sou · GYB363 · 2010-09-30 00:00:00 — Eftersom ansvaret enligt artikel 8 omfattar även uppdragsgivare i tredje land måste det vara den medlemsstat där den anställde tredjelandsmedborgaren vistas olagligt som ska genomföra artikel 8 beträffande arbetsgivarens uppdragsgivare. Detta är även beträffande uppdragsgivare med hemvist i en annan EU-stat den mest rimliga lösningen. En grundläggande förutsättning för att ansvar ska komma i fråga för en uppdragsgivare är att en underentreprenör haft en olovligt vistandes tredjelandsmedborgare i sin tjänst och därför är skyldig att betala en finansiell avgift och eventuell innestående ersätt- ning till de anställda. Underentreprenörens ansvar prövas enligt rätten i det land där den anställde tredjelandsmedborgaren vistas olagligt. Den finansiella sanktionen bör ådömas underentreprenören och uppdragsgivaren av myndigheterna i en och samma medlems- stat enligt reglerna i den medlemsstaten. Arbetstagarens ersättnings- krav bör prövas enligt en och samma medlemsstats regler, oavsett om kraven riktas mot arbetsgivaren eller mot dennes uppdragsgivare. 9.4.1Genomförande av artikel 8.1 a Förslag: En uppdragsgivare som anlitar en underentreprenör för att genomföra ett entreprenadavtal och som inte gjort rimliga kontroller ska betala en särskild avgift motsvarande den i 20 kap. 12 § UtlL, om underentreprenören utför underentreprenaden med anställda tredjelandsmedborgare som vistas här utan före- skrivet tillstånd. Enligt artikel 8.1 a i direktivet ska den som anlitar en underentre- prenör med anställda tredjelandsmedborgare som vistas olagligt ansvara för betalning av bland annat den finansiella sanktionen till- sammans med eller i stället för arbetsgivaren. Vi har i kapitel 6 före- slagit att artikel 5 om finansiella sanktioner ska genomföras genom den särskilda avgift som föreskrivs i 20 kap. 12 § UtlL. Det är alltså denna avgift som de aktuella uppdragsgivarna ska betala. I artikel 8.1 anges inte uttryckligen att uppdragsgivarens ansvar förutsätter att den olagligt vistandes tredjelandsmedborgaren ska ha arbetat inom den underentreprenad som utförs åt uppdragsgivaren, men bestämmelsen bygger enligt vår uppfattning på denna förutsätt- ning. Enligt artikel 8.1 ska de aktuella uppdragsgivarna ansvara för betalning av den finansiella sanktionen tillsammans med eller i stället för arbetsgivaren. Skälet till att den särskilda avgiften in- fördes var att de förhållandevis lindriga straff som dömdes ut för brott enligt 20 kap. 5 § UtlL i förening med låg upptäcktsrisk hade gjort att påföljderna vid överträdelse av straffbestämmelsen tedde sig föga kännbara (prop. 1981/82:146 s. 49 ff). Arbetsgivarens ager- ande är inte mindre straffvärt när denne är underentreprenör. Den som anlitar en underentreprenör bör därför inte betala den sär- skilda avgiften i stället för arbetsgivaren. Inte heller bör uppdrags- givaren och underentreprenören betala den särskilda avgiften till- sammans. Enligt artikel 8.3, som vi behandlar i avsnitt 9.6, ska upp- dragsgivare som gjort rimliga kontroller inte ha något ansvar enligt de aktuella bestämmelserna. Artikel 8 bygger alltså på att den som anlitar en underentreprenör ska, genom rimliga kontrollåtgärder, se till att underentreprenören inte utför arbetena med anställda som vistas olagligt. Om uppdragsgivaren inte har gjort detta, bör denne själv betala en särskild avgift. Den möjlighet att efterge eller sätta ned avgiften som finns i förhållande till arbetsgivaren bör också finnas beträffande arbets- givarens uppdragsgivare. 