sou · GYB314 · 2010-03-09 00:00:00 — Möjligheten till huvudförhandling i en tilltalads ute- varo fanns med redan vid införandet av RB och gällde då mindre allvarliga brott. Enligt Processlagberedningen minskar betänklig- heterna mot att brottmål avgörs i den tilltalades utevaro av att denne har möjlighet vid förundersökningen att ta del av och granska det mot honom åberopade utredningsmaterialet (se 23 kap. 18 och 21 §§ RB och SOU 1938:44 s. 484 f.). har det skett utvidgningar i bestämmelsens tillämpningsområde. Den grundläggande förutsättning för att avgöra brottmål efter huvudförhandling i den tilltalades utevaro är att saken ska kunna utredas tillfredsställande. Var gränsen härför går kan inte beskrivas generellt. Det anses dock inte uteslutet med huvudförhandling i den tilltalades frånvaro även om muntlig bevisning förekommer och det inte finns något renodlat erkännande från den tilltalade under förundersökningen. I sammanhanget måste dock nämnas att det i både tvistemål och brottmål alltid anses föreligga hinder mot huvud- Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol förhandling då part vill anföra nytt viktigt skäl eller åberopa nytt bevis och motparten är i behov av anstånd för att bemöta den nya omständigheten eller beviset, se 43 kap. 2 § första stycket 3 och 46 kap. 2 § första stycket 5 RB. Nämnda bestämmelser om hinder mot huvudförhandling gäller givetvis och i synnerhet då någon part uteblivit och den närvarande parten anför nya omständigheter och bevis. Detsamma anses vidare gälla om åklagaren justerar åtalet under pågående huvudförhandling. Talan om enskilt anspråk som handläggs i samband med brott- målet kan vidare normalt prövas även om målsägande eller annan som för sådan talan uteblivit från förhandlingen (se 44 kap. 6 § RB och Fitger, , s. 22:20 a). Om målsägandens närvaro emellertid är nödvändig för behandlingen av frågan om enskilt an- språk, kan detta anspråk avskiljas enligt reglerna i 22 kap 5 § RB. Eftersom omedelbarhetsprincipen gäller även vid huvudförhand- ling i någon parts utevaro och det inte finns någon bestämmelse om kommunicering av part i efterhand av uppgifter som lämnas av närvarande part eller hörda bevispersoner, kan man fråga sig vad som gäller i fråga om den kontradiktoriska principen och huruvida en utebliven part i efterhand ska eller bör kommuniceras nya upp- gifter som eventuellt kommer fram vid huvudförhandlingen. Det ligger emellertid i sakens natur att sådan kommunikation inte sker eftersom målet ska kunna avgöras. Om det under huvudförhand- lingen kommer fram helt nya uppgifter i förhållande till vad som framkommit i förundersökningsprotokollet som den tilltalade bör få tillfälle att bemöta, kan det emellertid knappast längre anses att saken kan utredas tillfredsställande. Men det torde finnas en grå- zon här. Av redovisningen ovan kan konstateras att den kontradiktoriska principen i förfaranden enligt RB väsentligen bygger på att pro- cessen är muntlig, att huvudförhandling ska hållas samt att av- görandet bara får baseras på det processmaterial som lagts fram vid den huvudförhandling vid vilken parten har rätt att närvara. På det sättet garanteras parten att senast vid huvudförhandlingen få del av processmaterialet samt få tillfälle att yttra sig över det. Någon ut- trycklig eller allmän regel som för nu avsedda fall garanterar parts rätt till insyn i allt processmaterial i skriftlig rättegång finns inte i Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol RB även om det finns regler om kommunikation av vissa hand- lingar samt regler om att part ska få tillfälle att slutföra sin talan vid avgörande på handlingarna. Den kontradiktoriska principen om att part ska få del av och yttra sig över allt material på vilket en dom- stol kan grunda sitt avgörande har inte särskilt uppmärksammats vid senare lagändringar som utvidgat möjligheterna till avgörande efter skriftlig handläggning. Domstolen anses dock även i sådana fall ha en skyldighet