sou · GXB398 · 2010-01-01 00:00:00 — Ytterligare skäl för att möjligheten att vidta utredningsåtgärder i resningssyfte och förutsättningarna för detta bör lagregleras vid resning till nackdel för tilltalad är uppenbarligen värnandet om orubblighetsprincipen och tryggheten för tidigare tilltalade. Sammanfattningsvis är det utredningens bedömning att det av rättssäkerhetsskäl bör införas en lagreglering av under vilka förutsättningar åklagaren får och ska vidta utredningsåtgärder i samband med resning. 4.2.4Hur ska regleringen av utredningsförfarandet i samband med resning utformas? Förslag: Nuvarande praxis ska kodifieras på så sätt att det i lag ska införas en bestämmelse om att åklagaren, under vissa närmare angivna förutsättningar, ska återuppta förundersökningen när fråga om resning uppkommit. Om förundersökningen angående brottet inte är avslutad när en fråga om utredningsåtgärder i resningssyfte uppkommer – så kan t.ex. hända om flera personer är inblandade i brottet och dessa lagförs – är det dock inte möjligt att återuppta förundersökningen. Åklagaren ska i dessa fall i stället besluta att den pågående förundersökningen ska avse även frågan om den tidigare tilltalades delaktighet i brottet. Frågan är hur regleringen av utredningsförfarandet i samband med resning principiellt sett bör utformas. Av den tidigare framställningen har framgått att enligt praxis är ett återupptagande av förundersökningen en förutsättning för att åklagaren lagligen ska kunna vidta utredningsåtgärder i resnings- Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet Ett tungt vägande skäl för denna ordning är att de rättssäkerhetsgarantier som förundersökningsbestämmelserna innehåller därmed också kommer att genomsyra utredningsförfarandet efter lagakraftvunnen dom. Mot denna bakgrund föreslår utredningen att regleringen ska utformas som en kodifiering av nuvarande praxis, innebärande att åklagaren under vissa närmare angivna förutsättningar ska återuppta förundersökningen i resningssyfte. Som utvecklas nedan framstår dock en sådan reglering inte som adekvat för alla situationer där frågan om att vidta utredningsåtgärder i resningssyfte aktualiseras. Dessa fall bör i stället få en egen reglering. Utredningen vill påpeka att det i sammanhanget finns anledning att beakta att föremålet för förundersökningen respektive för utredningsförfarandet i samband med resning inte är detsamma. Medan förundersökningen avser brottet, tar utredningsförfarandet i samband med resning sikte på en viss persons delaktighet i brottet. Skillnaden kan illustreras med följande exempel. Vid brott med flera personer inblandade är det inte ovanligt att lagföring av dessa sker genom flera olika rättegångar. Den situationen kan då uppstå att den först dömde ansöker om resning medan förundersökningen beträffande brottet fortfarande pågår. För att kunna vidta utredningsåtgärder i resningssyfte måste enligt nuvarande praxis förundersökningen återupptas beträffande den resningssökandes delaktighet, trots att förundersökningen avseende brottet i och för sig fortfarande pågår. Eftersom det per definition inte är möjligt att återuppta en förundersökning som inte är avslutad, anser utredningen att kodifieringen av praxis avseende återupptagande av förundersökningen i resningssyfte bör kompletteras med en bestämmelse som tar sikte på den angivna situationen, dvs. då fråga om utredningsåtgärder i resningssyfte uppkommer medan förundersökningen angående brottet fortfarande pågår. Innebörden av bestämmelsen ska vara att åklagaren i dessa fall, i stället för att återuppta förundersökningen, beslutar att den pågående förundersökningen ska avse även frågan om den tidigare tilltalades delaktighet i brottet. Förutsättningarna för att fatta ett sådant beslut ska dock vara desamma som för att återuppta en förundersökning i resningssyfte. Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet Bedömning: Det bör inte införas en lagreglerad rätt för åklagaren att i resningssyfte vidta vissa utredningsåtgärder utanför förundersökningsinstitutet. Enligt direktiven ska utredningen överväga om en åklagare bör ges möjlighet att utanför förundersökningsinstitutet kunna vidta vissa begränsade utredningsåtgärder med anledning av att en ansökan om resning i brottmål förbereds eller har getts in till domstol. I direktiven anges att åklagaren i vissa av de fall där sökanden gör gällande att det finns nya omständigheter eller ny bevisning efter det att en dom vunnit laga kraft, kan ha ett behov av att kunna vidta vissa begränsade utredningsåtgärder, t.ex. fatta beslut om att en person ska förhöras eller att viss teknisk undersökning ska genomföras, utan att behöva återuppta förundersökningen. Vidare anförs att resultatet av sådana utredningsåtgärder kan innebära att åklagaren får ett bättre beslutsunderlag inför sitt ställningstagande om en förundersökning ska återupptas eller inte. Inledningsvis kan konstateras att, såvitt utredningen erfar, det oftast är enstaka eller i vart fall mer begränsade utredningsåtgärder som vidtas inom ramen för de förundersökningar som återupptas i resningssyfte. Typexemplet förefaller vara att ett eller flera förhör hålls. Att mer omfattande utredningsåtgärder aktualiseras, så att utredningsförfarandet mer liknar det under en förundersökning i det ordinära förfarandet, är däremot mer ovanligt. Till utredningen har vidare från åklagarhåll framförts att det inte innebär något egentligt merarbete för åklagaren att återuppta förundersökningen för att vidta utredningsåtgärder jämfört med om han eller hon hade kunnat vidta åtgärderna utanför förundersökningen. Skillnaden mellan dessa båda situationer består huvudsakligen i att i den förstnämnda fattar åklagaren inledningsvis ett beslut om att återuppta förundersökningen och antecknar det i akten. Av det anförda drar utredningen slutsatsen att för att en möjlighet för åklagaren att vidta utredningsåtgärder utom förundersökningen ska bli meningsfull, måste kraven för att få vidta utredningsåtgärderna i fråga sättas lägre än kraven för att återuppta en förundersökning. Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet En fördel med att ge åklagaren möjlighet att, vid lägre ställda krav än som ska gälla för att återuppta en förundersökning, få vidta utredningsåtgärder utanför denna, är att det kan skapa bättre förutsättningar för åklagaren att fatta välgrundade beslut i frågan om en förundersökning ska återupptas. Om en sådan möjlighet införs kan det även innebära att den dömde som avser att ansöka om resning till sin förmån, på ett tidigare stadium än kan påkalla åklagarens hjälp med att t.ex. hålla förhör med en målsägande som påstås ha tagit tillbaka sina tidigare uppgifter. Den dömde blir därmed i mindre utsträckning än nu hänvisad till att själv säkra bevisning om de nya uppgifterna, med de risker detta innebär för att bevisningen senare kan komma att ifrågasättas. Det är vidare tänkbart att en möjlighet för åklagaren att vidta utredningsåtgärder utanför en återupptagen förundersökning kan medföra en minskning av antalet resningsansökningar som ges in till domstol, då det på ett tidigare stadium kan komma att stå klart att en ansökan är utsiktslös. Mot att införa en sådan möjlighet för åklagaren som här diskuterats, kan anföras att den riskerar att strida mot orubblighetsprincipen. har uttalat att det inte är förenligt med denna princip att inleda en utredning om ett brott som omfattas av en tidigare doms rättskraft för att undersöka om det går att finna några nya omständigheter eller bevis som skulle kunna läggas till grund för en resningsansökan (se JO 2002/03 s. 116, s. 125). Som ovan har anförts, menar utredningen att för att en möjlighet för åklagaren att vidta utredningsåtgärder utanför förundersökningsinstitutet ska vara meningsfull måste ribban för att få vidta åtgärderna ligga lägre än vad som gäller för att få återuppta en förundersökning. Ju lägre ribban läggs, desto större blir konflikten med orubblighetsprincipen, men