9.4.2Genomförande av artikel 8.1 b med avseende på innestående ersättning Förslag: För uppdragsgivare som anlitar en underentreprenör för att genomföra ett entreprenadavtal och som inte gjort rimliga kontroller införs ett solidariskt ansvar för lön och annan ersättning till olagligt vistandes anställda hos underentreprenören som arbetar inom underentreprenaden. Presumtionen för att den mellan arbetstagaren och arbetsgivaren överenskomna ersätt- ningen motsvarar ersättningen enligt ett tillämpbart kollektiv- avtal eller praxis inom yrket ska gälla även när arbetstagaren riktar sitt krav på innestående ersättning till arbetsgivarens upp- dragsgivare. En regressrätt mot underentreprenören för en upp- dragsgivare som infriat sitt ansvar slås fast i lag. Enligt artikel 8.1 b i direktivet jämförd med artikel 6.1 a ska den som anlitar en underentreprenör med anställda tredjelandsmedborgare som vistas olagligt vidare ansvara för de aktuella arbetstagarnas innestående ersättning tillsammans med eller i stället för arbets- givaren. I kapitel 7.4 har vi föreslagit att arbetsgivarens ansvar för sådan ersättning ska slås fast i lag. Av betydelse för bedömningen av hur artikel 8.1 ska genomföras är artikel 8.3. Enligt denna bestämmelse ska det aktuella ansvaret för uppdragsgivare åt underentreprenörer med olagligt vistandes anställda gälla endast för uppdragsgivare som inte vidtagit rimliga kontrollåtgärder. Ansvaret bygger alltså på att uppdragsgivaren varit i vart fall oaktsam när han anlitat underentreprenören. När det gäller uppdragsgivarens ansvar tillsammans med eller i stället för arbetsgivaren för innestående ersättning och kostnader för att skicka ersättningen anser vi att den aktuella bestämmelsen ska genomföras på det sättet att arbetsgivaren kvarstår som huvud- gäldenär beträffande arbetstagarens fordran på ersättning. Uppdrags- givaren ska alltså inte betala innestående ersättning i stället för Den fråga som då uppkommer är om uppdrags- givarens ansvar för innestående ersättning ska vara primärt eller subsidiärt. Om ansvaret är primärt, kan arbetstagaren vända sig direkt till arbetsgivarens uppdragsgivare. Om ansvaret däremot är subsidiärt, kan arbetstagaren rikta sitt krav mot uppdragsgivaren först sedan det visat sig att arbetsgivaren inte kan fullgöra sin förpliktelse. Enligt vår uppfattning är det tveksamt om uppdragsgivaren vid ett subsidiärt ansvar skulle kunna anses svara för arbetsgivarens innestående ersättning tillsammans med arbetsgivaren i den mening som avses i artikel 8.1. Till detta kommer att det vid sådant ansvar för uppdragsgivaren skulle ta mycket innan arbetstagaren skulle kunna rikta några krav mot denne. För att kunna göra detta skulle arbetstagaren behöva dels en exekutionstitel mot arbetsgivaren avseende sin innestående ersättning, dels ett bevis från Kronofogden på att arbetsgivaren inte kan betala. En sådan lösning är olämplig med hänsyn till de aktuella arbetstagarnas situation. Vi anser därför att artikel 8.1 i fråga om innestående ersättning bör genomföras genom ett primärt ansvar för arbetsgivarens uppdragsgivare. Arbets- givaren och uppdragsgivaren ska alltså svara solidariskt för arbets- tagarens innestående ersättning. Även i denna del ska uppdragsgivaren ha ett ansvar endast i den mån som den olagligt vistandes tredjelandsmedborgaren har arbetat i underentreprenadsarbeten inom uppdragsgivarens entreprenad. I artikel 6.1 a finns också bestämmelsen om presumtion för viss överenskommen ersättning. I avsnitt 7.5 har vi föreslagit att denna bestämmelse ska genomföras i svensk rätt genom en regel om att den mellan arbetstagaren och arbetsgivaren överenskomna ersätt- ningen ska antas var den ersättning som följer av ett tillämpbart kollektivavtal eller praxis inom yrket. Denna presumtion ska gälla även när arbetstagaren riktar sitt krav på innestående ersättning till arbetsgivarens uppdragsgivare. Även om frågan inte är av betydelse för genomförandet av direktivet, vill vi påpeka att en uppdragsgivare som betalar ut lön till anställda hos en underentreprenör kan bli skyldig att betala arbetsgivaravgifter på ersättningen. Enligt 2 kap. 1 § socialavgifts- lagen (2000:980) ska nämligen den som utger avgiftspliktig ersätt- ning betala arbetsgivaravgifter. Lön och andra ersättningar är avgifts- pliktiga (2 kap. 10 §). Det uppställs inte något krav på att den som tar emot ersättningen ska ha utfört