sou · GXB398 · 2010-01-01 00:00:00 — Det är således på intet sätt tillräckligt att avgöra om de nya uppgifterna sannolikt skulle kunna leda till en friande eller mildrande dom. Det är fråga om en betydligt mera grannlaga bedömning, nämligen av vilken grad av tvivel på den tidigare domens bärkraft som de nya uppgifterna skulle kunna föra med sig. Enligt torde en sådan bedömning ofta fordra att utredningsåtgärder vidtas inom ramen för en återupptagen förundersökning. 4.3.2Riksåklagarens och Högsta domstolens praxis Resningsärenden mot lagakraftvunna domar som meddelats av hovrätt eller handläggs av riksåklagaren. Beträffande dessa ärenden är det därför riksåklagaren som beslutar om förundersökningen ska återupptas och vilka utredningsåtgärder som i så fall ska vidtas. Frågan om återupptagande av förundersökningen kan i princip initieras hos riksåklagaren på tre sätt (se avsnitt 2.4.2). Frågan kan aktualiseras i ett pågående resningsärende i genom att den enskilde resningssökanden framställer en begäran om utredningsåtgärder. Om begär skriftlig för- Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet av riksåklagaren, vilket sker i omkring femton fall , får denne anledning att ta ställning till om man på eget initiativ bör återuppta förundersökningen. I ett fåtal fall har det också förekommit att i ett pågående resningsärende förelagt riksåklagaren att komplettera utredningen på visst sätt. Vanligast är att utredningsåtgärder aktualiseras genom en framställan direkt till riksåklagaren. Det kan också ske på dennes eget initiativ. Enligt den överåklagare som inom riksåklagarens kansli handlägger resningsärenden, har riksåklagarens praxis svängt med anledning av uttalanden i de ovan redovisade ärendena. Riksåklagaren, som före hade varit generös med att återuppta förundersökningar, blev efter uttalanden i detta ärende i stället mycket återhållsam med att återuppta förundersökningar. Efter uttalanden i fallet har riksåklagarens praxis svängt tillbaka i viss mån så att denne återigen blivit mer generös med att återuppta förundersökningar, dock inte lika generös som före . Mot bakgrund av uttalanden och Högsta domstolens praxis är riksåklagarens tolkning av rättsläget följande, när det gäller förutsättningarna för att förundersökningen ska återupptas. Förundersökningen ska återupptas om det framkommer nya omständigheter eller bevis som – självfallet på objektiva grunder – ger sådan anledning att hysa tvivel om en hovrättsdoms riktighet att resning bör kunna beviljas om en kompletterande utredning bekräftar innehållet i det nya materialet. I bedömningen ska även beaktas möjligheten att medge resning enligt tilläggsregeln. Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet Bedömning och förslag: Rättsläget innebär att det ställs höga krav för att återuppta en förundersökning efter lagakraftvunnen dom. Det finns behov av att skapa en bättre balans i förhållandet mellan den enskilde och det allmänna avseende tillgången till utredningsresurserna i resningssammanhang. Vid den reglering av återupptagande av en förundersökning i resningssyfte som utredningen föreslår, sätts därför kraven för att återuppta förundersökningen lägre jämfört med vad som gäller enligt nuvarande praxis. Av redogörelsen ovan för uttalanden samt riksåklagarens och Högsta domstolens praxis framgår att rättsläget innebär att det ställs höga krav för att en förundersökning ska kunna återupptas efter lagakraftvunnen dom. Förenklat kan sägas att förundersökningen anses kunna återupptas endast om det nya material som åberopas – om det vid en återupptagen utredning visar sig vara riktigt – kan förväntas leda till att resning beviljas. Förutsättningarna för återupptagande av förundersökningen är således mycket nära förbundna med resningsförutsättningarna. När det gäller den lagreglering av återupptagande av förundersökningen i resningssyfte som utredningen föreslår, inställer sig frågan om kraven för att återuppta en sådan förundersökning bör ställas lika högt som enligt