sou · GYB377 · 2010-11-04 00:00:00 — I sådana fall måste alltså även ett omval av indelningsdelegerade hållas, låt vara bara av de indelningsdelegerade som valts av det fullmäktige till vilket omval hållits. Möjligen har lagstiftaren ansett att då bör även omval av ledamöter och ersättare i arbetsutskott och kommittéer äga rum och för det behövs hänvisningen till 4 kap. 7 §. Hur 4 kap. 7 § KL ska tolkas i ett sådant fall är dock långt ifrån givet. Sammantaget framstår dagens reglering som oklar och det är därför motiverat att väcka frågan om det överhuvudtaget behövs en hänvisning till 4 kap. 7 § KL. En indelningsändring som är så omfattande att indelningsdelegerade ska utses träder alltid i kraft året efter ett valår. Huvudregeln är att ett beslut om indelningsändring ska meddelas senast innan ändringen ska träda i kraft. Det nu sagda innebär att de indelningsdelegerade nästan undantagslöst väljs förhållandevis efter valet till fullmäktige. Med hänsyn härtill och till överklagandebestämmelserna för val får det förutsättas att eventuella rättelser i valet till fullmäktige är avklarade när det är dags att välja indelningsdelegerade och ledamöter till utskotten. Hänvisningen till 4 kap. 7 § KL bör därför utgå. Av 17 § LKI framgår att bestämmelserna om medbestämmandeformer i 7 kap. KL ska tillämpas i fråga om arbetsutskott och kommittéer. I 7 kap. 18–22 §§ KL finns bestämmelser om självförvaltningsorgan. Syftet med bestämmelserna som är , är att skapa en modell för brukarinflytande (prop. 1993/94:188 s. 68–77). Bestämmelserna ger fullmäktige befogenhet att besluta att en nämnd får uppdra åt ett självförvaltningsorgan under nämnden att helt eller delvis sköta driften av en viss anläggning eller institution. Med driften avses de praktiska sysslorna vid institutionen eller anläggningen, som t.ex. lokalskötsel och löpande underhåll (prop. 1993/94:188 s. 74). Genom att 17 § LKI redan hänvisade till 7 kap. KL när bestämmelserna om självförvaltningsorgan infördes där, kom bestämmelserna med automatik att även gälla arbetsutskott och kommittéer. Det kan diskuteras om det var en avsedd effekt eftersom frågan inte förefaller ha övervägts i förarbetena till bestämmelserna om självförvaltningsorgan (prop. 1993/94:188 s. 68–77). Indelningsdelegerade ska inte bedriva någon verksamhet i vanlig mening utan bara förbereda den nya kommunens verksamhet och organisation samt förhandla om ekonomisk reglering. Mot den bakgrunden får bestämmelser om självförvaltningsorgan anses överflödiga och någon hänvisning till 7 kap. 18–22 §§ KL tas därför inte in i indelningslagen. När budgetförslaget ska lämnas ska upprätta förslag till budget för kommunen eller enligt den nya indelningen. Indelningsdelegerade beslutar inte om budgeten utan det gör det nyvalda fullmäktige. Det följer av 8 kap. 8 § andra stycket KL där det sägs att de år då val av fullmäktige har förrättats i hela landet ska budgeten fastställas av det nyvalda fullmäktige. Däremot beslutar indelningsdelegerade om det budgetförslag som ska lämnas till fullmäktige. I 18 § LKI finns en hänvisning till 8 kap. 6 och 7 §§ KL, dvs. till bestämmelserna om att det ska finnas ett upprättat budgetförslag före oktober månads utgång. Någon motsvarande hänvisning fanns inte i lagarna om sammanläggningsdelegerade. I förarbetena till lagarna om sammanläggningsdelegerade uttalades dock att bestämmelserna om budgetarbetet förutsatte att de sammanläggningsdelegerade senast före utgången av oktober månad 1998 beslutade om budgetförslaget så att det nyvalda fullmäktige i sin tur kunde fastställa budgeten före november månads utgång (prop. 1995/96:224 s. 57). Mot bakgrund av vad som uttalades i förarbetena till lagarna om sammanläggningsdelegerade och till att det som uttalades där även är giltigt när kommunala indelningsdelegerade ska besluta om ett budgetförslag förs hänvisningen i 18 § LKI till 8 kap. 6 och 7 §§ KL inte över till indelningslagen utan den slopas. De revisorer som indelningsdelegerade väljer