desto högre blir också sannolikheten för att de fördelar som angetts ovan uppnås. Om ribban placeras högt, blir konflikten med orubblighetsprincipen mindre påtaglig, men risken är då att skillnaden mot att återuppta en förundersökning blir liten och att regleringen därmed inte framstår som meningsfull. Det nu sagda illustrerar att en svårighet med att införa en möjlighet för åklagaren att vidta utredningsåtgärder utanför förundersökningsinstitutet, är att avväga var ribban för att få vidta åtgärderna ska placeras. Ytterligare en invändning mot att införa en sådan möjlighet för åklagaren är att Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet det från rättssäkerhetssynpunkt kan ifrågasättas om det är lämpligt att tillåta t.ex. hållande av förhör utanför ramarna för 23 kap. RB. Utredningen återkommer till denna fråga nedan. Olika typer av utredningsåtgärder Utredningsåtgärder kan vara av vitt skilda slag. Den i praktiken vanligaste och mest betydelsefulla utredningsåtgärden är hållande av förhör. Frågan är om det kan komma i fråga att ge åklagaren möjlighet att hålla förhör utanför förundersökningsinstitutet. Som beskrivits i avsnitt 2.3.2 är hållande av förhör en i lag reglerad utredningsåtgärd. Bestämmelsen i 23 kap. 6 § RB ger uttryck för att det är en allmän medborgerlig skyldighet att stå till förfogande för förhör under en förundersökning. Plikten att inställa sig till förhör sanktioneras av bestämmelser om hämtning och medtagande (23 kap. 7–8 §§ RB). I förhörsregleringen ingår även bestämmelser om kvarhållande och tillvägagångssättet vid förhören (23 kap. 9–10 och 12 §§ RB). Med undantag för förhör under primärutredning (ett slags provisorisk förundersökning som regleras i 23 kap. 3 § tredje stycket RB) anses enligt gällande rätt förhör i princip inte kunna hållas i brottsutredande syfte utanför förundersökningen. Rättssäkerhetsaspekten utgör ett tungt vägande skäl för denna ordning. Skyldigheten att medverka till förhör är en ingripande förpliktelse för den enskilde och genom förhörsbestämmelserna skapas garantier för den enskildes rättssäkerhet. Utöver förhörsbestämmelserna innehåller 23 kap. RB även andra regler som, sett ur ett vidare perspektiv, har betydelse för rättssäkerheten när det gäller förhör. Förhör som genomförs inom ramen för 23 kap. RB omfattas t.ex. av de dokumentationskrav som gäller för en förundersökning, liksom av rätten att innan utredningen avslutas få del av allt utredningsmaterial. Om åklagaren ges möjlighet att hålla förhör utan att återuppta förundersökningen innebär det att ett helt nytt institut införs i svensk straffprocessrätt och att en på rättssäkerhetsskäl grundad ordning luckras upp. Konsekvenserna av detta är svåra att överblicka. Det är dock uppenbart att en bestämmelse om en sådan möjlighet för åklagaren måste kompletteras med ett antal ytterligare regler, däribland bestämmelser om tillvägagångssättet vid förhören och dokumentationsskyldighet. Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet utredningen därför att det inte är lämpligt att tillåta hållande av förhör utanför förundersökningsinstitutet. Beträffande andra typer av utredningsåtgärder än hållande av förhör kan det finnas anledning att göra skillnad mellan sådana som kan respektive inte kan vidtas inom ramen för en förutredning. Med förutredning brukar avses punktvisa insatser som behöver vidtas för att berika beslutsunderlaget inför ställningstagandet om en förundersökning ska inledas. Det rör sig då om en begränsad komplettering av kända eller påstådda förhållanden i ett bestämt syfte. I praxis har förfarandet främst tillämpats i ärenden där det finns ett stort behov av att komplettera underlaget med ett skriftligt material för att belysa de förhållanden som berörs i anmälan. Det kan röra sig om t.ex. originalet av ett avtal, registerutdrag som styrker olika personers behörighet, inhämtande av yttrande från . I den mån muntligt uppgiftslämnande förekommer i anslutning härtill, rör det sig om förhör med