nuvarande praxis. Hänsynen till orubblighetsprincipens fundamentala betydelse för såväl rättsordningens stabilitet som allmänhetens förtroende för rättsskipningen samt det förhållandet att resningsinstitutet är ett undantag från denna princip, talar starkt för att kraven för att utredningsåtgärder ska få vidtas i resningssyfte bör vara höga. Det kan inte nog betonas att resningsinstitutet aldrig får bli en fjärde instans. När det gäller upprätthållandet av allmänhetens förtroende för rättsskipningen är det dock inte bara kravet på att en dom som har vunnit laga kraft ska bli bestående som är av betydelse. Även kravet på att en dom ska vara materiellt riktig, dvs. sanningsprincipen, gör sig här gällande. Om orubblighetsprincipen drivs för långt, så att även lagakraftvunna domar som uppenbart framstår som materiellt felaktiga upprätthålls, försvagas nämligen också tilltron till rättsskipningen. Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet Som anförts i avsnitt 4.1.2 kan resningsreglerna sägas utgöra resultatet av en avvägning mellan orubblighets- och sanningsprinciperna. I det sjunde tilläggsprotokollet till finns klart stöd för att orubblighetsprincipen i vissa situationer faktiskt får ge vika för sanningsprincipen. I artikel 4.1 i nämnda tilläggsprotokoll föreskrivs att ingen får lagföras eller straffas på nytt i en brottmålsrättegång i samma stat för ett brott för vilket han redan blivit slutligt frikänd eller dömd i enlighet med lagen och rättegångsordningen i denna stat. Artikeln är ett uttryck för att ingen får prövas eller dömas för samma brott två gånger (ne bis in idem). Från denna princip, som brukar uppfattas inte bara som en grundläggande princip inom straffprocessrätten utan även som en sådan viktig rättsstatlig princip som har sin plats bland grundläggande fri- och rättigheter, stadgas i artikel 4.2 om undantag. Där föreskrivs att bestämmelserna i första punkten inte ska utgöra hinder mot att målet tas upp på nytt i enlighet med lagen och rättegångsordningen i den berörda staten, om det föreligger bevis om nya eller nyuppdagade omständigheter eller om att ett grovt fel har begåtts i det tidigare rättegångsförfarandet, vilket kan ha påverkat utgången i målet. Det kan konstateras att när det gäller regleringen av resningsinstitutet, såväl avseende de materiella förutsättningarna som själva förfarandet, handlar det om att hitta en rimlig balans mellan orubblighetsprincipen och sanningsprincipen. Utredningens uppdrag omfattar, som tidigare angetts, inte att se över de materiella förutsättningarna för resning, men däremot att utreda hur förfarandet i samband med ansökan om resning i brottmål kan förbättras. En central fråga är därvid under vilka förutsättningar åklagaren ska vara skyldig att bistå en enskild som varit part i det tidigare brottmålet, t.ex. en dömd person, med utredningsåtgärder efter lagakraftvunnen dom. För den dömde och dennes ombud (när sådant finns) framstår, såvitt utredningen erfar, de nuvarande kraven för att en förundersökning ska få återupptas i resningssyfte som alltför höga. Det har till utredningen framförts att de höga kraven för att få återuppta förundersökningen ofta leder till att den dömde eller dennes ombud tvingas att försöka säkra bevisning själv genom att t.ex. hålla förhör med ett nytt vittne eller med en målsägande som påstås ha ändrat sina uppgifter. Problemet med denna typ av bevissäkring är att den sker utanför den ram av rättssäkerhetsgarantier som omgärdar utredningsåtgärder inom Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet Det finns därför en påtaglig risk för att man i stället för att säkra bevisning i resningsfrågan förstör bevisningen helt eller i vart fall minskar dess värde. När uppgifterna från de av den dömde eller dennes ombud egenhändigt hållna förhören åberopas i resningsärendet kan domstolen anse att uppgifterna inte bör tillmätas någon större betydelse, eftersom förhören inte genomförts i rättssäkra former inom en förundersökning. Den