sou · GYB387 · 2010-12-07 00:00:00 — Det skedde genom en Nuvarande ordning - skadeståndslagen m.m. förklaring varigenom man åtog sig att rätta sig efter domstolens slutliga dom i varje mål där är part (artikel 46 i Europa- konventionen). Det innebär att är bundet av domstolens tolkning av konventionen och att landet är skyldigt att betala de skadestånd som bestämt. Det svenska erkän- nandet har därefter förnyats och gäller utan begräns- ning i tiden. har 47 medlemsstater. Samtliga har tillträtt konventionen och accepterat den enskilda klagorätten, lik- som även domstolens jurisdiktion. Genom protokoll nr 11 blev detta för övrigt ett krav på nytillträdande medlemsstater i Europa- rådet. Bland medlemsstaterna återfinns alla de 27 stater som även är medlemmar i . ställning i övrigt i svensk rätt Det internationella övervakningssystemet som tillskapats genom är subsidiärt i förhållande till den nationella tillämpningen. Det innebär att de enskilda konventionsstaterna har det primära ansvaret för att rättigheterna i konventionen respek- teras. Det uttrycks i artikel 1 på det sättet att de höga fördrags- slutande parterna ska garantera var och en som befinner sig under deras jurisdiktion de fri- och rättigheter som anges i konventionen. Vidare ska enligt artikel 13 var och en vars fri- och rättigheter enligt konventionen har kränkts ha tillgång till ett effektivt rätts- medel inför en nationell myndighet och detta även om kränkningen förövats av någon under utövning av offentlig myndighet. Några särskilda överväganden angående frågan om Europakon- ventionens status i gjordes inte i samband med att konven- tionen ratificerades (jfr prop. Även om som stat var och är folkrättsligt förpliktat att lojalt fullgöra de åtaganden som följer av konventionen, utgjorde den inte en del av den svenska rättsordningen. Skälet till det var i sin tur s.k. dualistiska rättssystem. Det innebär att en internationell konvention måste införlivas i den interna rätten genom transformation eller inkorporation för att vara direkt tillämplig här i landet. Vid transformation ändras de interna reglerna så att de stämmer överens med konventionen i den mån det anses nödvändigt. Vid inkorporering stiftas däremot en särskild lag som anger att bestämmelserna i konventionen ska gälla i Nuvarande ordning - skadeståndslagen m.m. (då blir även den autentiska konventionstexten gällande som svensk lag). Successivt och allt oftare ställdes svenska domstolar inför frågan vilken betydelse bör tillmätas i rättstillämp- ningen. De principer som utvecklades innebar i huvudsak att svensk lag i så stor utsträckning som möjligt borde tolkas i överensstämmelse med konventionen, även om den inte var direkt tillämplig i svensk rätt (se , s. 34 med hänvisningar, se även NJA 1991 s. 188 och NJA 1992 s. 532). Genom inkorporeringen av i svensk rätt gäller och dess tilläggspro- tokoll som lag här i landet (se Fri- och rättighetskommitténs betänkande Fri- och rättighetsfrågor, SOU 1993:40, Del B – Inkorporering av , prop. 1993/94:117 och bet. 1993/94:KU24). Inkorporering skedde genom lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. upptogs i 2 kap. 23 § regeringsformen en särskild bestämmelse om att lag eller annan föreskrift inte får meddelas i strid med åtaganden på grund av (se m.fl., Grundlagarna, 2006, s. 183–187 med hänvisningar). Bestämmelsen riktar sig i första hand till lagstiftaren. Avsikten med dess införande var att markera den särskilda betydelse som konventionen har i svensk rätt. Såvitt avser de tolkningsfrågor som kan uppkomma i rättstillämpningen ges viss vägledning i för- arbetena. Med hänsyn till den betydelse hade i svensk rättspraxis redan tidigare innebar införandet av den nya lagen ingen dramatisk