arbetet för utbetalarens räk- ning. Kravet är endast att ersättningen är avgiftspliktig, dvs. att det är fråga om lön eller annan ersättning. Regeringsrätten prövade i RÅ 2002 not 41 om en bank som genom en bankgaranti – en proprieborgen – hade åtagit sig att betala ut lön till en arbetsgivares f.d. anställde var skyldig att göra skatteavdrag på det belopp som utbetalats enligt garantin. I målet tillämpades den upphävda uppbördslagen (1953:272)(UBL). Av 3 § 2 mom. första stycket UBL framgick att en inkomsttagare som tilldelats en A-skattesedel var skyldig att erlägga preliminär A-skatt för erhållen ersättning för arbete. Enligt 2 § 2 mom. UBL avsågs med arbetsgivare bl.a. den som betalat ut ersättning för vilken mottagaren enligt bestämmelserna i 3 § 2 mom. första stycket skulle betala preliminär A-skatt. Enligt 39 § 1 mom. första stycket UBL skulle den som betalade ut ersättning för arbete göra avdrag för betalning av mottagarens preliminära A- skatt. Enligt Regeringsrätten var det avgörande för bedömningen vad ersättningen utgjorde i mottagarens hand. Eftersom löneutbetal- ningarna för den anställde utgjorde ersättning för arbete och efter- som banken inte förmedlat utbetalningarna utan faktiskt betalat ersättningen hade banken varit skyldig att göra avdrag för prelimi- när skatt vid löneutbetalningen. Regeringsrätten prövade inte om banken varit skyldig att betala arbetsgivaravgifter. Grunden för målet var ett förhandsbesked, och ett sådant besked kunde inte lämnas i frågan om ett belopp var avgiftsgrundande. Enligt kommentaren tills socialavgiftslagen (m.fl. s. NSAL 2:5) skulle ersättningen blivit underlag för avgifter enligt nu gällande regler. Enligt vår uppfattning ska en uppdragsgivare som betalar lön till anställda hos en underentreprenör med stöd av de bestämmelser genom vilka artikel 8.1 genomförs betala arbetsgivaravgifter på ersätt- ningen. En uppdragsgivare ska alltså ansvara för innestående ersättning till underentreprenörers anställda när dessa arbetar inom underentre- prenaden fastän de saknat rätt att vistas här. Uppdragsgivaren bör emellertid inte ansvara för innestående ersättning i förhållande till arbetsgivaren utan ha regressrätt mot denne när ansvaret infriats. Denna regressrätt bör slås fast i lag. Regressrätten ska avse även uppdragsgivarens kostnad för arbetsgivaravgifter på ersättningen. 9.4.3Genomförande av artikel 8.1 b med avseende på kostnader för att skicka innestående ersättning Förslag: För uppdragsgivare som anlitar en underentreprenör för att genomföra ett entreprenadavtal införs ett ansvar för kost- naderna för att skicka lön och annan ersättning som uppdrags- givaren betalar enligt de bestämmelser genom vilka artikel 8.1 i direktivet genomförs i svensk rätt. Sådana kostnader ska om- fattas av uppdragsgivarens regressrätt mot underentreprenören. I artikel 8.1 b i direktivet hänvisas också till artikel 6.1 c om ansvar för kostnader för att skicka innestående ersättning till arbets- tagaren. I avsnitt 7.7 har vi föreslagit att det införs en lagstadgad skyldighet för arbetsgivare att bära kostnaderna för att skicka inne- stående ersättning till en tredjelandsmedborgare som arbetat vid olaglig vistelse här. Denna skyldighet ska gälla även uppdragsgivare som betalar innestående ersättning enligt de bestämmelser genom vilka artikel 8.1 genomförs. Uppdragsgivarens regressrätt mot arbets- givaren ska omfatta även dessa kostnader. 