att låta part ta del av och yttra sig över det material på vilket domstolen kan komma att grunda sitt avgörande. På samma sätt som beträffande parts rätt till insyn i förfarande enligt RB, se avsnitt 5.3, framstår det som oklart huruvida kommu- nikationsplikten vid handläggning utan huvudförhandling grundar sig på vad som indirekt följer av RB eller av vad som följer av eller allmänna principer om processuella för- faranden. Detsamma torde gälla även beträffande skriftligt utrednings- material m.m. när det gäller det straffprocessuella förfarandet vid domstol under förundersökningsförfarandet rörande häktning, rese- förbud, kvarstad eller beslag, Inte heller i denna fråga är RB ut- trycklig i fråga om kommunikation av t.ex. häktningspromemorior. Det finns visserligen krav på att det ska hållas en domstolsför- handling, men inte krav på att handlingar, som åklagaren ger in till domstolen som underlag för sitt yrkande, ska delges den misstänkte (här bortses från vad som gäller i hovrätt efter överklagande av häktningsbeslut). Som nämnts i avsnitt 5.2 ska enligt artikel 6.1 i Europakonven- tionen var och en, vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom för brott, vara be- rättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol som upprättats enligt lag. Vidare gäller att var och en som blivit anklagad för brott har vissa minimirättigheter, bl.a. att utan dröjsmål och i detalj underrättas om innebörden av och grunden för anklagelsen mot honom (art- ikel 6.3 a), att få tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt för- svar (artikel 6.3 b), att försvara sig personligen eller genom rättegångs- biträde som han själv utsett (artikel 6.3 c), att förhöra eller låta för- höra vittnen som åberopas mot honom samt att själv få vittnen in- Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol kallade och förhörda under samma förhållanden som vittnen åbe- ropade mot honom (artikel 6.3 d). Dessa krav gäller alltså parallellt med RB:s reglering av förfarandet i tvistemål eller brottmål vid allmän domstol. Den grundläggande rättigheten i artikel 6.1 är rätten till en rätt- vis rättegång, ofta betecknad som rätten till en fair trial. Utmärk- ande för en rättvis rättegång är att parterna är likställda i processen och att proceduren inte gynnar den ene på den andres bekostnad. Principen om parternas likställdhet (equality of arms) gäller i både tvistemål och brottmål. Den kontradiktoriska principen (adversial procedure) har i ett nära samband med prin- cipen om parternas likställdhet, eftersom det kontradiktoriska för- farandet syftar till att garantera att båda parter i ett tvistemål eller brottmål får kännedom om allt material i processen, får tillfälle att framföra sina synpunkter på detta material samt har lika goda möj- ligheter att förhöra motpartens vittnen och åberopa egna vittnen eller annan bevisning och utföra sin talan i tvistemåls- eller brott- målsprocessen. Den kontradiktoriska principen innebär att en dom- stol inte får grunda sitt avgörande på annat material än sådant som båda parter haft tillfälle att yttra sig över (, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 3:e uppl. – s. 218). Det finns ett stort antal avgöranden från som rör frågor om huruvida det skett en kränkning av rätten till en rätt- vis rättegång genom brister i parternas likställdhet eller i förfaran- dets kontradiktion. I sin praxis har dock inte fastställt någon uppräkning av absoluta kriterier som måste vara uppfyllda för att en rättegång ska anses rättvis enligt artikel 6. En allmän princip vid domstolens bedömningen av om en kränkning skett är i stället att frågan bedöms mot bakgrund av hur rätte- gången i det enskilda fallet och i dess helhet tett sig, alltså först efter rättegångens slut. En defekt i ett tidigare skede av förfarandet kan ofta läkas i ett senare skede, t.ex. i en högre domstol, och där- med medföra att rättegången trots defekten är att anse som rättvis (dom i målet mot ). Genom praxis har emellertid klarlagts vikten av att båda parter, såväl i tvistemål som i brottmål, har samma till- gång till processmaterialet. har dock i några mål accepterat att tillgången till handlingarna i målet har begränsats till ombuden ifall sådana finns (dom i målet Kamasinski mot ). I ett fall, som rörde ett brottmål där Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol den tilltalade saknade försvarare, hade den tilltalade nekats aktinsyn eller tillgång till kopior av brottmålshandlingarna under anförande att enligt fransk rätt kunde endast en advokat får tillgång till brott- målsakten. , som poängterade brottsanklagades konventionsenliga rätt att försvara sig själva, fann denna ordning utgöra en kränkning av artikel 6.1. i förening med 6.3 (dom i målet Foucher mot ). Varje part måste få tillfälle att bemöta bevisning och argumen- tation från motparten eller från någon annan som tillför målet upp- gifter. En dom får alltså inte grundas på annat än sådant som varit föremål för ett kontradiktoriskt förfarande. Även processmaterial från andra än parterna måste kommuniceras med båda parterna. Domstolen har vidare uttalat att det inte spelar någon roll huruvida något icke kommunicerat material har haft betydelse för avgörandet eller inte; inte ens om det i avgörandet särskilt anmärkts att det aktuella materialet inte beaktats (dom i målet Kuopila mot och dom i målet m.fl. mot ). Enligt den svenska kommentaren finns det emellertid förmodligen en gräns innebärande att uppenbart irrelevanta inlagor eller dokument, närmast av nonsenskaraktär, inte behöver överlämnas till motparten (, s. 222). har dessutom i ett mål bedömt det utgöra en kränkning mot kravet på ett kontradiktoriskt förfarande (om än inte mot kravet på parternas likställdhet) att en överrätt i ett tvistemål underlät att med någon av parterna kommunicera underrättens skriftliga kommentarer till ett överklagande. Enligt är det nämligen varje parts sak att bedöma om något material i målet bör kommenteras av parten eller inte. Det kan anmärkas att underrättens kommentar bl.a. innehöll en rekommendation till överrätten att lämna överklag- andet utan bifall (dom i målet Niederöst-Huber mot ). När det gäller själva de nationella processreglerna måste de, en- ligt , vara sådana att parterna vet vilka frågor som prövas i en process och har möjlighet att yttra sig. Domstolen ska alltså inte lägga något annat till grund för avgörandet än de omstän- digheter som berörts under rättegången. I den meningen ska ett av- görande inte komma som en överraskning för någon av parterna. Det innebär att domstolen i vissa fall måste ge parterna tillfälle att yttra sig över en grund för avgörandet som de själva inte fört in i processen (, s. 219 f.). Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol Kravet på en rättvis rättegång enligt artikel 6 hindrar emellertid inte att mål avgörs efter det att en part, som kallats i vederbörlig ordning, valt att utebli från muntlig förhandling. Men även här kan det finnas undantag där större krav måste ställas på en domstols åtgärder, t.ex. genom att tillse att den uteblivnes intressen tillvara- tas av en försvarare (se dom i målet Vaudelle mot ). I vilken utsträckning som det ställs krav på kommunikation och kontradiktoriskt förfarande beträffande beslut under rättegång, processuella frågor eller liknande kan inte besvaras generellt. Enligt den svenska kommentaren gäller krav på ett kontradiktoriskt för- farande när det handlar om sådana procedurfrågor som uppkommer som ett naturligt led i en rättegång (, s. 149 f.). Beträffande förfarandet i domstol vid prövningar av häktnings- framställningar är också artikel 5 av intresse. Enligt den är det ett krav vid frihetsberövande på grund av brottsmisstanke att utan dröjsmål få frihetsberövandet (över-)prövat av domstol. Domstols- prövningen ska vara kontradiktorisk (, s. 124 f.). När det gäller rätten för häktade att ta del av aktmaterial har Europadom- stolen