för granskning av utskottens verksamhet ska det år indelningsändringen träder i kraft lämna en revisionsberättelse till fullmäktige i kommunen eller enligt den nya indelningen. Det sägs i 22 § LKI men enligt vårt förslag i fortsättningen i 3 kap. 41 § indelningslagen. I 22 § LKI sägs även att fullmäktige i kommunen enligt den nya indelningen ska vid ett sammanträde före utgången av det år indelningsändringen träder i kraft besluta om ansvarsfrihet ska beviljas eller om någon åtgärd för att bevara kommunens rätt ska vidtas. Av 5 kap. 25 a § KL följer att fullmäktige vid ett sammanträde före utgången av juni månad året som revisionen avser ska besluta om ansvarsfrihet ska beviljas eller vägras. Fullmäktige ska även pröva frågan om anmärkning ska riktas mot ett utskott eller en ledamot. Om ansvarsfrihet vägras, får fullmäktige enligt 5 kap. 25 b § KL besluta att skadeståndstalan ska väckas. Eftersom revisionsberättelsen ska ges in till det nyvalda fullmäktige får nyssnämnda paragrafer anses tillämpliga utan hänvisning. Det som sägs i 22 § LKI om beslut om ansvarsfrihet förs därför inte över till indelningslagen. 3Bidrag vid sammanläggningar av landsting 3.1Behovet av att kunna lämna bidrag vid landstingssammanläggningar När flera landsting läggs samman är det nödvändigt att dra en enhetlig gräns mellan uppgifter som det nya respektive kommunerna ska ansvara för. Det innebär att det kan bli aktuellt att överföra ansvaret för vissa uppgifter från landsting till kommun eller omvänt. Med de nya uppgifterna följer givetvis kostnader, vilket innebär att även resurser bör överföras. Det kan ske genom att de resurser som används för den verksamhet som ska flyttas över skatteväxlas. I fall där en uppgift ska flyttas från till kommunerna innebär en skatteväxling att sänker skatten motsvarande kostnaden för den uppgift som ska lämnas över, vilket ger kommunerna, som övertar uppgiften, utrymme att höja skatten med motsvarande belopp. En sådan skatteväxling måste dock ske enligt en för länet enhetlig skattesats, vilket innebär att utrymmet för att sänka skatten fördelas med en enhetlig procentsats över alla kommuner som ska ingå i det nya . Det innebär med stor sannolikhet att vissa kommuner blir överkompenserade medan andra blir underkompenserade i förhållande till kostnaderna för den nya uppgiften. I sådana fall är det rimligt att kommunerna kan jämna ut kostnadsskillnaderna mellan sig. Det kan ske genom att kommunerna ges befogenhet att lämna varandra bidrag, vilket Bidrag vid sammanläggningar av landsting skapar möjlighet att överföra medel från överkompenserade kommuner till underkompenserade kommuner.1 En uppgift kan givetvis även flyttas från kommun till landsting. Kommunerna får då utrymme att sänka skatten motsvarande kostnaderna för den uppgift som ska lämnas över. Det är högst sannolikt att utrymmet för skattesänkningar kommer att variera på grund av att kostnaderna för uppgiften varierat mellan kommunerna. Den höjning av landstingsskatten som krävs för att finansiera övertagandet av uppgiften kommer dock att fördelas jämnt mellan kommunerna. Det kommer därför att finnas kommuner som kommer bättre ut än andra, dvs. kommuner där höjningen av landstingsskatten är lägre än sänkningen av kommunalskatten. Kommuner med höga kostnader för den aktuella uppgiften kommer alltså att tjäna på överlämnandet. När uppgifter lämnas över från kommuner till landsting kan det därför också uppkomma behov av ge kommunerna befogenhet att lämna bidrag till varandra för att jämna ut effekterna av överlämnandet. Även om inga uppgifter ska överföras kan en befogenhet att lämna bidrag vara en förutsättning för att lägga samman flera landsting. Vid en landstingssammanläggning ska de olika landstingens skattesatser vägas samman till en enhetlig skattesats. Om den enhetliga skattesatsen ligger över skattesatsen för något av de landsting som ska läggs samman kommer invånarna i det att få höjd skatt trots att den landstingskommunala verksamheten i vart