9.4.4Möjlighet till dom och verkställighet av dom Bedömning: Det finns svensk domsrätt beträffande en talan som en tredjelandsmedborgare väcker mot en uppdragsgivare med hemvist i . En svensk domstols dom avseende en sådan talan är verkställbar. Artikel 8.1 b föranleder ingen ny lagstift- ning när det gäller hänvisningen till artikel 6.2. I artikel 8.1 b i direktivet hänvisas vidare till artikel 6.2. Sistnämnda artikel avser möjlighet till verkställbar dom. För att detta krav ska vara uppfyllt måste alltså svensk domstol vara behörig att pröva en talan som en tredjelandsmedborgare väcker mot en sådan uppdrags- givare som avses i artikel 8.1 om ersättning för arbete som utförts inom en underentreprenad vid olaglig vistelse här. Vidare krävs att är behörig att verkställa en dom avseende betalningsskyldighet beträffande sådan ersättning. I avsnitt 7.8.2 har vi dragit slutsatsen att det finns svensk doms- rätt beträffande en talan som en tredjelandsmedborgare väcker mot en arbetsgivare med hemvist i om ersättning för arbete som utförts vid olaglig vistelse här i den mening som avses i direktivet samt att en dom som en svensk domstol meddelar avseende en sådan talan är verkställbar här. De resonemang som förs i det av- snittet gäller beträffande krav som en tredjelandsmedborgare riktar mot arbetsgivarens uppdragsgivare, om uppdragsgivaren har hem- vist i . Det finns alltså svensk domsrätt beträffande en talan om innestående ersättning som en tredjelandsmedborgare väcker mot arbetsgivarens uppdragsgivare om ersättning för arbete som utförts vid olaglig vistelse här. En dom som en svensk domstol meddelat beträffande en sådan talan är verkställbar. Om uppdragsgivaren däremot har hemvist i ett annat EU-land, regleras domsrätten i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (I-för- ordningen). Enligt artikel 2 i den förordningen ska talan mot den som har hemvist i en medlemsstat väckas vid domstol i den med- lemsstaten, om inte annat föreskrivs i förordningen. Den enda sär- skilda behörighetsregel i förordningen som skulle kunna vara tillämplig är den i artikel 6.1 a. Enligt den bestämmelsen gäller att talan mot den som har hemvist i en medlemsstat kan, om han är en av flera svarande, väckas vid domstol där någon av svarandena har hemvist, förutsatt att det finns ett tillräckligt nära samband mellan käromålen för att en gemensam handläggning och dom ska vara påkallad för att undvika att oförenliga domar meddelas som en följd av att käromålen prövas i olika rättegångar. Denna bestämmelse skulle möjligtvis kunna vara tillämplig, om arbetstagaren väcker talan mot såväl arbetsgivaren som dennes uppdragsgivare. Om han eller hon riktar sin talan mot endast en uppdragsgivare med hem- vist i en annan EU-stat, måste talan emellertid väckas där denne har sitt hemvist. Medlemsstaterna har alltså enligt på området inte möjlighet att genomföra artikel 8 när det gäller doms- rätten i förhållande till uppdragsgivare med hemvist i en annan EU- stat. Vad slutligen gäller uppdragsgivare med hemvist i tredje land finns det inga lagbestämmelser om svensk domsrätt beträffande en talan av aktuellt slag mot en sådan uppdragsgivare. Det står inte klart att en analogisk tillämpning av de interna svenska forum- bestämmelserna leder till svensk domsrätt beträffande en sådan talan. Det är dock osannolikt att det skulle bli aktuellt för en olag- ligt vistandes tredjelandsmedborgare att väcka talan mot en uppdrags- givare i tredje land. Mot denna bakgrund och med hänsyn till att det inte är möjligt att reglera domsrätten beträffande en talan mot en uppdragsgivare i en annan EU-stat anser vi att det inte finns anledning att vidta några lagstiftningsåtgärder vad gäller svensk doms- rätt beträffande en sådan talan mot en uppdragsgivare i tredje land. Sammanfattningsvis anser vi att artikel 8.1 b inte föranleder någon ny lagstiftning när det gäller hänvisningen till artikel 6.2. 9.4.5Genomförande av artikel 8.1 b med avseende på presumtionen för tre månaders anställning Förslag: När en tredjelandsmedborgare väcker talan mot arbets- givarens uppdragsgivare och gör gällande ansvar för uppdrags- givaren enligt de bestämmelser genom vilka artikel 8.1 b i direk- tivet genomförs, ska en presumtion för att tredjelandsmed- borgaren utfört tre månaders heltidsarbete inom underentre- prenaden gälla. I artikel 8.1 b i direktivet hänvisas slutligen till artikel 6.3. I av- snitt 7.10.2 har vi föreslagit att den bestämmelsen ska genomföras genom en presumtion för tre månaders utfört