sou · GYB387 · 2010-12-07 00:00:00 — Motsvarande regler gäller om en åtalad person har utsatts för andra sorters straffprocessuella ingrepp under handläggningen. Även personer som – utan att de har åtalats – har utsatts för ingrepp till Rättsläget i andra konventionsstater följd av ett straffrättsligt förfarande, kan få ersättning om det anses rimligt. I retsplejeloven finns också bestämmelser som möjliggör för åklagarmyndigheten att på administrativ väg utge kompensation till sökande som anser att det straffrättsliga förfarandet mot dem har dragit ut . Om åklagarmyndigheten av olika skäl finner att ersättning inte kan utgå, ska ansökan lämnas över till behörig dom- stol för prövning. I rättspraxis återfinns flera exempel på att domstolarna har utgett ersättning vid kränkning av rätten till rättegång inom skälig tid med hänvisning till artikel 6 i . Ersätt- ningen har omfattat ideell skada i form av lidande och andra typer av besvär och olägenheter. De utdömda beloppen har fastställts efter en skälighetsbedömning. Kompensation har även skett genom att utdömda straff har lindrats eller att den dömde eller en annan part i en rättegång befriats från skyldigheten att betala rättegångs- kostnader i fall där handläggningstiden har bedömts vara oskäligt lång. Såvitt avser brottmål, finns åtskilliga exempel på att domstolarna har tagit hänsyn till artikel 6 vid bestämmande av påföljd och straff- mätning m.m. Om processens längd inte har uppfyllt kravet enligt artikel 6, har domstolarna ibland förkortat längden på ett fängelsestraff eller satt ner ett utdömt bötesbelopp. Det har också förekommit att de låtit staten svara för kostnader för offentlig försvarare m.m. som den dömde annars skulle ha ålagts att betala tillbaka till staten. När det gäller tvistemål, finns liknande exempel på att domstolarna har befriat enskilda parter från att betala rättegångskostnader i mål mot offentliga myndigheter eller förordnat om att kostnader som den enskilde annars skulle ha ålagts att betala ska stanna på staten. Den lagreglering och rättspraxis som beskrivits ovan har prövats av i flera mål mot (se, förutom respektive , som nämnts i avsnitt 3.4.3 ovan, även besluten i m.fl., ; Pindstrup Mosebrug A/S, ; Gavric, , samt, såvitt avser mål om långsam handläggning av en konkurs, domen i målet ). Därutöver finns ingen särskild lagstiftning som rör skadeståndsansvar i fall där staten har kränkt Europakonven- tionen. Vissa frågor om skadestånd utanför kontraktsförhållanden regleras i erstatningsansvarsloven (skadeståndslagen). Det gäller särskilt frågan Rättsläget i andra konventionsstater om ersättning eller gottgörelse till följd av personskada, inklusive fall där personskada har lett till döden. Enligt lagen kan ersättning utgå för utgifter för sjukvård och rehabilitering. Vidare ersätts för- lorad arbetsförtjänst och förlust i näringsverksamhet, liksom sveda och värk samt lyte och men. Om personskada har lett till döden, kan ersättning även utgå till familjemedlemmar som förlorat en försörjare genom dödsfallet. I fall där den skadelidande har varit utsatt för en rättsstridig kränkning kan ersättning också ges för lidande till följd av kränkningen. Enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer gäller ett krav på ansvarsgrund, uppkommen skada samt ett orsakssamband mellan den skadegörande handlingen och skadan. Normalt sett krävs att skadevållaren har handlat culpöst för att kunna ådra sig skade- ståndsskyldighet. Därutöver gäller ett krav på att orsakssambandet ska vara adekvat, dvs. att skadan inte är en alltför slumpmässig följd av den skadegörande handlingen. Om dessa förutsättningar är uppfyllda, kan ersättning ges för ekonomisk skada utöver de fall som gäller enligt erstatnings- ansvarsloven. Det finns inget hinder mot att åberopa de nämnda reglerna i fall där en skadelidande anser sig ha ett krav på ersättning från staten på grund av att hans eller hennes rättigheter enligt har kränkts. har fällt enligt artiklarna 6 och 13 i mål