sig inte lika starkt gällande beträffande resning till förmån för tilltalad som beträffande resning till men för tilltalad. Detta förhållande avspeglas i att bestämmelserna om resning i brottmål har utformats så att möjligheterna till resning är väsentligt mer begränsade vid resning till men för tilltalad än till förmån för tilltalad. Som skäl för skillnaden i resningsförutsättningarna framhålls i förarbetena den tilltalades ställning och det berättigade i dennes anspråk på att endast då starka samhälleliga skäl gör sig gällande bli underkastad ny rättegång om en avgjord sak (NJA II 1940 s. 159). Rättsordningens stabilitet och allmänhetens tillit till rättsskipningen kan alltså sägas vila på orubblighetsprincipen. Endast i fall av utpräglad undantagskaraktär kan en lagakraftvunnen dom tas upp till ny prövning. Detta är utgångspunkter som präglar utredningens överväganden om utformningen av resningsförfarandet. Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet ratificerade den Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () och har successivt även ratificerat konventionens tilläggsprotokoll. gäller som svensk lag och är därmed direkt tillämplig här i landet. I 2 kap. 23 § regeringsformen anges att lagar och föreskrifter inte får meddelas i strid med åtaganden enligt konventionen. I artikel 4.1 i det sjunde tilläggsprotokollet till finns ett principiellt förbud mot dubbel lagföring (ne bis in idem). Där föreskrivs att ingen får lagföras eller straffas på nytt i en brottmålsrättegång i samma stat för ett brott för vilket han redan blivit slutligt frikänd eller dömd i enlighet med lagen och rättegångsordningen i denna stat. Från detta förbud stadgas i artikel 4.2 om undantag. Där föreskrivs att bestämmelserna i första punkten inte ska utgöra hinder mot att målet tas upp på nytt i enlighet med lagen och rättegångsordningen i den berörda staten, om det föreligger bevis om nya eller nyuppdagade omständigheter eller om ett grovt fel har begåtts i det tidigare rättegångsförfarandet, vilket kan ha påverkat utgången i målet. Undantaget innebär att det alltså finns utrymme för resning eller undanröjande av en dom på grund av domvilla om sådana förfaranden är möjliga enligt nationell rätt. 4.2.1Utredningsåtgärder i det ordinära förfarandet Som beskrivits i avsnitt 2.3 är förundersökning det normala förfarandet för att utreda brott. Förundersökningsförfarandet är närmare reglerat främst i 23 kap. (RB) och i förundersökningskungörelsen (1947:948) (FUK). Beträffande förundersökningens inledande och avslutande gäller följande. Enligt 23 kap. 1 § första stycket RB ska förundersökning inledas så snart det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Om inte förundersökningen läggs ner (se t.ex. 23 kap. 4 § andra stycket och 23 kap. 4 a § RB) avslutas den när slutdelgivning har skett enligt 23 kap. 18 § första stycket RB och förundersökningen enligt 23 kap. 21 § RB redovisas i Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet Då förundersökningen avslutas ska enligt 23 kap. 20 § RB beslut meddelas om åtal ska väckas. Att förundersökning inleds och brottsutredande åtgärder därefter vidtas inom ramen för denna medför att förfarandet kommer att omgärdas av bestämmelser som avser att garantera rättssäkerheten för såväl den misstänkte som andra inblandade. Exempelvis inträder vissa rättigheter för den som blivit skäligen misstänkt. Bland dessa kan nämnas att den misstänkte ska, då han hörs, underrättas om misstanken (23 kap. 18 § första stycket RB) och i samband därmed informeras om sin rätt att anlita biträde av försvarare (12 § FUK). Vidare omfattar den skäligen misstänktes rättigheter att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för utredningen, få ta del av vad som förekommit vid förundersökningen, att begära kompletteringar av utredningen och att få del av hela det föreliggande bevismaterialet innan åklagaren tar ställning till åtalsfrågan (23 kap. 18 § första stycket RB). Andra bestämmelser i regleringen av förundersökningsförfarandet som är betydelsefulla ur ett rättssäkerhetsperspektiv är förhörsreglerna. Som redogjorts för i avsnitt 2.3.2 kan de utredningsåtgärder som vidtas under en förundersökning vara av skiftande slag och det har inte ansetts möjligt att lagreglera dem alla. Beträffande hållande av förhör, som är en av de vanligaste och viktigaste åtgärderna i en brottsutredning, finns dock bestämmelser i 23 kap. 6–13 §§ RB. I dessa paragrafer regleras bl.a. den allmänna medborgerliga plikten att stå till förfogande för förhör under en förundersökning, förutsättningarna för hämtning och medtagande till förhör samt tillvägagångssättet vid förhören. Att bestämmelserna om förhör under förundersökningen utgör en viktig rättssäkerhetsgaranti framgår inte minst av att, med undantag för förhör under primärutredning (ett slags provisorisk förundersökning som polisen får genomföra direkt på brottsplatsen och vid första inställelsen, 23 kap. 3 § tredje stycket RB), förhör utom förundersökning i princip inte anses kunna hållas i brottsutredande syfte med vittnen, misstänkta eller utpekade gärningsmän (se Fitger, , del 2, s. 23:34 a och 23:8 a f.). Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet Inledningsvis kan konstateras att det inte finns någon rättslig reglering som uttryckligen tar sikte på utredningsåtgärder i samband med resning. Bevisbördan i resningsärenden ligger på resningssökanden. Det är således den som begär resning som har att bevisa att förutsättningarna för resning är uppfyllda. Mot bakgrund av vad som tidigare anförts om att resningsinstitutet är ett undantag från den för samhällets stabilitet grundläggande orubblighetsprincipen, ställer lagen upp höga krav för att resning ska få beviljas. Praxis vad avser tillämpningen av resningsreglerna är restriktiv. För en enskild som ska visa att det finns resningsskäl kan det vara svårt att få fram den nödvändiga utredningen. Han eller hon kan därför ofta vara beroende av att åklagaren, som i de flesta fall förfogar över utredningsresurserna, bidrar med dessa. Som huvudregel föreligger dock inte någon skyldighet, och oftast inte heller någon laglig rätt, för åklagare och polis att bistå enskilda dömda med utredningsåtgärder efter en lagakraftvunnen dom (se JO 2000/01 s. 69, s. 74). I enlighet med orubblighetsprincipen är den förundersökning som föregått en lagakraftvunnen dom definitivt avslutad. Av det tidigare anförda har framgått att utrymmet för att vidta förhör utanför förundersökningens ram är ytterst begränsat och att ett tungt vägande skäl för detta är att förundersökningsreglerna innehåller viktiga rättssäkerhetsgarantier. Samma skäl motiverar att inte heller andra utredningsåtgärder i princip bör vidtas utanför förundersökningen. Det torde rentav vara uteslutet för åklagaren att utom förundersökningen företa faktiska utredningsåtgärder, såsom t.ex. att besluta om teknisk undersökning (se Felaktigt dömda – Rapport från JK:s rättssäkerhetsprojekt, 2006, s. 92). Det kan konstateras att med hänsyn till att utrymmet för att vidta utredningsåtgärder utanför förundersökningsinstitutet är så begränsat, synes den rådande uppfattningen vara att en förutsättning för att åklagaren lagligen ska kunna vidta utredningsåtgärder i resningssyfte är att förundersökningen återupptas. I 23 kap. 23 § RB finns en regel som möjliggör för åklagaren att komplettera en avslutad förundersökning om det efter att åtal har väckts visar sig att det behövs ytterligare utredning. Bestämmelsen är dock inte tillämplig i fråga om resning. Likaså finns det bestämmelser som ger rätten möjlighet att i pågående mål förelägga Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet åklagaren att komplettera förundersökningen, men inte heller dessa gäller vid resning (45 kap. 11 §, 46 kap. 12 §, 51 kap. 12 § tredje stycket och 55 kap. 15 § första stycket 2 RB). Det finns helt enkelt inte något uttryckligt rättsligt stöd för åklagaren att återuppta eller komplettera en förundersökning i samband med resning. Av såväl riksåklagarens som Högsta domstolens praxis, liksom av uttalanden från (se t.ex. JO 2000/01 s. 69, s. 74) framgår dock att en lagakraftvunnen dom inte innebär ett absolut hinder mot att åklagaren återupptar förundersökningen. I praxis har således de ovan nämnda bestämmelserna om komplettering av en avslutad förundersökning tillämpats analogt i samband med resning i vissa fall. har uttalat att det måste krävas mycket starka skäl för att man ska vidta utredningsåtgärder som syftar till att angripa en lagakraftvunnen dom (se a.a. och JO 2002/03 s. 116, s. 136). Vidare har anfört att det finns anledning att skilja mellan resning till men och till förmån för tilltalad (se JO 2007/08 s. 87, s. 116). Eftersom möjligheterna till resning är betydligt större i resningsfallen till förmån för tilltalad, kan det enligt finnas anledning att oftare återuppta en förundersökning i dessa fall. 4.2.3Lagreglering av utredningsåtgärder i resningssyfte Bedömning: Av rättssäkerhetsskäl bör det regleras i lag under vilka förutsättningar åklagaren får – och ska – vidta utredningsåtgärder i resningssyfte. Även om det inte finns någon uttrycklig reglering om utredningsåtgärder i resningssyfte, har det utvecklats en praxis beträffande vilka förutsättningar som ska gälla för att åklagaren ska kunna företa sådana åtgärder (se avsnittet ovan). Genom att lagreglera under vilka förutsättningar åklagaren får, och även ska, vidta utredningsåtgärder i resningssyfte, skulle det skapas klarhet om när en enskild kan få del av det allmännas utredningsresurser och det blir mer förutsebart för denne när han eller hon kan påkalla sådan hjälp. Eftersom det är den resningssökande som har bevisbördan för att resningsförutsättningarna är uppfyllda, är detta särskilt viktigt när den dömde ansöker om resning till sin förmån. Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet situationen råder som påpekats en stor obalans mellan den som har bevisbördan och den som har tillgång till resurserna för att ta fram bevisningen, dvs. Även vid resning till nackdel för tilltalad talar rättssäkerhetsskäl för att utredningsförfarandet bör vara reglerat i lag. Att åklagaren enligt nuvarande ordning utan direkt lagstöd återupptar förundersökningen och vidtar utredningsåtgärder i syfte att få till stånd resning till men för den i det tidigare brottmålet tilltalade inger betänkligheter, eftersom det är svårt för denne att förutse när så kan komma att ske.