målsäganden, dennes ställföreträdare eller annan anmälare, men då endast i syfte att komplettera och konkretisera uppgifter i anmälan. Andra former av förutredning torde däremot vara ovanliga och utrymmet för förutredning i den delen mycket begränsat. (Se Fitger, , del 2, s. 23:8 a f.) I ett ärende som bl.a. gällde om det fanns rättsliga förutsättningar att inom ramen för en förutredning inhämta ett yttrande från , har uttalat att det aldrig får förekomma att man inom ramen för en förutredning vidtar några åtgärder som har karaktär av brottsutredning (se JO 1999/2000 s. 85). Som utredningen uppfattar nämnda ärende blir svaret på frågan om det är tillåtet att inom en förutredning inhämta yttrande från beroende av vad yttrandet avser. Det bör t.ex. vara tillåtet att i en förutredning begära yttrande över frågan om viss sjukvårdsbehandling eller intag av ett visst läkemedel över huvud taget kan leda till döden för en person. Däremot torde det vara en åtgärd av brottsutredande karaktär, som måste vidtas inom en förundersökning, att be klarlägga om personen i det aktuella fallet har avlidit till följd av att han eller hon har undergått viss behandling eller intagit ett visst läkemedel. Till de utredningsåtgärder som inte omfattas av förutredningsinstitutet och som alltså endast kan vidtas inom ramen för en utredning enligt 23 kap. RB hör bl.a. att besluta om genomförande av teknisk undersökning. Detsamma gäller inhämtande av Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet rättsintyg (se prop. 2004/05:64 s. 25). Även inhämtande av sådant skriftligt material som angetts ovan, t.ex. yttrande från , torde falla utanför förutredningsinstitutet om åtgärden i det enskilda fallet har karaktär av brottsutredning (se vad som anförts ovan angående JO 1999/2000 s. 85). När det gäller sådana utredningsåtgärder som inte kan vidtas i en förutredning talar rättssäkerhetsskäl – måhända inte lika starkt som beträffande hållande av förhör – för att det inte är lämpligt att ge åklagaren möjlighet att genomföra dessa utanför förundersökningsinstitutet. Rättssäkerhetsargumentet torde däremot inte lägga hinder i vägen för att lagreglera en möjlighet för åklagaren att utan att återuppta förundersökningen i resningssyfte vidta den typ av utredningsåtgärder som kan företas inom ramen för en förutredning. Enligt utredningen kan det dock ifrågasättas om behovet av att vidta sådana utredningsåtgärder utanför förundersökningsinstitutet är så påtagligt att det motiverar en lagreglering. Vidare kan det diskuteras om inte en rätt för åklagaren att företa de aktuella åtgärderna kan anses föreligga även utan lagreglering. Det ska här påpekas att utredningsåtgärderna i fråga anses kunna vidtas utan lagstöd under förutredning och att de till sin karaktär inte är ingripande. Exempelvis bör åklagaren kunna begära in kopior av domen och förundersökningsprotokollet från den tidigare brottmålsprocessen, eftersom dessa åtgärder till sin karaktär inte alls är brottsutredande. Vidare bör åklagaren kunna vidta åtgärder som närmast får betraktas som kompletteringar av det befintliga materialet, t.ex. begära förtydligande från den resningssökande angående uppgifter i en ansökan om resning eller i en framställan om utredningsåtgärder som riktas direkt till åklagaren. I vissa fall bör det även vara möjligt för åklagaren att inhämta yttrande från och andra sakkunniga när det gäller upplysningar av allmän karaktär (se JO 1999/2000 s. 85 och vad som ovan anförts beträffande detta ärende). Att företa de nu angivna åtgärderna i resningssyfte förefaller inte kränka orubblighetsprincipen i någon nämnvärd mån. Mot bakgrund av det anförda är utredningens samlade bedömning att det inte genom lagreglering bör införas en möjlighet för åklagaren att vidta utredningsåtgärder utanför förundersöknings- Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet Den obalans som råder mellan åklagaren och den enskilde resningssökande när det gäller tillgången till utredningsresurserna