situation som en dömd, som inte lyckas få till stånd ett återupptagande av förundersökningen, befinner sig i kan närmast beskrivas som ett moment 22. Det ovan anförda illustrerar väl den obalans som råder mellan å ena sidan den dömde som ansöker om resning till sin förmån och som har bevisbördan för att resningsförutsättningarna är uppfyllda, och å andra sidan åklagaren, som har tillgång till resurserna för att ta fram bevisningen. Från försvararhåll har framförts att den beskrivna situationen skulle kunna förbättras om åklagaren gavs möjlighet att, vid lägre ställda krav än för återupptagande av en förundersökning, få vidta enstaka utredningsåtgärder utom förundersökningen, t.ex. hålla förhör med ett vittne. Som framhållits i avsnitt 4.2.5 är dock utredningens bedömning att det inte är lämpligt att införa en möjlighet för åklagaren att vidta sådana utredningsåtgärder. Utredningen anser att den rådande situationen är otillfredsställande. Enligt utredningens mening måste man skapa en bättre balans i förhållandet mellan den enskilde, t.ex. en dömd, och det allmänna när det gäller tillgången till resurserna för att kunna angripa en dom som kan vara felaktig. Ett sätt att förbättra nämnda balans är att sätta kraven för att återuppta en förundersökning i resningssyfte lägre än vad som gäller . Genom en sådan sänkning skapas bättre förutsättningar för den enskilde att säkra bevisning som skulle bli mindre värd om han eller hon måste vidta utredningsåtgärderna själv eller som han eller hon kanske inte skulle ha faktiska eller ekonomiska möjligheter att vidta annars. Ett sänkt krav för att återuppta en förundersökning i resningssyfte innebär förvisso att orubblighetsprincipen får stå tillbaka till förmån för sanningsprincipen. Som ovan angetts handlar dock resningsinstitutet om att hitta en rimlig balans mellan de båda nämnda principerna och klart stöd för att orubblighetsprincipen ibland får vika finns inte minst i . Det ska också påpekas att en sänkning av kraven för vidtagande av utredningsåtgärder i resningssyfte endast berör orubblighets- Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet principens ställning i förfarandet i samband med resning. Dess ställning när det kommer till de materiella förutsättningarna för resning är fortsatt intakt. Sammanfattningsvis anser utredningen att kraven för att återuppta en förundersökning i resningssyfte ska sättas lägre än vad som gäller enligt nuvarande ordning såsom denna kommer till uttryck genom riksåklagarens och Högsta domstolens praxis samt uttalanden. I avsnitt 4.4.2 nedan kommer utredningen att närmare ta upp frågan hur en sådan sänkning bör uttryckas. Det bör dock redan här framhållas att det, i likhet med vad som får anses gälla , inte får förekomma att en förundersökning återupptas i syfte att undersöka om det går att finna material som skulle kunna utgöra grund för resning. 4.4Närmare om återupptagande av en förundersökning i resningssyfte Flera sätt att initiera återupptagande av en förundersökning i resningssyfte Bedömning och förslag: Återupptagande av en förundersökning i resningssyfte kan enligt praxis initieras på tre sätt; i ett pågående resningsärende i domstol, genom en framställan direkt till åklagaren och på åklagarens eget initiativ. Så bör kunna ske även i fortsättningen. Regleringen av återupptagande av en förundersökning i resningssyfte ska därför utformas så att den omfattar samtliga dessa sätt. Den ska vara tillämplig oavsett vilken instans som meddelat den lagakraftvunna domen. Utredningen har i avsnitt 2.4.2 om riksåklagarens och Högsta domstolens praxis avseende resningsförfarandet konstaterat att frågan om att återuppta en förundersökning för att vidta utredningsåtgärder i resningssyfte kan initieras hos riksåklagaren på tre olika sätt. För det första kan frågan om återupptagande av förundersökningen aktualiseras i samband med att ett resningsärende handläggs i . En enskild person som ansöker om resning kan, uttryckligen eller underförstått, begära att