heltidsarbete vid tvist mellan en utlänning och arbetsgivaren om innestående ersätt- ning för arbete som utförts vid vistelse här utan föreskrivet till- stånd. En motsvarande presumtion ska gälla även när arbetstagaren väcker talan om ersättningen mot arbetsgivarens uppdragsgivare. Presumtionen bör avse tre månaders utfört heltidsarbete inom under- entreprenaden. Förslag: I en underentreprenörskedja i vilken en underentreprenör utför underentreprenaden med hjälp av olagligt vistandes tredje- landsmedborgare ska även uppdragsgivare i tidigare led, dock inte den beställande parten i det ursprungliga entreprenadavtalet, betala en särskild avgift och ansvara för lön och annan ersättning till tredjelandsmedborgaren. Detta ska dock gälla endast om upp- dragsgivaren vet eller har skälig anledning anta att underentre- prenaden genomförs med anställda som vistas här olagligt. En uppdragsgivare som betalar lön och annan ersättning ska ha regressrätt mot arbetsgivaren och underentreprenörer i mellan- liggande led. Enligt artikel 8.2 i direktivet ska uppdragsgivare som i en under- entreprenörskedja befinner sig ovanför den underentreprenör till vilken arbetsgivaren är en direkt underentreprenör ansvara för finansiella sanktioner och efterhandsutbetalningar, om de kände till att underentreprenören anställde tredjelandsmedborgare som vistas olagligt. Ansvaret gäller inte den beställande parten i det ursprung- liga entreprenadavtalet. För ansvar enligt denna bestämmelse krävs alltså att uppdrags- givarna har haft viss kännedom om olagligt vistandes anställda hos underentreprenören. Enligt vår bedömning innebär detta att det inte är nödvändigt att en uppdragsgivare visste att den tredjelands- medborgare som den finansiella sanktionen avser eller som kräver innestående ersättning var anställd av underentreprenören, vistades olagligt och arbetade inom underentreprenaden. Det är tillräckligt att uppdragsgivaren har kännedom om andra anställningar – tidigare eller samtidiga med den aktuella anställningen – hos arbetsgivaren av tredjelandsmedborgare som vistas olovligt. Enligt vår uppfattning bör ansvaret begränsas till situationer där sådan vetskap ger upp- dragsgivaren skälig anledning anta att olagligt vistandes tredjelands- medborgare arbetade inom underentreprenaden. Kännedom om tidi- gare anställningar av olovligt vistandes utlänningar kan ge skälig an- ledning anta detta. Anställningar långt tillbaka i tiden eller i ett företag där ledningen bytts ut behöver emellertid inte medföra att en uppdragsgivare ska vara ansvarig enligt artikel 8.2. De aktuella uppdragsgivarna bör, precis som den uppdragsgivare som anlitar arbetsgivaren som underentreprenör, själv betala en särskild avgift. Deras ansvar för lön till olagligt vistandes anställda hos en underentreprenör bör vara primärt och solidariskt med såväl arbetsgivaren som underentreprenörer i leden mellan arbetsgivaren och uppdragsgivaren. Presumtionen för att den mellan arbetstagaren och arbetsgivaren överenskomna ersättningen motsvarar ersättningen enligt ett tillämpbart kollektivavtal eller praxis inom yrket ska gälla även när arbetstagaren riktar sitt krav på innestående ersättning till uppdragsgivare i tidigare led. Detsamma gäller presumtionen för tre månaders utfört arbete inom entreprenaden. En uppdragsgivare som betalar innestående ersättning enligt dessa bestämmelser bör ha regressrätt i förhållande till såväl arbetsgivaren som underentre- prenörer i leden mellan uppdragsgivaren och arbetsgivaren. Förslag: Uppdragsgivare som vidtagit rimliga kontrollåtgärder ska inte betala någon särskild avgift och inte heller ansvara för lön och annan ersättning till underentreprenörernas anställda. 