förändring. Efter hand har emellertid den omständigheten att konventionen blivit svensk lag ökat konven- tionens betydelse och genomslagskraft i svensk rätt. De svenska domstolarna, särskilt och Regeringsrätten, har i ökad utsträckning visat sig benägna att tillämpa inhemsk lag på ett sådant sätt att deras avgöranden inte riskerar att underkännas vid en eventuell domstolsprövning i . För att undvika detta har domstolarna tillmätt konventionen särskild betydelse i rätts- tillämpningen. Målen har ofta handlat om olika processuella rättigheter vid prövning av civila rättigheter och skyldigheter eller anklagelser för brott enligt artikel 6. En ofta uppkommande fråga har då varit om tvisten överhuvudtaget omfattas av artikel 6, särskilt i mål om rätts- Nuvarande ordning - skadeståndslagen m.m. prövning (se bl.a. RÅ 2006 ref. 65 och RÅ 2007 not 143, som rörde tjänstetillsättning) och skattetillägg (RÅ 2000 ref. 66). Som exempel på fall där de rättigheter som omfattas av artikeln har prövats kan nämnas rätten till domstolsprövning (se det tidi- gare nämnda fallet RÅ 1997 ref. 65 och RÅ 2001 ref. 56, båda fallen rörde överklagandeförbud) inför en oberoende och opartisk dom- stol. I NJA 2002 s. 288 ansågs vara en domstol i konventionens mening och detsamma har ansetts gälla i fråga om (se RÅ 2002 ref. 104). Andra mål har rört rätten till muntlig förhandling, särskilt i förvaltningsmål, men även i mål vid de allmänna domstolarna (se t.ex. RÅ 2002 ref. 23 respektive NJA 1999 s. 602), och rätten till rättegång inom skälig tid (NJA 2003 s. 414 och NJA 2005 s. 462, fallen behandlas mer utförligt i nästföljande avsnitt). Det nämnda fallet RÅ 1997 ref. 65 är för övrigt ett exempel på hur rättigheterna i får genomslag i svensk rätt genom tillämpning av unionsrätten. Även i fråga om andra rättigheter av skiftande slag har konven- tionen tillmätts stor betydelse, bl.a. religions- och yttrandefriheten enligt artiklarna 9 och 10. I NJA 2005 s. 805 och NJA 2006 s. 467 kom till olika slutsatser i frågan om en fällande dom för brottet hets mot folkgrupp innebar en konventionsenlig inskränkning av yttrandefriheten (se även NJA 2007 s. 805; angående de särskilda överväganden som krävs i brottmål, se NJA 2008 s. 946). Konventionen har också beaktats beträffande förbudet mot diskriminering i frågor som rör egendomsskyddet enligt artikel 14 och artikel 1 i första tilläggsprotokollet (RÅ 1997 ref. 6). Som ytterligare exempel kan nämnas skyldighet att enligt artikel 3 inte verkställa beslut om avvisning eller utvisning till ett land om utlänningen löper risk att utsättas för tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning i det landet eller inte är skyddad mot att sändas vidare till ett land där utlänningen löper sådan risk (se bl.a. MIG 2008:42, där något hinder emellertid inte ansågs föreligga mot att utlämna en person till enligt Dublinförordningen). åtaganden enligt artikel 3 har även prövats – och ansetts utgöra hinder – i mål om utlämning för brott (NJA 2007 s. 574). Nuvarande ordning - skadeståndslagen m.m. betydelse vid bedömning av det allmännas skadeståndsansvar För utredningens syften ska särskilt nämnas något om betydelsen av konventionen och av praxis i mål som rört skadeståndsskyldighet för det allmänna. De två mål som tas upp här avgjordes (de behandlas även i avsnitt 2.5.3 ovan). I NJA 2007 s. 862 var fråga om staten skulle åläggas skyldighet att betala skadestånd på grund av Regeringsrättens underlåtenhet att kommunicera en ansökan om rättsprövning innan den upphävde beslut om tillstånd för två bolag att bedriva bergtäkt m.m. Högsta domstolens majoritet fann att det inte förekommit skadeståndsgrundande fel eller försum- melse i den mening som avses i 3 kap. 2 § SkL. Minoriteten (två justitieråd) var av motsatt uppfattning. De fann att även om Rege- ringsrättens bedömning att kommunikation inte behövde ske inte var uppenbart oriktig, saknade denna omständighet betydelse när ett skadeståndsyrkande grundas på en försummelse som får antas ha innefattat en överträdelse av (i detta fall bestämmelserna om rätten till en rättvis rättegång i artikel 6). Utgången i målet har kritiserats i doktrinen (se bl.a. Warnling- Nerep, Juridisk 2007/08 s. 931 f. och Kleineman, Juridisk 2008/09 s. 546 f.). I NJA 2007 s. 891 prövades statens skadeståndsskyldighet enligt 3 kap. 2 § SkL utifrån den praxis som utvecklat i fråga om artikel 2 i konventionen (rätten till liv). Målet rörde närståendes yrkande om ersättning för sveda och värk på grund av att en häktad man hängt sig i sin cell i en livrem som inte hade fråntagits honom vid avvisitering efter en sjukhusvistelse. uttalade att frågan om det allmännas skadeståndsansvar bör bedömas i ljuset av de krav som ställer och att den svenska lagstiftningen ska tolkas fördragskonformt i den utsträckning som konventionen kan anses ge anledning till det. Det konstaterades att tillämpliga handlingsföreskrifter om behand- ling av frihetsberövade personer bl.a. har till syfte att undvika att frihetsberövade har tillgång till föremål som de kan använda för att skada sig själva i sina celler. verkade emellertid inte ha ansett att detta var tillräckligt för skadeståndsskyldighet. Beträffande Europakonven- tionen framhölls att uppställer vissa krav för skadestånd i sådana fall. Således krävs att myndigheterna visste eller Nuvarande ordning - skadeståndslagen m.m. borde ha vetat att det fanns en verklig och omedelbar risk att den intagne skulle försöka skada sig själv och att myndigheten trots det inte vidtagit de åtgärder som rimligen kunde förväntas av den för att förhindra att denna risk förverkligades. Eftersom kriminal- vården inte borde ha insett att det fanns en verklig och omedelbar risk för att den intagne skulle begå självmord fanns inte skäl att sanktionera statens försummelse med skadeståndsskyldighet. Principen om fördragskonform tolkning har även åberopats i andra fall. De rättsfall som berör frågan om rätten till effektivt rättsmedel och den därmed sammanhängande rätten till skadestånd i vissa fall vid överträdelser av redogörs för i nästa avsnitt. 2.10.2Särskilt om det allmännas skadeståndsansvar och rätten till ett effektivt rättsmedel Av stor vikt för utredningens syften är den praxis som har utveck- lats rörande frågan om det allmännas skyldighet att utge skadestånd – särskilt ideellt skadestånd – eller att på annat sätt kompensera den enskilde vid överträdelser av . En närliggande fråga, som har prövats av och besvarats jakande, är om även en kommun kan åläggas skadeståndsskyldighet för kränkningar av konventionen (NJA 2009 s. 463). Frågan om enskilda kan åläggas skadeståndsansvar gentemot andra enskilda vid överträdelser av – som besvarades nekande av i NJA 2007 s. 747 – berörs däremot inte i fram- ställningen (jfr avsnitt 1.3 ovan). Frågan om det allmännas skadeståndsskyldighet vid kränkningar av har kommit allt mer i fokus till följd av praxis angående staternas skyldigheter att till- handahålla ett effektivt rättsmedel vid kränkningar av de mänskliga rättigheterna enligt artikel 13 i konventionen. Denna praxis är i sin tur ett resultat av en ständigt ökande arbetsbörda hos domstolen. NJA 2003 s. 217 Målet rörde skadeståndsskyldighet för staten på grund av att mål om skattetillägg inte avgjorts inom skälig tid enligt artikel 6 § 1 i (sådana mål anses utgöra anklagelse för brott Nuvarande ordning - skadeståndslagen m.m. och omfattas därför av artikel 6, se domar i och Vulic respektive Janosevic, båda mot ). Käranden gjorde bl.a. gällande att staten genom fel eller försummelse ordnat domstolssystemet på ett sätt som medförde att skattemål inte kunde avgöras inom skälig tid. Talan avvisades av tingsrätten då den ansågs vara för ofullständig för att läggas till grund för rättegång. Hovrätten avslog överklagandet. delade inte underinstansernas bedömning och återförvisade målet till tingsrätten för fortsatt handläggning. Som skäl angavs att frågan om klaganden har rätt till skadestånd för den påstådda kränkningen av hans rättigheter enligt Europa- konventionen och vilka rättsregler som i så fall ska tillämpas är en fråga som rör själva saken. Den borde därför inte ha tagits upp som en fråga om rättegångshinder. Eftersom Högsta domstolens prövning bara rörde denna fråga, var det inte nödvändigt att ta ställning till om ekonomisk ersättning skulle kunna prövas på grundval av . Däremot gjordes flera uttalan- den om betydelsen av artikel 13 och innebörden av kravet på ett effektivt rättsmedel i övrigt enligt följande. Det underströks att bestämmelsen om rätten till tillgång till ett effektivt rättsmedel inför en nationell myndighet har haft stor aktualitet när det gäller överträdelser av artikel 6 § 1 rörande rätten till domstolsprövning inom skälig tid. Med hänvisning till Europa- domstolens dom i målet Kudla mot (dom ) konstaterade att artikel 13 numera ska förstås så att den garanterar ett effektivt rättsmedel inför en nationell myndighet med avseende på sådana överträdelser. Det rättsmedel som åsyftas behöver inte bestå i domstolsprövning eller ekonomisk gottgörelse. Det kan även innebära att utgången i ett brottmål påverkas till den tilltalades förmån eller att skattetillägg sätts ner eller faller bort vid oskäligt långa dröjsmål i handlägg- ningen. I vissa fall ansågs det emellertid vara nödvändigt att pröva frågan om ekonomisk ersättning för att uppfylla krav på ett effektivt rättsmedel, även om artikel 13 inte innehåller någon positiv bestämmelse om skyldighet att utge gottgörelse. Vid prövning av skadeståndstalan mot staten måste skadeståndslagen i den utsträckning det är möjligt tolkas fördragskonformt, vilket kan medföra att vissa begränsningar intagna i förarbeten, praxis eller doktrin inte kommer att kunna upprätthållas. Nuvarande ordning - skadeståndslagen m.m. NJA 2003 s. 414 Detta mål rörde inte skadeståndstalan mot staten, utan frågan om möjligheterna till straffnedsättning som gottgörelse för att en brottmålsrättegång inte hade hållits inom skälig tid (processen pågick ). Skälet till att fallet tas upp här är att gjorde vissa uttalanden om artikel 13 i Europakon- ventionen av betydelse för den praxis som senare utvecklats i fråga om rätten till ideellt skadestånd vid kränkningar av konventionen. Liksom i det tidigare fallet NJA 2003 s. 217 pekade särskilt på de förpliktelser konventionsstaterna har att tillhandahålla ett effektivt nationellt rättsmedel för prövning av påstådda kränkningar av rätten till rättegång inom skälig tid. Med hänvisning till praxis underströks att kompen- sationen i brottmål kan bestå i att utgången i målet påverkas till den tilltalades förmån. Det noterades emellertid att det måste framgå att syftet varit att kompensera för tidsutdräkten, att kompensation måste ha varit av väsentlig betydelse för påföljden och att det skett på ett tydligt och mätbart sätt. fann att fördröjningarna varit av sådan betydande omfattning att de innebar en kränkning av den tilltalades rättigheter enligt artikel 6. Han var därför berättigad till gottgörelse i form av ett lägre fängelsestraff än han annars skulle ha dömts till. NJA 2005 s. 462 Målet rörde frågan om en persons (P.L.) rätt till skadestånd av staten för att brottsmisstankar mot honom inte prövats