fall till en början inte ökar. För att invånarna ska få oförändrad skatt måste kommunerna i sänka sina skattsatser med lika mycket som landstingsskatten ökar, vilket i praktiken innebär att kommunerna måste dra ned på verksamheten. Det kan undvikas om och kommunerna får omfördela skattemedel mellan sig genom bidrag för att på så vis hålla skatt och verksamhet på en oförändrad nivå. 1 Det är inte bara vid landstingssammanläggningar som verksamhetsöverföringar skapar behov av att kunna jämna ut kostnadsskillnader mellan kommuner. Bestämmelser som ger kommuner rätt att lämna ekonomiska bidrag till varandra om det behövs för att jämna ut kostnader mellan kommuner med anledning av en verksamhetsöverföring finns även i 19 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763, prop. 2007/08:1 s. 127 och 128), 16 § lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård (prop. 1995/96:72) och 17 § lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrande (prop. 1992/93:159 s. 186). En redogörelse för dessa bestämmelser finns i avsnitt 3.3. Bidrag vid sammanläggningar av landsting 3.2Bidrag i samband med bildandet av landstingen i och I samband med att landstingen i och bildades beslutade lagen (1998:587) om rätt för och kommunerna i län och att lämna bidrag till annan kommun2, förkortad bidragslagen. Syftet med bidragslagen var att berörda landsting och kommuner skulle kunna lämna varandra bidrag för att motverka att en ny fördelning av arbetsuppgifter mellan landstingen och kommunerna i förening med en gemensam landstingskattesats ledde till väsentliga skattehöjningar eller minskningar av verksamheten. 1997/98:153 s. 17–20, bet. 1997/98:FiU28 s. 5–11). Utgångspunkten var alltså att de nya landstingen skulle kunna bildas utan att någon av de inblandade kommunerna tvingades höja skatten eller minska verksamheten väsentligt. Detta kom till utryck i bidragslagen genom att landstingen fick lämna bidrag till kommuner om det behövdes för att motverka att bildandet av de nya landstingen föranledde höjd kommunalskatt och genom att kommunerna fick lämna bidrag till varandra, om det behövdes för att jämna ut kostnader mellan kommunerna till följd av överlåtelse av uppgifter mellan och kommunerna. Det nybildade Skånelandstinget lämnade (1999–2002) bidrag till kommun. Bakgrunden var att kommun innan bildandet av det nya var en landstingsfri kommun. Vid bildandet av fördes ansvaret för hälso- och sjukvården m.m. över till . Den enhetliga skattesatsen i det nya var dock högre än vad hade behövt ta ut för de överförda verksamheterna. Utrymmet för skattesänkning till följd av att kostnader fördes över till medgav alltså inte att kommunalskatten sänktes med ett belopp motsvarande den nya landstingsskattesatsen. 1997/98:153, bet. 1997/98:FiU28, rskr 1997/98:311. 3Förslag till överenskommelse om kostnadsutjämning i län (19998-05-15), Rapporten Indelningsändringen i – Skatteväxlingar, ekonomiska effekter och förslag till inomregional utjämning (, reviderad 19998-04-30), Telefonsamtal med , , tjänsteanteckning daterad och SOU 2004:68 s. 326–329. Bidrag vid sammanläggningar av landsting bidrag hade därför kommun varit tvunget att höja skatten eller dra ned på verksamheten. i län lämnade även bidrag till kommunerna i tidigare län. Även har utgick bidragen (1999–2000). Bakgrunden var att utan bidrag hade den nya enhetliga landstingsskattesatsen inneburit höjd skatt för invånarna i dåvarande län och sänkt skatt för andra trots att verksamheten vare sig skulle öka eller minska, i vart fall inte till en början. Bidragen finansierades genom att det nya Skånelandstinget tog ut mer i skatt än vad som behövdes för att bedriva landstingsverksamhet på samma nivå som före sammanläggningen. Vid bildandet av i län ändrades ansvarsfördelningen mellan landstingen och kommunerna. Bland annat flyttades ansvaret för hemsjukvården från landstingen till kommunerna. Resurser överfördes mellan landstingen och kommunerna genom skatteväxling, dvs. sänkte sin