utredningsåtgärder ska vidtas. I de fall begär skriftlig förklaring från Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet riksåklagaren, får denne anledning att ta ställning till om förundersökningen bör återupptas. Om riksåklagaren anser att förutsättningarna för det är uppfyllda, återupptar denne på eget initiativ förundersökningen. I ett fåtal fall har det förekommit att i ett pågående resningsärende, när riksåklagaren inte självmant har återupptagit förundersökningen i samband med att skriftlig förklaring begärts, har förelagt riksåklagaren att företa vissa utredningsåtgärder. Sistnämnda situation kommer att behandlas särskilt i nästa avsnitt och berörs därför inte närmare här. Det andra sättet att initiera frågan om återupptagande av förundersökningen i resningssyfte är genom att en enskild person som varit part i det tidigare målet, t.ex. den dömde, riktar en framställan om utredningsåtgärder direkt till riksåklagaren. Någon resningsansökan har då ännu inte getts in till . Detta är det vanligaste sättet som utredningsåtgärder i resningssyfte initieras på. Slutligen kan ett återupptagande av förundersökningen aktualiseras på riksåklagarens eget initiativ till följd av att denne på något annat sätt än de ovan nämnda får kännedom om att en brottmålsdom kan vara felaktig. Det ovan anförda avser initierandet av utredningsåtgärder i syfte att angripa lagakraftvunna domar som meddelats av hovrätt eller , men sätten är desamma när det gäller tingsrättsdomar. Om den lagakraftvunna domen är meddelad av tingsrätt är det dock hovrätt som handlägger resningsärendet och eventuellt begär skriftlig förklaring av motparten (58 kap. 4 § första stycket RB). I dessa fall är det i första hand den lokala åklagaren som är behörig att företräda i resningsärendet, liksom att handlägga framställningar om utredningsåtgärder som kommer direkt från en enskild och att på eget initiativ inleda utredning när det på annat sätt framkommer att en dom kan vara materiellt felaktig. Det ska dock tilläggas att även riksåklagaren kan vara behörig i dessa fall; se 7 kap. 5 § RB vari stadgas att riksåklagaren får överta uppgifter som ska utföras av lägre åklagare. finns det inte någon rättslig reglering som uttryckligen tar sikte på utredningsåtgärder i samband med resning. Som anförts i avsnitten 4.2.3 och 4.2.4 anser utredningen att det av rättssäkerhetsskäl bör införas en sådan reglering och att denna i huvudsak ska utgöra en kodifiering av nuvarande praxis avseende återupptagande av en förundersökning i resningssyfte. Vidare bör, enligt utredningens mening, återupptagande av en förundersökning Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet även i fortsättningen kunna initieras på de tre ovan beskrivna sätten. Med hänsyn härtill och för att göra resningsförfarandet tydligare och mer förutsebart, föreslår utredningen att regleringen av förutsättningarna för att återuppta en förundersökning i resningssyfte ska utformas så att den omfattar samtliga nämnda situationer. Samma reglering ska vidare gälla oavsett vilken instans som meddelat den lagakraftvunna domen. Utredningsåtgärder efter föreläggande av rätten Förslag: Regleringen av resningsförfarandet ska omfatta en möjlighet för domstolen att förelägga åklagaren att vidta viss utredningsåtgärd. Avsikten är inte att lägga en direkt utredningsskyldighet på domstolen i resningsärenden, utan att ge domstolen möjlighet att verka för en mer fullständig utredning när det framstår som särskilt angeläget. Så kan t.ex. vara fallet om den resningssökande inte har rätt att själv företa den aktuella utredningsåtgärden eller om bevisvärdet av det nya material som utredningsåtgärden avser att säkra riskerar att förstöras om den resningssökande skulle vidta den på egen hand. Ett föreläggande ska endast kunna meddelas angående en specifik utredningsåtgärd. Bestämmelsen ska vara tillämplig vid såväl hovrätts som Högsta domstolens handläggning av resningsärenden. Det har i ett fåtal fall förekommit att förelagt riksåklagaren