om långsam handläggning. Förutom att anse en rättegång i flera fall inte har uppfyllt kravet , har kon- staterat att det inte funnits något effektivt rättsmedel mot sådana typer av kränkningar (jfr Kangasluoma mot , dom , § 48). Huvudskälet är att den finska skadeståndslagen – som har en del gemensamt med sin svenska motsvarighet – inte medgett en rätt till ekonomisk kompensation vid den sortens hand- läggningsfel och att något preventivt rättsmedel inte funnits till- gängligt. Arbete har därefter inletts för att komma till rätta med de problem lyft fram. Det har mynnat ut i lag- stiftning som ger möjlighet för en part att kräva skadestånd och att begära att ett mål eller ärende ska förklaras brådskande till följd av långsam handläggning. Vidare har förvaltningsdomstolarna getts Rättsläget i andra konventionsstater möjlighet att sätta ner eller efterge administrativa sanktionsavgifter (s.k. administrativa ekonomiska påföljder) i sådana fall genom en ändring i förvaltningsprocesslagen (53 a §). De nya reglerna trädde i kraft och beskrivs närmare nedan (angående förarbeten, se RP 233/2008 rd). Lagen om gottgörelse för dröjsmål vid rättegång (29.5.2009/362) omfattar både tvistemål, ansökningsärenden och brottmål som behandlas i de allmänna domstolarna (i den svenska översättningen används termen gottgörelse och inte skadestånd). Utan hinder av lagen kan ersättning betalas för skada som för- orsakats av ett dröjsmål som anges i skadeståndslagen (2 §). Rätt till gottgörelse finns om rättegången har fördröjts så att dröjsmålet kränker partens rätt till rättegång inom skälig tid (3 §). Vid bedömningen av om en rättegång har fördröjts ska rätte- gångens längd beaktas, och därutöver särskilt tre faktorer: målets eller ärendets natur och omfattning, hur parterna, myndigheterna och domstolarna har agerat under rättegången samt sakens bety- delse för parten (4 § första stycket). Vidare ska beaktas den rätts- praxis som utvecklats av angående tillämpningen av artikel 6 § 1 (4 § andra stycket). I lagen anges också hur den relevanta handläggningstiden ska beräknas (5 §). När det gäller själva gottgörelsen och vad den omfattar, finns bestämmelser i lagens 6 §. Där anges att syftet är att kompensera en part för den oro, osäkerhet och andra jämförbara olägenheter som parten har förorsakats till följd av dröjsmålet. Beloppet anges till som rättegången har fördröjts av orsaker som staten är ansvarig för. Om saken är av särskild betydelse för en part, kan det sammanlagda beloppet höjas med högst . Det kan t.ex. vara fallet om ärendet har direkt anknytning till en persons hälsa, försörjning, rättsliga ställning eller någon annan motsvarande omständighet. Gottgörelsen kan sättas ner och höjas utifrån de omständigheter som nämnts i 4 § eller någon annan jäm- förbar omständighet. Det högsta beloppet är . Beloppet kan överskridas om det finns särskilda skäl. Rätten till gottgörelse föreligger inte till den del ett straff sätts ner på grund av ett dröjs- mål. I sammanhanget bör påpekas att strafflagen innehåller bestäm- melser om nedsättning av straff vid långsam handläggning. Processuella bestämmelser finns i lagens 7–9 §§ och 11 §. Yrkanden om gottgörelse ska framställas vid den domstol som be- handlar själva huvudsaken. Det kan ske skriftligen eller muntligen och ska motiveras. Yrkandet ska framställas och senast Rättsläget i andra konventionsstater innan behandlingen av huvudsaken har avslutats. Annars går tale- rätten förlorad. Yrkande kan inte framställas först i Högsta dom- stolen utan giltig orsak. I brottmål för åklagaren statens talan. I övriga ärenden förs statens talan av . Yrkandet avgörs som själva huvudsaken och får överklagas på samma sätt som avgörandet i huvudsaken. I fall där en part beviljas gottgörelse ska bestämmas om parten ska få ersättning för nödvändiga och skäliga kostnader som yrkandet har förorsakat, såvida inte kostnaderna ersätts på annat sätt genom allmänna medel (10 §). Ingen avgift tas i övrigt ut för handläggningen