i ett fall ansett det vara en kränkning av artikel 5.4 att åklagare och domstol haft tillgång till aktmaterial som den miss- tänkte och dennes försvarare förvägrats tillgång till. Aktmaterialet hade tillmätts betydelse då domstolen förlängde frihetsberövandet. Enligt kunde utredningens behov i viss utsträck- ning tala för sekretess men domstolen uttalade att information som var väsentlig för häktningsfrågan ändå måste i lämplig form göras tillgänglig för försvararen (domar mål , Lietzow och Schöps; alla mot ). gäller 1995 som svensk lag. Enligt 2 kap. 23 § regeringsformen får lag eller annan föreskrift inte meddelas i strid mot åtagande på grund av konventionen. Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol 5.6Kollisionsbestämmelsen i 10 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen I 10 kap. 3 § OSL regleras konflikten mellan om sekretess och den rätt till insyn i mål och ärende som kan följa av andra bestämmelser om förfarande vid domstolar eller myndig- heter, t.ex. i RB, FPL eller förvaltningslagen (1986:223; i fortsätt- ningen FL). Bestämmelsen lyder som följer. Sekretess hindrar inte att en enskild eller en myndighet som är part i ett mål eller ärende hos domstol eller annan myndighet och som på grund av sin partsställning har rätt till insyn i handläggningen, tar del av en handling eller annat material i målet eller ärendet. En sådan hand- ling eller ett sådant material får dock inte lämnas ut till parten i den utsträckning det av hänsyn till allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att sekretessbelagd uppgift i materialet inte röjs. I sådana fall ska myndigheten på annat sätt lämna parten upplysning om vad materialet innehåller i den utsträckning det behövs för att parten ska kunna ta till vara sin rätt och det kan ske utan allvarlig skada för det intresse som sekretessen ska skydda. Sekretess hindrar aldrig att en part i mål eller ärende tar del av dom eller beslut i målet eller ärendet. Inte heller innebär sekretess begräns- ning i en parts rätt enligt att få del av alla omstän- digheter som läggs till grund för avgörande av mål eller ärende. Om det i lag finns bestämmelser som avviker från första eller andra stycket gäller de bestämmelserna. Av paragrafens ordalydelse följer att den som är part i mål eller ärende hos domstol eller annan myndighet under vissa förutsätt- ningar har en mera långtgående, kvalificerad rätt än andra att få ut hemliga handlingar och uppgifter. Enighet råder numera om att bestämmelsen i sig inte ger någon rätt för part till insyn utan att den rätten måste framgå av annan lagstiftning, t.ex. av RB, FPL eller FL, eller av allmänna rättsgrund- satser (se RÅ 2001 ref. 27 och prop. 2001/02:191 s. 68). Detta har också förtydligats i lagtexten i OSL jämfört med motsvarande bestäm- melse i 14 kap. 5 § SekrL genom att det numera anges att rätten till insyn ska följa av partsställningen, således inte ur den aktuella kolli- sionsbestämmelsen. Som framgått av genomgången i avsnitt 2.4, råder emellertid i flera avseenden delade meningar om bestämmel- sens rätta innebörd och tillämplighet i det straffprocessuella för- farandet. Förutom den i det nämnda avsnittet redovisade diskussionen Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol rörande bestämmelsens tillämplighet i fråga om den misstänktes insyn i förundersökningsmaterial har det förekommit delade meningar om innebörden av bestämmelsen i andra styckets andra mening om förhållandet mellan OSL:s och RB:s reglering när det gäller hemliga handlingar eller andra uppgifter som förekommer i allmänna dom- stolars mål och ärenden enligt RB. Även för förståelsen av denna problematik kan det underlätta med en redogörelse för kollisionsbestämmelsens tillkomsthistoria och motiv m.m. till den och dess föregångare i 39 § sekretesslag. Framtagandet av RB medförde följdlagstiftning och lagändringar som föreslogs av Processlagberedningen bl.a. sekretesslag. Enligt Processlagsberedningens