skattesats motsvarande de kostnader som fördes över till kommunerna och kommunerna kunde därmed höja sina skattesatser med samma belopp. För att jämna ut effekterna av skatteväxlingen, dvs. skillnaderna mellan de kommuner som vunnit respektive förlorat på skatteväxlingen, tillämpades ett system för mellankommunal utjämning (1999–2002). Systemet innebar att överkompenserade kommuner lämnade bidrag till de kommuner som förlorat på skatteväxlingen. Den mellankommunala utjämningen på grund av ändrat ansvar för kollektivtrafiken pågick bara , dvs. I likhet med kommun var en landstingsfri kommun innan bildlandet av de nya landstingen. När gick upp i det nya överfördes bl.a. ansvaret för hälso- och sjukvård till . 4 Huvudavtal om reglering av ansvar och finansiellt gränssnitt mellan landsting och kommuner i (), Avtal med anledning av förslag till gränsdragning mellan kommunerna och regionen i avseende primärvård (), PM Mellankommunalt utjämningssystem – skatteväxling 1999, (), Protokoll fört vid sammanträde fört med i Vänerborg, § 6 Avtal mellan och avseende verksamhetsöverföring och ekonomisk reglering och SOU 2004:68 329–331. Bidrag vid sammanläggningar av landsting sänka kommunalskatten på grund av att kostnader fördes över till medgav dock inte heller här att kommunalskatten sänktes med ett lika stort belopp som den nya enhetliga landstingsskatten. Detta var grunden till att i lämnade bidrag till . Även i överfördes uppgifter, t.ex. hemsjukvård, från till kommunerna i samband med bildandet av det nya . För att kompensera de kommuner där de nya uppgifterna ledde till högre kostnader än intäkterna från skatteväxlingen tillämpade även ett system för mellankommunal utjämning. Bidrag mellan överkompenserade kommuner och de som förlorat på skatteväxlingen lämnades (1999–2001). 3.3Mellankommunal kostnadsutjämning i andra fall än vid landstingssammanläggningar Det är givetvis inte bara i samband med landstingssammanläggningar som ansvarsfördelningen mellan kommuner och landsting ändras. kan besluta om ändrad ansvarsfördelning och kommuner och landsting kan även inom vissa områden komma överens om en ändrad ansvarsfördelning. Enligt 18 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), förkortad HSL, får ett landsting överlåta skyldigheten att erbjuda hemsjukvård till en kommun inom om och kommunen är överens om det. I sådana fall får enligt 19 § samma lag lämna sådant ekonomiskt bidrag till kommunen som motiveras av överenskommelsen. Om samtliga kommuner inom ett landstings område ingår i överlåtelsen får kommunerna lämna ekonomiska bidrag till varandra, om det behövs för kostnadsutjämning mellan kommunerna. I förarbetena till bestämmelsen om kostnadsutjämning uttalade regeringen att om kommunerna övertar ansvaret för hemsjukvården förutsätts det regleras ekonomiskt genom en skatteväxling mellan kommunerna och . Skatteväxlingen kunde dock behöva kompletteras med ett mellankommunalt utjämningssystem för att överbygga skillnader mellan kostnaderna för den övertagna verksamheten och intäkterna från skatteväxlingen och Bidrag vid sammanläggningar av landsting kommunerna behövde därför ges befogenhet att genom bidrag jämna ut skillnaderna (prop. 2007/08:1 s. 127). Ett annat exempel på mellankommunal kostnadsutjämning är 16 § lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård, förkortad betalningsansvarslagen. Där sägs att om ett landsting har överlåtit verksamheter för vård av psykiskt störda till kommuner som ingår i landstingsområdet, får kommunerna lämna bidrag till varandra om det behövs för kostnadsutjämning mellan kommunerna. Bakgrunden till bestämmelsen var psykiatrireform då viss verksamhet som avsåg stöd och service till psykiskt störda fördes över från landstingen till kommunerna. Även här skulle kommunernas ökade kostnader regleras genom skatteväxling mellan landstingen och kommunerna. För att jämna ut skillnaderna mellan kommuner som skulle komma att överkompenseras genom skatteväxlingen och de som skulle komma