av yrkandet. Gottgörelsen ska betalas ut av inom en månad från det att avgörandet vann laga kraft (12 §). Genom följdändringar i exekutions- och skattelag- stiftningen har föreskrivits att sådan gottgörelse är skatte- och utmätningsfri. infördes även en rätt att begära brådskande behandling i 19 kap. 1–5 §§ . gäller således att tingsrätten på yrkande av en part kan besluta att ett mål eller ärende förklaras brådskande genom s.k. brådskandeförklaring. Det kan ske om det finns synnerligen vägande skäl att behandla det före andra mål och ärenden. Vid bedömningen ska tas hänsyn till rättegångens längd, målets eller ärendets natur och dess betydelse för parten samt andra grunder för brådskandeförklaring. En part som yrkar att ett mål eller ärende ska behandlas bråd- skande ska ansöka om det skriftligen vid den tingsrätt där huvud- saken behandlas. Ansökan ska innehålla ett yrkande om bråd- skandeförklaring och de omständigheter som det grundar sig på. Innan tingsrätten (en domare) avgör frågan ska övriga parter höras på lämpligt sätt. Undantagsvis får den domare som behandlar huvudsaken även avgöra ansökan. Beslut kan fattas genom skriftligt förfarande och ska fattas utan dröjsmål. Följden av att ett mål eller ärende har förklarats brådskande är att det ska behandlas i tingsrätten utan ogrundat dröjsmål före andra mål och ärenden. Brådskandeförklaringen gäller fram till dess huvudsaken har avgjorts i tingsrätten. Ett beslut om brådskande- förklaring får inte överklagas särskilt. Rättsläget i andra konventionsstater Utgångspunkten är att genom gällande lagstiftning upp- fyller sina förpliktelser att tillhandahålla rättsmedel enligt artikel 13 i , förutom såvitt avser rätten till rättegång inom skälig tid (se närmare nedan). Ett viktigt skäl till det är att flera av de rättigheter som omfattas av konventionen återfinns i den tyska grundlagen (Grundgesetz) och att enskilda kan föra talan om att deras grundlagsfästa rättigheter har kränkts ända upp till den tyska Förbundsförfattningsdomstolen (Bundesverfassungsgericht). Sådana fall kan således innefatta en prövning med hänsyn till Europa- konventionens krav, exempelvis när det gäller rätten till rättegång inom skälig tid i artikel 6. Enligt artikel 34 i grundlagen ansvarar staten och statliga myndig- heter för fel och försummelser som deras tjänstemän förorsakar enskilda vid utövande av tjänsteplikten (s.k. Amtshaftung). Detta utesluter emellertid inte möjligheten att föra talan mot den enskilde tjänstemannen vid uppsåtligt eller grovt oaktsamt handlande. I samma grundlagsbestämmelse garanteras den enskilde rätten att utkräva ansvar och föra talan om skadestånd inför domstol på dessa grunder. Mer detaljerade regler om ansvar och skadestånd finns i den allmänna civillagen (Bürgerliches Gesetzbuch). Enligt denna lag- stiftning ansvarar tjänstemän och, i vissa fall, myndigheten i fråga, för skada som uppstår genom uppsåtligt eller oaktsamt handlande vid utövande av tjänsteplikten (839 §). Utgångspunkten är att ansvar inte inträder om den skadelidande inte har sett till att för- hindra skadan genom att använda sig av befintliga rättsmedel. Den som försummat att överklaga en dom eller ett beslut till högre instans har således ingen rätt till skadestånd. Vidare gäller en sorts subsidiaritetsprincip på det sättet att skadestånd enligt bestäm- melserna bara utgår om den skadelidande inte kan få ersättning på annat sätt. Vissa begränsningar i skadeståndsansvaret finns i fråga om domar och beslut i rättsliga frågor. I dessa fall krävs att handlandet är belagt med straff för att skadeståndsansvar ska kunna inträda. Skälet till detta s.k. domarprivilegium eller Richterprivileg är att domar och beslut som vunnit laga kraft enligt huvudregeln inte ska kunna överprövas inom ramen för en efterföljande skadestånds- talan (i sammanhanget används begreppet Rechtsfrieden, dvs. fredlig samexistens mellan människor). Det nämnda undantaget gäller Rättsläget i andra konventionsstater dock inte i