att komplettera utredningen i ett pågående resningsärende. I dessa fall synes riksåklagaren först, genom en begäran om skriftlig förklaring, ha getts tillfälle att ta ställning till om denne självmant ska återuppta förundersökningen, men ansett att det inte funnits skäl att göra det. Det beskrivna förfarandet med att förelägga åklagaren att komplettera utredningen saknar direkt lagstöd och torde ske med analog tillämpning av 45 kap. 11 §, 46 kap. 12 §, 51 kap. 12 § tredje stycket och 55 kap. 15 § första stycket 2 RB. Nämnda bestämmelser ger rätten möjlighet att i det ordinära förfarandet begära komplettering av förundersökningen. De har nära samband med bestämmelsen i 46 kap. 4 § andra stycket RB, vari bl.a. föreskrivs att rätten ska se till att målet blir utrett efter Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet vad dess beskaffenhet kräver och att rätten genom frågor och påpekanden ska försöka avhjälpa otydligheter och ofullständigheter. Lagrummet ger uttryck för den utredningsskyldighet och den skyldighet att bedriva materiell processledning som åvilar rätten i brottmålsprocessen. I resningsärenden är bestämmelsen i 46 kap. 4 § andra stycket RB inte tillämplig. Vid handläggningen av dessa ärenden gäller allmänt sett att rätten inte bedriver någon materiell processledning och heller inte har någon utredningsskyldighet. Brister i partens ansökan medför därför att den antingen avvisas eller ogillas, men sökanden kan återkomma med ny ansökan där bristen är åtgärdad eller andra skäl åberopas till stöd för ansökan (se Felaktigt dömda – Rapport från JK:s rättssäkerhetsprojekt, 2006, s. 81 f.). Det kan konstateras att det förfarande som förekommit i några resningsärenden, innebärande att rätten i vissa fall förelagt åklagaren att vidta utredningsåtgärder, utgör ett undantag från grundinställningen att rätten i sådana ärenden inte bedriver materiell processledning eller har skyldighet att verka för utredningens fullständighet. Frågan är därför om regleringen av resningsförfarandet bör omfatta en möjlighet för rätten att förelägga åklagaren att komplettera utredningen i resningssyfte. Ett problem i resningssammanhang är att den enskilde resningssökanden inte kan vidta vissa utredningsåtgärder själv. Om den lagakraftvunna brottmålsdomen är meddelad av tingsrätt, handläggs framställningar om återupptagande av förundersökningen av lokal åklagare. För det fall denne avslår en begäran om att återuppta förundersökningen och vidta viss utredningsåtgärd, kan den som gjort framställningen begära överprövning av beslutet hos högre åklagare. Även hovrättens beslut i resningsärendet kan överklagas, varvid en ny framställan om utredningsåtgärder kan göras till . Är det däremot riksåklagaren som beslutar i frågan om förundersökningen ska återupptas eller ej, finns ingen möjlighet för den enskilde att få åklagarens beslut överprövat. Om den aktuella utredningsåtgärden är t.ex. en rättsmedicinsk åtgärd, kan den enskilde inte heller företa den på egen hand. Även om utgångspunkten för handläggningen av resningsärenden är att domstolen inte har någon utredningsskyldighet, är det enligt utredningens mening rimligt att domstolen har möjlighet att agera om den anser att förutsättningarna för att återuppta en förundersökning i resningssyfte är uppfyllda, men åklagaren är av Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet Detta gäller särskilt när de aktuella utredningsåtgärderna är av sådant slag att den enskilde inte själv kan vidta dem. Det kan i enstaka fall framstå som klart otillfredsställande för domstolen att vara tvungen att avslå en resningsansökan därför att en åberopad omständighet inte har bekräftats genom en kompletterande utredning, trots att starka skäl talar för att ansökan skulle ha bifallits om omständigheten bekräftats. En annan situation där det framstår som rimligt att domstolen har möjlighet att verka för ytterligare utredning är om bevisvärdet av det nya material som utredningsåtgärden avser att säkra, riskerar