är dock otillfredsställande. Enligt utredningen torde det inte sällan finnas ett berättigat behov för den enskilde resningssökande att på ett tidigare stadium än som sker få del av det allmännas utredningsresurser. En enklare, rättssäkrare och mer ändamålsenlig ordning än att ge åklagaren möjlighet att vidta vissa utredningsåtgärder vid en lägre ribba än som ska krävas för att återuppta en förundersökning, kan i stället vara att sänka de krav som gäller för att en förundersökning ska få återupptas i resningssyfte (se avsnitt 4.3.3). På det sättet kommer utredningsåtgärderna att vidtas i ett förfarande som innehåller de nödvändiga rättssäkerhetsgarantierna som den ovan nämnda obalansen i viss mån jämnas ut. 4.3Allmänt om förutsättningarna för att återuppta en förundersökning i resningssyfte Frågan är vad som allmänt sett ska krävas för att åklagaren ska ha rätt att – och vara skyldig att – återuppta en förundersökning i resningssyfte. I detta sammanhang finns det anledning att åter beröra den uppfattning som har gett uttryck för när det gäller förutsättningarna för vidtagande av utredningsåtgärder i resningssyfte samt riksåklagarens och Högsta domstolens praxis i frågan, för att därefter ta ställning till om kraven för att återuppta en förundersökning i resningssyfte bör ligga på samma eller på någon annan nivå än vad som gäller enligt nuvarande praxis. har i två ärenden uttalat att det måste krävas mycket starka skäl för att förundersökningsåtgärder ska få vidtas som syftar till att angripa en lagakraftvunnen dom (se JO 2000/01 s. 69 och JO 2002/03 s. 116). För en utförligare redogörelse för dessa ärenden, liksom för det nedan berörda ärendet JO 2007/08 s. 87, se avsnitt 2.4.3. JO 2002/03 s. 116 avsåg resning till men för tilltalad (det s.k. ). I detta ärende anförde Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet att det följer av orubblighetsprincipen att åklagaren har befogad anledning att vidta utredningsåtgärder i syfte att angripa en lagakraftvunnen dom endast om han har fått kännedom om tidigare inte kända förhållanden som har sådan tyngd att det – trots den stora restriktivitet som gäller i fråga om beviljande av resning till men för den tilltalade – finns skäl att aktualisera resningsfrågan. Vidare påpekade att det således inte är förenligt med nämnda princip att inleda en utredning avseende ett brott som omfattas av en tidigare doms rättskraft för att undersöka om det går att finna några nya omständigheter eller bevis som skulle kunna läggas till grund för resningsansökan. Enligt kan det inte anses stå i överensstämmelse med gällande rätt att en åklagare återupptar en förundersökning i avsikt att få till stånd ett beslut om resning till men för den tilltalade, om det inte från början föreligger ett välgrundat antagande att utredningen kommer att resultera i att resning beviljas. En utredning som företas utan att denna förutsättning är uppfylld skulle stå i strid inte bara med respekten för den tilltalades rättssäkerhet och hänsynen till målsäganden, vittnen, sakkunniga och andra berörda personer, utan också med intresset av att samhällets brottsutredande resurser inte tas i anspråk i onödan. (Se a.a. s. 125 och s. 136 f.). I det s.k. fallet (JO 2007/08 s. 87), som gällde resning till förmån för tilltalad, har tillagt att det finns anledning att skilja mellan resning till men för tilltalad och resning till förmån för tilltalad. Enligt kan det oftare finnas anledning att återuppta en förundersökning när det kan bli fråga om resning till en tilltalads förmån, eftersom möjligheterna till resning är betydligt större i dessa fall än när det gäller resning till men för tilltalad (se a.a. s. 116). Det resonemang som förde och som ledde fram till detta uttalande (se a.a. s. 113 ff.) redovisas i väsentliga delar nedan. Efter att ha framhållit att det inte är möjligt att ange när riksåklagaren kan anses vara skyldig att återuppta en förundersökning, men att några riktlinjer för prövningen dock kan anges, anförde