situationer där den skadelidande vägras tillgång till domstolsprövning eller vid dröjsmål i övrigt i strid med domares tjänsteplikt (pflichtwidrigen Verweigerungen oder Verzögerungen durch ). Ersättningsgilla skador enligt bestämmelserna omfattar framför allt olika typer av förmögenhetsskador. För att ideellt skadestånd ska kunna utgå, krävs att det är fråga om personskada eller intrång i den personliga integriteten (inklusive friheten till sexuellt själv- bestämmande). De ansvarsbestämmelser som har redogjorts för ovan har prövats av tyska domstolar i olika typer av mål. I ett fall har käranden gjort gällande att det frihetsberövande som han varit utsatt för har varit människoovärdigt, t.ex. genom att fängelse- cellerna varit för små. Andra fall har innefattat påstående om att ett frihetsberövande varit lagstridigt på olika sätt. I ett ytterligare fall prövades frågan om skadestånd på grund av att ett för långt fängelsestraff avtjänats i förhållande till den dom varigenom straffet fastställdes. Ett annat mål gällde förutsättningarna för att frihets- beröva en person i syfte att få honom att avlägga vittnesmål inför domstol (s.k. Beugehaft). I de nämnda fallen har talan även innefattat påstående om kränkning av bl.a. artiklarna 3 och 5 i . I ett av avgörandena har (Bundesgerichtshof) inte bifallit ersättningsanspråk grundade på konventionsstaternas skyldighet att införa skadeståndssanktioner vid olaga frihets- berövande (artikel 5 § 5) med hänvisning till nationella regler om preskription. Som tidigare nämnts finns ett undantag från vad som sagts ovan om att kränkningar av kan hanteras inom ramen för gällande regelsystem. Det gäller rätten till skadestånd på grund av att handläggningen av ett mål som omfattas av artikel 6 inte uppfyllt kravet . I det avseendet har Europa- domstolen i målet Sürmeli uttalat att det i tysk rätt inte finns något effektivt rättsmedel mot långsam handläggning och fällt för brott mot artikel 13 (målet kommenteras i avsnitt 3.4.2 ovan, se även den tidigare nämnda pilotdomen i målet Rumpf, avsnitt 3.6 ovan). arbetar med förslag till lagstiftning som syftar till att tillhandahålla rättsmedel i form av ekonomisk kompensation för kränkningar av rätten till rättegång inom skälig tid. Lagförslaget har remissbehandlats och håller på att Rättsläget i andra konventionsstater färdigställas för beslut (Gesetz über Rechtsschutz bei überlangen Gerichtsverfahren und strafrechtlichen Ermittlungsverfahren, se Rumpf mot , §§ 33–34). Därutöver finns i den tyska straffprocesslagstiftningen möjlig- heter att gottgöra dömda personer genom strafflindring och, i vissa fall, även att lägga ner åtal eller på annat sätt avbryta handlägg- ningen av ett brottmål i fall där handläggningstiden varit oskäligt lång (en redogörelse för relevanta bestämmelser finns i Kaemena och Thöneböhn mot , dom , §§ 47–49). Enligt väletablerad rättspraxis ges ofta gottgörelse genom att dom- stolarna sätter ner utdömda fängelsestraff m.m. om processens längd har ansetts strida mot rätten till rättegång inom skälig tid. Det gäller även i fråga om utdömda livstidsstraff. har angett de närmare förutsätt- ningarna för hur sådan kompensation bör ges vid kränkningar av artikel 6 och hur gottgörelsen närmare bör uttryckas i en dom. gäller således att kompensation främst ska utgå genom att en viss del av ett utdömt fängelsestraff ska anses ha avtjänats. har även uttalat att långvariga rätts- processer i extrema undantagsfall kan utgöra grund för att lägga ner eller skriva av åtalet. Den rättspraxis som har utvecklats i tysk rätt har accepterats av (se Kaemena och Thöneböhn mot , §§ 83 och 86 med hänvisningar). I gäller som grundläggande statsrättslig princip att in- gångna internationella konventioner automatiskt blir en del av den nationella rätten i samband med att de har ratificerats (monism). En internationell konvention behöver med andra ord inte inkorporeras eller på annat sätt införlivas i den nationella rätten för att vara gällande. Det