motiv medförde visserligen RB:s förhandlingsprincip att parter ska kunna ta del av och yttra sig över allt som ska läggas till grund för domstolens avgörande; vilket i sin tur medför att hemliga handlingar kommer att bli kända även för parterna. Parters ovillkorliga rätt att få kännedom om de omstän- digheter som åberopas som bevis bör emellertid, menade bered- ningen, inte under alla förhållanden innebära en befogenhet att ut- bekomma hemliga handlingar, dvs. att få en handling utlämnad till sig. Beredningen föreslog mot den bakgrunden införandet av en ny bestämmelse i 39 § sekretesslag enligt vilken det skulle tillkomma domstolen eller myndigheten att pröva, om en hemlig handling skulle göras tillgänglig för part. Tanken var att begräns- ningen i parts rätt att utfå handlingar inte skulle innebära någon inskränkning i domstolens skyldighet enligt RB att vid förhandling eller annan handläggning låta part få kännedom om alla omstän- digheter som kan läggas till grund för domstolens avgörande. Bestämmelsen kom således att i första hand reglera i vad mån en part har en rätt att få en egen avskrift eller kopia av en handling som finns i ett mål eller ärende enligt RB eller något förvaltnings- förfarande. Enligt 39 § sekretesslag fanns en ovillkorlig rätt till ett eget exemplar bara i fråga om domar och beslut. När det gäller andra handlingar kunde rätten till ett eget exemplar förvägras en part alldeles oavsett om det var fråga om processmaterial i ett mål enligt RB eller någon annan handling, om ett sekretessintresse av synnerlig vikt krävde det. Utgjorde innehållet i handlingen process- Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol material, dvs. åberopades som bevis i en rättegång, var domstolen dock skyldig att vid förhandling eller annan handläggning låta parten få full kännedom om detta innehåll. Om utlämnande inte vägrades, kunde handlingen lämnas ut med straffsanktionerat förbehåll all- deles oavsett om handlingen utgjorde processmaterial eller inte. Bestämmelsen hade följande lydelse. Vad i denna lag stadgas länder ej till inskränkning i sökandes, klagandes eller andra parters rätt att i mål och ärenden hos domstol eller annan myndighet utbekomma dom, beslut och andra handlingar. Finnes av hänsyn till allmänna eller enskilda intressen vara av synner- lig vikt att innehållet i annan handling än dom eller beslut icke uppen- baras, må dock med stöd av stadgande i denna lag utlämnande av sådan handling till parten vägras; vid utlämnande skola erforderliga förbehåll göras. Vid förvaltningsrättsreform infördes förvaltnings- lag (1971:290) och FPL kollisionsbestämmelser såvitt avser annat material än allmänna handlingar. I dessa infördes även bestämmelser om att domstolen respektive myndigheten skulle, då utlämnande av handling eller annat material förvägrats en part, upplysa parten om innehållet i materialet i den mån det behövs för att parten skulle kunna ta tillvara sin rätt och det kunde ske utan allvarlig skada för sekretessintresset (jfr nuvarande 10 kap. 3 § första stycket OSL). Yppandeförbud skulle därvid vid behov kunna meddelas. När SekrL trädde 1981 ersatte den bl.a. sekretess- lag men fick ett väsentligen vidare tillämpningsområde då inte bara sekretess för allmänna handlingar reglerades i SekrL utan även sekretess för uppgifter i andra handlingar eller i annan form än i handlingar. Av propositionen till SekrL och dess kollisionsregel i 14 kap. 5 § framgår att någon saklig ändring av kollisionsregelns innebörd jämförd med dess tidigare motsvarighet i 39 § sekretesslag inte var avsedd frånsett det vidgade tillämpningsområdet (prop. 1979/89.2 Del A s. 333 f.). Nuvarande andra styckes andra mening om att sekretess inte innebär någon begränsning av parts rätt enligt RB att få del av alla omständigheter och bevis synes där- med närmast vara ett förtydligande av då redan gällande rätt såsom den framgick bl.a. av ovan nämnda förarbetsuttalanden. Skälet till förtydligandet synes ha