att underkompenseras gavs kommunerna befogenhet att jämna ut kostnaderna (prop. 1995/96:72 s. 8). En befogenhet för kommuner att utjämna kostnader mellan sig finns också i 17 § lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, förkortad LSS. Där sägs att ett landsting och en kommun får komma överens om att överlåta ansvaret för en eller flera uppgifter enligt lagen till varandra. Om en överenskommelse träffas, får överlåtaren lämna sådant bidrag till mottagaren som motiveras av överenskommelsen. I fall där ansvaret överlåtits från ett landsting till samtliga kommuner som ingår i , får kommunerna lämna ekonomiska bidrag till varandra, om det behövs för kostnadsutjämning mellan kommunerna. Grunden för bestämmelsen är densamma som för de två tidigare utjämningsbestämmelserna, nämligen att den skatteväxling som förutsätts reglera kommunernas ökade kostnader kan behöva kompletteras med ett mellankommunalt utjämningssystem (prop. 1992/93:159 s. 186 och 187). Införandet av LSS innebar att kommunerna från landstingen övertog ansvaret och kostnaderna för stöd och service till funktionshindrade. Landstingen ansvarar dock fortfarande för rådgivning och personligt stöd enligt LSS. Med stöd av 17 § LSS infördes mellankommunala utjämningssystem i samtliga län. Numer finns det ett nationellt system för utjämning av kostnader för stöd och service till vissa funktionshindrade. Systemet infördes men regleras i Bidrag vid sammanläggningar av landsting lagen (2008:342) om utjämning av kostnader för stöd och service till vissa funktionshindrade. Införandet har lett till att de mellankommunala utjämningssystemen har avvecklats. hade samtliga mellankommunala utjämningssystem upphört (prop. 2007/08:88 s. 12). När det gäller att utjämna kostnaderna för den huvudmanskapsförändring som LSS innebar har alltså 17 § nämnda lag spelat ut sin roll (prop. 2002/03:151 s. 33). En möjlighet till utjämning behövs dock alltjämt eftersom kommuner och landsting får komma överens om en annan ansvarsfördelning. I några län har sådan överenskommelser träffats i fråga om råd och stöd enligt LSS, dvs. den uppgift som fortfarande ansvarar för (prop. 2007/08:88 s. 10). Det kan konstateras att det behov av kostnadsutjämning som normalt uppkommer när kommuner och landsting i samband med en landstingssammanläggning kommer överens om att ändra ansvarsfördelningen för vissa verksamheter inte skiljer sig från det utjämningsbehov som kan uppkomma i andra sammanhang, som t.ex. när beslutar om ändrat huvudmannaskap eller när landsting och kommuner träffar överenskommelser om sådana förändringar utan att det är någon landstingssammanläggning på gång. 3.4Bidrag i förhållande till kompetens och beskattningsrätt Föreskrifter om kommunernas befogenheter och åligganden ska enligt 8 kap. 5 § RF meddelas i lag.5 Enligt den allmänna kompetensregeln i 2 kap. 1 § KL får kommuner och landsting själva ha hand om sådana angelägenheter av allmänt intresse som har anknytning till kommunens eller område eller deras medlemmar och som inte ska handhas enbart av staten, en annan kommun ett annat landsting eller någon annan. Kravet på anknytning till området eller invånarna brukar kallas lokaliseringsprincipen. 5 I det vilande grundlagsförslaget ges motsvarande bestämmelse i 8 kap. 2 § 3 RF (prop. 2009/10:80 s. 270, bet. 2009/10:KU19). Bidrag vid sammanläggningar av landsting Av 2 kap. 4 § KL framgår att när det gäller kommunernas kompetens och skyldigheter finns det på vissa områden särskilda föreskrifter. Bestämmelsen upplyser bl.a. om att det på vissa områden finns bestämmelser som utvidgar kommunernas kompetens genom att göra undantag från t.ex. lokaliseringsprincipen. Vissa kompetensutvidgande bestämmelserna var tidigare spridda på flera s.k. smålagar. Dessa bestämmelser är numer samlade i lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter, förkortad befogenhetslagen (prop. 2009/10:80). Den allmänna kompetensregeln i 2 kap. 1 § hindrar att landsting och kommuner lämnar bidrag