innebär i sin tur att kan åbe- ropas direkt inför schweiziska domstolar och myndigheter. Därutöver finns särskilda bestämmelser i den schweiziska grund- lagen (Bundesverfassung) som förstärker enskildas rättigheter enligt artiklarna 6 och 13 i konventionen. I förfaranden inför domstolar och förvaltningsmyndigheter har var och en således en grundlags- skyddad rätt att få sin talan prövad och avgjord på ett likvärdigt och rättvist sätt och inom rimlig tid. Denna rätt innefattar även en rätt till tillgång till domstol och till domstolsprövning (se även Rättsläget i andra konventionsstater Om personen i fråga inte kan driva sin process med hjälp av egna medel och talan inte är ogrundad, har han eller hon rätt till rättshjälp. Denna innefattar i vissa fall även en rätt till rättsligt biträde. I undantagsfall får inskränkningar i dessa rättigheter ske genom lag. De nämnda bestämmelserna återfinns i delstatlig eller kantonal lagstiftning. I fall av långsam handläggning finns även olika möjligheter för parterna att påskynda processen. Det kan exempelvis ske genom att den enskilde anför dröjsmålsbesvär eller besvär över att ha nekats tillgång till domstol (Rechtsverweigerungsbeschwerde eller Rechts- verzögerungsbeschwerde) till en högre domstol. Bestämmelser om detta finns bl.a. i lagen om författningsdomstol (Bundesgerichts- gesetz). Enligt kompletterande uppgifter som inhämtats i mål mot inför finns även federal lagstiftning på bl.a. förvaltningsområdet. Enligt denna lagstiftning kan avsaknaden av ett beslut likställas med ett beslut i vissa fall (jfr Kunz mot , beslut ). En förvaltningsmyndighet kan således anses ha fattat ett beslut i fall där den dröjt med att avgöra ett ärende utan att det finns skäl för det. I rättspraxis har även utvecklats principer avseende den lagstadgade rätten att när som helst klaga till en högre instans i fall där en myndighet utan anledning har dröjt med att fatta ett beslut. I sådana fall har även förekommit att den högre instansen har beordrat den lägre instansen att fatta beslut inom en viss (kortare) tid. När det gäller möjligheterna att utkräva ansvar och få ersättning eller gottgörelse till följd av felaktigheter som begås av domstolar och myndigheter, kan följande sägas. Skadeståndslagstiftning som reglerar det allmännas ansvar finns på både federal och kantonal nivå (Verantwortlichkeitsgesetz). Normalt sett gäller att domar och beslut som har vunnit laga kraft inte kan överprövas inom ramen för en efterföljande skadeståndsprocess mot staten eller kantonen i fråga. Författningsdomstolen har emellertid förklarat att dom- stolarna i undantagsfall har möjlighet att göra en sådan överpröv- ning. Som allmän förutsättning gäller att beslutet inte har kunnat angripas på annat sätt och att avsaknaden av rättsmedel skulle vara oförenlig med . I övrigt har i rättspraxis utvecklats möjligheter att gottgöra kränkningar av på andra sätt än genom skade- stånd. Det gäller särskilt inom det straffrättsliga området. Det finns således exempel på att häktade personer har frigivits i fall där fri- Rättsläget i andra konventionsstater hetsberövandets längd har ansetts strida mot konventionen eller att dömda personer fått ett lindrigare straff i fall av långsam hand- läggning i övrigt. I andra fall har den enskilde befriats från skyldig- heten att betala rättegångskostnader till det allmänna. Vidare före- kommer att domstolarna genom dom uttryckligen fastställer att en kränkning av har skett trots att överklagandet i övrigt avvisas eller ogillas. I finns ingen särskild lagstiftning som ger enskilda rätt till ekonomisk ersättning vid konventionskränkningar. I stället anses befintliga skadeståndsregler om det allmännas ansvar till- godose de krav som följer av artikel 13 (se nedan). I österrikisk rätt finns emellertid flera andra möjligheter för enskilda att få påståen- den om överträdelser av prövade och att få gottgörelse i fall av konstaterad kränkning i den mening som avses i artikel 13. Författningsdomstolen (Verfassungsgerichtshof) har exempelvis slagit fast att det inte finns något hinder mot att brottmålsrätte- gångar som ägt rum i strid med olika konventionsrättigheter görs om, oavsett om har fällt för konventionsbrott eller inte (utslag ). En sådan möjlighet fanns inte tidigare. Enligt Författningsdomstolen kräver artikel 13 därmed en vid tolkning av straffprocesslagen (Strafprozessordnung, Federal . 