varit regleringen förvaltningslag Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol (motsvarande 16 och 17 §§ i nu gällande FL) samt i 19 och 43 §§ FPL som innebär att avgörande enligt de där reglerade förfarandena i undantagsfall kan grundas på omständigheter som en part inte fått full kännedom om. Detta ville man i SekrL klart uttrycka inte skulle kunna vara fallet vid förfaranden enligt RB, eftersom en sådan begränsning i insynen skulle vara främmande för handläggningen vid allmän domstol. Dock påpekades att detta inte innebär att part i ett rättegångsbalksförfarande ska få till sig utlämnad handling varav omständigheterna framgår. Någon ändring i det avseendet borde inte komma i fråga framhölls i propositionen. Det kan slutligen nämnas att i samband med att SekrL antogs , så förändrades och förenklades bestämmelserna om aktinsyn och kommunikation förvaltningslag och i FPL genom införandet av fortfarande gällande hänvisningar till begränsningar som kan följa av numera 10 kap. 3 § OSL. 5.7Partsinsyn och kommunikationsplikt i annan reglering än I samband med förvaltningsreformen då förvaltningslag och FPL infördes påtalades i förarbetena att förvaltningsförfarandet till skillnad från förfarandet enligt RB inte bygger på någon för- handlingsprincip eller omedelbarhetsprincip som garanterar parten fullständig insyn i det material som läggs fram vid en huvudför- handling och som domstolen kan lägga till grund för sitt avgörande. Bland annat av det skälet ansågs det befogat att på förvaltnings- området införa dels allmänna bestämmelser om aktinsyn, som anger att part på eget initiativ har rätt att på begäran få del av material som tillförts ett mål eller ärende, dels allmänna huvudregler om kommu- nikationsplikt för myndigheten eller förvaltningsdomstolen avseende uppgifter som tillförts ett mål eller ärende av annan än parten själv med tillfälle för parten att yttra sig innan målet eller ärendet avgörs, se 16 och 17 §§ nuvarande FL, samt 18 och 43 §§ FPL (prop. 1971:30 s. 423 f.). Rätten till partsinsyn och myndigheters eller domstolars kommu- nikationsplikt är emellertid inte obegränsad. Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol Enligt 16 § FL gäller att part har rätt att ta del av det som tillförts ett ärende avseende myndighetsutövning mot någon enskild. Rätten att ta del av uppgifter gäller med de begränsningar som följer av 10 kap. 3 § OSL. När det gäller kommunikationsplikten anges i 17 § FL att ett ärende inte får avgöras utan att den som är sökande, klagande eller annan part har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom själv och han har haft tillfälle att yttra sig över den, om ärendet avser myndighetsutövning mot en- skild. Kommunikationsplikten omfattar allt utredningsmaterial oav- sett om det består av handlingar, muntliga upplysningar eller före- mål (och , Förvaltningslagen – med kommentarer, 2:a uppl., s. 190 f). Kommunikation behöver dock inte ske bl.a. om avgörandet inte går parten emot, om uppgiften saknar betydelse eller om kommunikation av någon annan anledning är uppenbart obehövlig, om det kan befaras att det annars skulle bli avsevärt svårare att genomföra ett beslut i ett ärende eller om avgörande i ärendet inte kan uppskjutas. Kommunikation behöver inte heller ske i vissa typer av närmare angivna ärenden, exempelvis ärenden rörande tjänstetillsättning. Kommunikationsplikten kan vidare i undantagsfall begränsas när det gäller uppgifter som omfattas av ett sekretessintresse av synnerlig vikt på sätt som framgår av kollisionsbestämmelsen i 10 kap. 3 § OSL. Enligt vad som uttryck- ligen anges i 17 § FL är det myndigheten som bestämmer om kom- munikation ska ske muntligt eller skriftligt. Även i FPL finns som sagts föreskrifter om rätt till insyn och kommunikationsplikt. I 43 § FPL stadgas att sökande, klagande eller annan part har rätt att ta del av det som tillförts ett mål. Denna rätt gäller med de begränsningar som följer av 10 kap. 3 § OSL.