till en kommun för att motverka att bildandet av ett nytt landsting leder till skattehöjningar eller verksamhetsneddragningar. Bidragslagen innebar dock ett tillskott till den allmänna kompetensen och utvidgade därmed berörda landstings och kommuners kompetens till att även omfatta bidragsgivning för i lagen angivna ändamål (prop. 1997/98:153 s. 20). Det krävs alltså lagstöd för att landsting och kommuner ska få lämna bidrag till varandra i samband med landstingssammanläggningar. I 1 kap. 7 § andra stycket RF sägs att kommuner och landsting får ta ut skatt för skötseln av sina uppgifter.6 Bestämmelsen innebär att kommuner och landsting dels har rätt att ta ut skatt, dels att denna rätt enbart omfattar skatt för sådana uppgifter som de genom lag getts kompetens respektive ålagts att sköta (bet. 1994/95:FiU19 s. 111 och 112). Under riksdagsbehandlingen av förslaget till bidragslag väcktes frågan om förslaget var förenligt med regeringsformens bestämmelser om den kommunala beskattningsrätten. inhämtade Lagrådets yttrande över förslaget och gav även tillfälle att yttra sig. Båda utskotten och Lagrådet gjorde bedömningen att bidragslagen inte stred mot 6 I det vilande grundlagsförslaget finns den grundläggande bestämmelsen om den kommunala beskattningsrätten i 14 kap. 4 § RF (prop. 2009/10:80 s. 296, bet. 2009/10:KU19). Bidrag vid sammanläggningar av landsting regeringsformens bestämmelser om den kommunala beskattningsrätten (bet. 1997/98:FiU28 s. 5–11). Enligt förslaget till bidragslag fick bidrag bara lämnas om det behövdes för att främja skatteutjämning eller för kostnadsutjämning mellan kommunerna till följd av överlåtelse av uppgifter mellan och kommunerna. Att lämna bidrag för att främja skatteutjämning var enligt Lagrådets uppfattning inte förenligt med regeringsformens bestämmelser om den kommunala beskattningsrätten.7 Lagrådet ansåg dock att avsikten med bidragslagen inte var att åstadkomma skatteutjämning mellan kommuner med olika förutsättningar utan att förhindra att bildandet av landstingen ledde till skattehöjningar eller verksamhetsneddragningar. Enligt Lagrådets mening hindrade inte regeringsformen att ett landsting eller en kommun lämnar bidrag till kommuner i syfte att kompensera för de negativa konsekvenserna av en landstingssammanläggning. På förslag av Lagrådet ersattes därför förutsättningen främja skatteutjämning med motverka att bildandet av de nya landstingen föranleder höjt uttag av kommunalskatt (bet. 1997/98:FiU28 s. 5–11). Det kan alltså konstateras att det är förenligt med regeringsformens bestämmelser om den kommunala beskattningsrätten att i lag ge landsting och kommuner befogenhet att lämna varandra bidrag för att motverka att bildandet av ett nytt landsting leder till skattehöjningar och för att jämna ut kostnader på grund av verksamhetsöverföringar mellan landsting och kommuner. 7 I det vilande grundlagsförslaget finns en bestämmelse om skatteutjämning, nämligen i 14 kap. 5 § RF. Bakgrunden är att det varit en omstridd fråga om sådan utjämning är grundlagsenlig. Enligt bestämmelsen får kommunerna i lag åläggas att bidra till kostnaderna för andra kommuners angelägenheter, om det krävs för att uppnå likvärdiga ekonomiska förutsättningar (prop. 2009/10:80 s. 214 och 296, bet. 2009/10:KU19). Bidrag vid sammanläggningar av landsting 3.5Kompetens att lämna bidrag för ekonomisk utjämning Förslag: Om ett landsting läggs samman med ett eller flera andra landsting, får det nya lämna bidrag till kommunerna i . Bidrag får bara lämnas om det behövs för att motverka att bildandet av det nya leder till höjd kommunalskatt. Kommunerna i det nya ska få lämna bidrag till varandra om det behövs för att mellan kommunerna jämna ut effekter som uppkommit på grund av att uppgifter förts över från till kommunerna eller omvänt. Skälen för utredningens förslag: Det finns inga generella bestämmelser som gör det möjligt för landsting och kommuner att i samband med bildandet av nya landsting lämna varandra bidrag.