631/1975 med ändringar). Därutöver finns främst två olika typer av rättsmedel mot konventionskränkningar i österrikisk rätt. Allmänna regler finns i lagen om det allmännas skadeståndsansvar (Amtshaftungsgesetz, Federal . 20/1949 med ändringar), som uppvisar vissa likheter med sin tyska motsvarighet (se avsnitt 5.5 ovan). Därutöver finns särskilda preventiva och kompensatoriska rätts- medel vid långsam handläggning. De båda regelverken beskrivs i det följande. Enligt lagen om det allmännas skadeståndsansvar har enskilda rätt till kompensation för ekonomisk och ideell skada som till- fogats dem till följd av olagligt handlande av företrädare för stats- makterna vid utövande av deras respektive funktioner (1 §). Staten kan bara ådra sig skadeståndsansvar och bli ersättningsskyldig om Rättsläget i andra konventionsstater vissa förutsättningar eller villkor är uppfyllda (1–2 §§). För det första krävs uppsåt eller oaktsamhet. För det andra kan ersättning bara utgå för skada som tillfogas en person eller hans eller hennes tillgångar. I likhet med vad som gäller enligt tysk rätt krävs, för det tredje, att det inte funnits något preventivt rättsmedel tillgängligt för att förhindra skadans uppkomst. Detta visar att österrikisk rätt traditionellt sett fokuserat på förebyggande åtgärder. Därutöver finns två andra begränsningar i möjligheterna att begära ersättning. Skadestånd kan således inte krävas vid fel av lag- stiftaren. Däremot har enskilda – precis som i – rätt att begära prövning av om ett lagförslag är förenligt med grundlagen hos Författningsdomstolen. Skadestånd kan inte heller begäras med anledning av ett beslut från Författningsdomstolen eller någon av de högsta domstolarna (motsvarighet till och Regeringsrätten). Genom beslut från de högsta domstolarna garanteras således att en sak är slutgiltigt avgjord. Precis som i tysk rätt motiveras denna ordning av behovet att till- godose det allmänna kravet på rättssäkerhet. För att komma tillrätta med problemet med långa handlägg- ningstider, finns särskilda rättsmedel av både förebyggande och kompensatorisk karaktär i dessa fall. Lagstiftaren har lagt tonvikt vid den första typen av rättsmedel. Syftet med regleringen är att uppfylla förpliktelser enligt artikel 13 i konventionen. För det första har parterna möjlighet att förhindra att domstols- processer överskrider vad som anses utgöra skälig handläggningstid enligt artikel 6. Det kan ske genom att de under processens gång begär att en högre domstol ska fastställa en adekvat tidsfrist för den lägre instansen att vidta olika typer av processuella åtgärder (91 § lagen om organisation av rättsväsendet, Gerichtsorganisations- gesetz, Reich . 217/1896 med ändringar). kan även motsvarighet till Justitieombuds- mannen (Volksanwaltschaft) göra en sådan framställan. Denna lag- stiftning utgör enligt ett effektivt rättsmedel som klaganden måste uttömma innan han eller hon kan klaga till (se Holzinger mot [No. 1], dom ). Inom förvaltningsprocessen har särskilda tidsfrister för när beslut ska fattas angetts i 73 § i den allmänna förvaltningslagen (All- gemeines Verwaltungsverfahrensgesetz, Federal . 51/1991 med ändringar). Bestämmelsen ska läsas tillsammans med 132 § i den federala grundlagen (Bundesverfassungsgesetz, Federal Rättsläget i andra konventionsstater 1/1930 med ändringar). Reglerna omfattar även enskilda åtal och skattemål, men däremot inte administrativa sank- tionsavgifter. I fall där en myndighet inte fattar beslut kan en part således kräva att en högre förvaltningsmyndig- het eller förvaltningsdomstol i stället avgör målet.