9.6.1Medlemsstaternas skyldighet enligt artikel 8.3 Enligt artikel 8.3 i direktivet ska en entreprenör som har uppfyllt skyldigheten att vidta rimliga kontrollåtgärder enligt nationell lagstift- ning inte hållas ansvarig enligt artikel 8.1 och 8.2. Eftersom det i artikeln talas om skyldigheten uppkommer frågan om medlems- staterna måste föreskriva en uttrycklig skyldighet för den som an- litar en underentreprenör att vidta rimliga kontrollåtgärder. I kommissionens förslag till direktiv fanns inte denna ansvars- frihetsbestämmelse med. Av protokollen från sammanträdena inom den rådsarbetsgrupp som behandlade förslaget, och vars arbete ledde till ansvarsfrihetsbestämmelsen, framgår att syftet med denna var att uppdragsgivare som varit i god tro inte ska vara ansvariga enligt artikel 8.1 och 8.2. Inom rådsarbetsgruppen var avsikten alltså inte att medlemsstaterna skulle vara skyldiga att ålägga uppdragsgivare att vidta vissa kontrollåtgärder. Om det hade varit gemenskapslag- stiftarens avsikt att föreskriva en sådan skyldighet för medlems- staterna, borde den ha uttrycks på samma klara sätt som arbets- givarnas kontrollskyldighet enligt artikel 4.1. Vi anser därför att artikel 8.3 inte innebär ett åliggande för medlemsstaterna att före- skriva en skyldighet för uppdragsgivare att vidta kontrollåtgärder. I artikel 8.3 talas vidare om rimliga kontrollåtgärder enligt natio- nell lagstiftning. Enligt vår uppfattning betyder detta inte att medlemsstaterna ska i sin lagstiftning närmare ange vilka kontroll- åtgärder som uppdragsgivaren ska vidta för att undgå det ansvar som avses i artikel 8.1 och 8.2. Det skulle för övrigt inte vara lämp- ligt att försöka ange detta eftersom omständigheterna kan variera mycket från fall till fall. Ansvarfrihetsbestämmelsen gäller ju både uppdragsgivare som anlitat den underentreprenör som anställt utlänningen och uppdragsgivare som befinner sig längre ifrån arbets- Bestämmelsen bör därför uppfattas så att uppdragsgivare som vidtagit rimliga kontrollåtgärder inte ska drabbas av sådant ansvar som avses i artikel 8.1 och 8.2, och att det ska avgöras i varje enskilt fall om eventuella kontrollåtgärder som vidtagits är rimliga med hänsyn till omständigheterna. 9.6.2Genomförande av artikel 8.3 Mot bakgrund av våra slutsatser om medlemsstaternas skyldigheter enligt artikel 8.3 anser vi att denna artikel bör genomföras genom bestämmelser om att uppdragsgivare som har gjort rimliga kontroller inte ska betala någon särskild avgift och inte heller ansvara för lön och annan ersättning till olagligt vistandes anställda hos underentre- prenörer. 9.6.3Vilka kontroller är rimliga? Arbetsgivare som anställer utlänningar som inte har rätt att arbeta och vistas här underlåter regelmässigt att betala in arbetsgivaravgifter och avdragen skatt till . En uppdragsgivare som vill undvika att anlita underentreprenörer med olagligt vistandes anställda kan därför göra samma kontroller som uppdragsgivare som vill undvika att anlita underentreprenörer med svart arbetskraft. har en särskild verksamhet som syftar till att under- lätta för företag som anlitar entreprenörer och underentreprenörer att försäkra sig om att dessa sköter sin redovisning och betalar skatter och avgifter. Verksamheten kallas Förebyggande information. Skatte- verket har inom ramen för den verksamheten tagit fram en broschyr med information till dem som anlitar entreprenörer och underentreprenörer och en blankett för att begära offentliga upp- gifter från om ett visst företag eller en viss person. Den som skickar in blanketten får information om huruvida den person eller det företag som begäran avser är registrerad i organisa- tionsnummerregistret, är registrerad som arbetsgivare och är regi- strerad för mervärdesskatt och för F-skatt. Uppgift lämnas också om vilka arbetsgivaravgifter som det berörda företaget betalat för var och en av . Information lämnas också om restförda skulder avseende skatter och avgifter. Arbetsgivare anmäler inte till någon myndighet vilka anställda de har. En arbetsgivare ska emellertid lämna en skatte- deklaration till . Denna ska innehålla uppgift om den sammanlagda ersättning för vilken arbetsgivaren är skyldig att betala arbetsgivaravgifter och om periodens sammanlagda avgifter.