sammanfattningsvis följande. Då syftet med ett eventuellt återupptagande av förundersökningen är att ta reda på om det finns skäl för resning, är givetvis utgångspunken vid bedömningen av om en ny omständighet eller ett nytt bevis ska föranleda ett återupptagande vad som fordras för resning. Tilläggsregeln blir därför av särskild betydelse när det gäller resning Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet till förmån för tilltalad. Innebörden av denna regel är att det är tillräckligt att de nya omständigheterna eller bevisen är ägnade att framkalla tvivel på att den tilltalade verkligen gjort sig skyldig till det brott som han eller hon dömts för. Mot bakgrund av vad uttalat i rättsfallet NJA 1992 s. 625 synes vad som fordras vid tillämpningen av tilläggsregeln vara en prövning av de nya omständigheter eller bevis som åberopas i förhållande till de skäl som bär upp den tidigare domen. Om en sådan prövning ger anledning till tvivel om den tidigare domens riktighet såvitt gäller den tilltalades skuld, kan resning beviljas. Beträffande förutsättningarna för att förundersökning ska återupptas hade angett att det nya materialet –om det är riktigt – ska ha en sådan betydelse i förhållande till den bevisning som presenterades i den tidigare rättegången att det kan utgöra grund för resning. framhöll i detta sammanhang att den av Welamson anförda ståndpunkten att ju mer övertygande den tidigare förebragta bevisningen till stöd för domen ter sig, desto större krav måste ställas på det nya materialet för att resning ska kunna komma i fråga (se Welamson, Rättegång VI, 1994, s. 226), är väl förenlig med den utgångspunkt för prövningen som får anses följa av det ovan nämnda avgörandet från . Enligt måste självfallet liknande hänsyn tas även vid bedömningen av om en förundersökning ska återupptas. hade i ärendet även angett att särskild försiktighet bör iakttas med att i efterhand ompröva trovärdigheten av ett vittne eller en målsägande. I de fall då nya omständigheter eller bevis endast har bärkraft på målsägandens trovärdighet och inte direkt på de händelser som den tilltalade dömts för, menade att det bör krävas mycket speciella omständigheter för att resning ska beviljas. Vidare hade anfört att, för att det ska anses föreligga tillräckligt starka skäl för fortsatta utredningsåtgärder, bör således nya omständigheter vara så konkreta och ha en sådan betydelse samt ny bevisning vara så stark att det som framkommer – om det är riktigt –i princip kan förväntas leda till bifall till en ansökan om resning. anfört måste nyanseras i främst två avseenden för att tjäna som allmänna utgångspunkter för bedömningen. För det första, anförde , är det givet att det fordras särskild försiktighet vid en omprövning i efterhand av Överväganden och förslag avseende resningsförfarandet en målsägandes eller ett vittnes utsaga eftersom dels ofta har gått sedan händelserna, dels domarna i de ursprungliga rättegångarna har haft bättre underlag för trovärdighets- och tillförlitlighetsbedömningar av de hörda. måste det hållas i minnet att bevisningen i vissa slag av mål väsentligen kan bestå av uppgifter som t.ex. en målsägande lämnat. framhöll att om i en sådan situation nya omständigheter eller bevis ger upphov till någon grad av tvivel rörande målsägandens trovärdighet måste självfallet prövas om tvivlet är av sådant slag att skälen för den ifrågasatta domen förefaller mindre övertygande. Enligt torde en sådan prövning mera sällan kunna göras utan att målsäganden inom ramen för en återupptagen förundersökning hörs närmare om främst de nya uppgifterna. För det andra, påpekade , låter det sig väl sägas att en förundersökning inte bör återupptas med mindre än att de nya uppgifterna är sådana att de – om de bekräftas – bör kunna föranleda att resning beviljas. poängterade att det dock är viktigt att de överväganden som en sådan bedömning fordrar sker med hänsyn tagen även till de mera vidsträckta möjligheterna till resning som tilläggsregeln ger.