att förstöras om den resningssökande skulle vidta åtgärden själv. Att domstolen bör ha möjlighet att i vissa fall förelägga åklagaren att företa viss utredningsåtgärd ligger dessutom i linje med strävandena att minska obalansen mellan åklagaren och den enskilde när det gäller tillgången till det allmännas utredningsresurser i samband med resning. Med hänsyn till att en möjlighet för domstolen att förelägga åklagaren att företa utredningsåtgärder framstår som ett undantag från de mer generella principer som anses gälla för handläggning av resningsärenden, är det utredningens uppfattning att förfarandet bör ges uttryckligt lagstöd. Ytterligare skäl för att i lag reglera en sådan möjlighet, är att det ökar tydligheten och förutsebarheten i resningsförfarandet. Sammanfattningsvis föreslår utredningen att regleringen av resningsförfarandet ska omfatta en bestämmelse om att domstolen i ett pågående resningsärende får förelägga åklagaren att vidta viss utredningsåtgärd. Bestämmelsen ska vara tillämplig vid såväl hovrätts som Högsta domstolens handläggning av resningsärenden. Utredningen vill dock framhålla att avsikten med att införa regeln inte är att lägga någon direkt utredningsskyldighet på domstolen i resningsärenden, utan att ge möjlighet för domstolen att verka för en mer fullständig utredning i fall där det framstår som särskilt angeläget. Denna möjlighet bör självklart användas med stor försiktighet. Ett föreläggande ska endast kunna meddelas angående en specifik utredningsåtgärd och inte avseende utredningsåtgärder i allmänhet. Slutligen ska påpekas att om domstolen med stöd av regeln förelägger åklagaren att vidta viss utredningsåtgärd, innebär det i praktiken att denne måste återuppta förundersökningen innan åtgärden lagligen kan vidtas. Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet 4.4.2Närmare om förutsättningarna för att återuppta en förundersökning i resningssyfte Bedömning och förslag: En förutsättning för att återuppta en förundersökning i samband med resning ska till att börja med vara att det kommer fram en ny omständighet eller ett nytt bevis. Det ska inte vara tillräckligt med ett blankt påstående om att det föreligger sådant material, utan påståendet måste vara så konkretiserat att det förtjänar att tas på allvar. För att förundersökningen ska återupptas ska det dessutom vara sannolikt att det nya materialet kan utgöra grund för resning. Åklagaren ska ha skyldighet att återuppta en förundersökning i resningssyfte om förutsättningarna för det är uppfyllda och det finns behov av att vidta ytterligare utredningsåtgärder. Liksom enligt nuvarande praxis ska givetvis en förutsättning för att en förundersökning ska få återupptas i resningssyfte vara att det framkommer en ny omständighet eller ett nytt bevis. Vid bedömningen av om en ny omständighet eller ett nytt bevis ska föranleda att en förundersökning återupptas, är vidare den självklara utgångspunkten vad som fordras för resning, eftersom syftet med att återuppta förundersökningen är att ta reda på om det finns skäl för resning (se JO 2007/08 s. 87, s. 113). Det nya materialet måste alltså sättas i viss relation till vad som krävs för resning. Sambandet mellan resningsreglerna och möjligheterna att återuppta en förundersökning i resningssyfte innebär att skillnaderna i förutsättningarna för resning till förmån och till men för tilltalad avspeglar sig i möjligheterna att återuppta förundersökningen. Eftersom möjligheterna till resning är mer begränsade vid resning till men för tilltalad måste också utrymmet för att återuppta en förundersökning vara betydligt snävare i dessa fall. Av det anförda följer vidare att den s.k. tilläggsregeln får särskild betydelse för möjligheterna att återuppta en förundersökning vid resning till förmån för tilltalad (se a.a.). Enligt tilläggsregeln får resning beviljas även utan att man kan sluta sig till att de nya omständigheterna eller bevisen som åberopas sannolikt skulle ha lett till en frikännande eller mildare dom.