i rättegång inom skälig tid (se även avsnitt 2.5.3 ovan). Handläggningen av brottmålet hade pågått räknat från det att P.L. kallades till polisförhör på grund av misstanke om ekonomisk brottslighet och till dess att tingsrättens friande dom vann laga kraft. I sin efterföljande skadeståndstalan mot staten gjorde P.L. gällande att hade vållat honom skada genom fel och försummelse vid myndighetsutövning, vilket medförde skyldighet att utge skadestånd för staten. Felet och försummelsen bestod bl.a. i att inte medverkat till att anklagelserna mot honom blev prövade inom skälig tid enligt artikel 6 § 1 i . yrkade ersättning för ren förmögenhetsskada i form av inkomstförlust enligt 3 kap. 2 § SkL Nuvarande ordning - skadeståndslagen m.m. och ideellt skadestånd enligt grunderna för förutvarande 1 kap. 3 § SkL eller med konventionen direkt som grund. Tingsrätten noterade att det bl.a. funnits flera av inaktivitet vid handläggningen hos och fann att rätten till rättegång inom skälig tid enligt artikel 6 hade kränkts. tillerkändes ideellt skadestånd med med direkt tillämpning av konventionen. De övriga yrkandena ogillades. De högre instanserna fann också att P.L:s rätt att få anklagelserna mot honom prövade i en rättegång inom skälig tid hade kränkts och att ideellt skadestånd skulle utgå med samma belopp som tingsrätten hade dömt ut. Den av hovrätten utdömda ersättningen för in- komstförlust sänktes emellertid av . I sin moti- vering uttalade följande. Såvitt avser frågan om konventionens krav på rättsmedel vid kränkningar påpekades att artikel 41 i om att domstolen kan tillerkänna en klagande skälig gottgörelse vid brott mot konventionen eller något av dess tilläggsprotokoll bara gäller och inte den nationella domstolen. Avseende de nationella regleringarna är i stället artikel 13 av betydelse. Artikeln innefattar emellertid bara en förpliktelse för staten att tillhanda- hålla rättsmedel i enlighet med resonemanget i målet Kudla. Den ger inte i sig medborgarna någon omedelbar rätt till gottgörelse, även om konventionen utgör svensk lag (jfr nämnda NJA 2003 s. 217 och det tidigare omtalade fallet NJA 2004 s. 662 om statens skadeståndsskyldighet vid överträdelser av unionsrätten, se avsnitt 2.6.1 ovan). Vidare underströks att ett rättsmedel kan utformas på olika sätt och att kränkning av rätten till rättegång inom skälig tid i ett brottmål kan gottgöras i form av lindrigare påföljd (jfr NJA 2003 s. 414 ovan). friats från brottsmisstankarna var det inte möjligt att kompensera honom för den långa handläggnings- tiden genom straffnedsättning. I stället uppkom frågan om ekono- misk kompensation. fann att den i första hand skulle prövas enligt bestämmelserna om det allmännas skadestånds- ansvar i skadeståndslagen och upprepade sin tidigare ståndpunkt att bestämmelserna ska tolkas fördragskonformt i den utsträckning ger anledning till det (jfr NJA 2003 s. 217). gick därefter igenom förutsättningarna för skadestånd enligt 3 kap. 2 § SkL (se avsnitt 2.5 ovan). Det konsta- terades att staten kan bli skadeståndsskyldig för förmögenhets- skada som orsakats av oacceptabla dröjsmål, inklusive dröjsmål Nuvarande ordning - skadeståndslagen m.m. som innefattar en kränkning av krav på prövning inom skälig tid. Vidare konstaterades att fel och försum- melse kan föreligga vid ett antal mindre förbiseenden hos flera tjänstemän. Detsamma gäller i fall där summan av perioder av inaktivitet i handläggningen medför en oacceptabelt lång handlägg- ningstid eller när det i fråga om dröjsmål inte går att direkt peka ut vem som har varit oaktsam i det enskilda fallet. Inte heller krävs något kvalificerat vållande. fann att dröjsmålet i huvudsak kunde hän- föras till interna förhållanden inom och att P.L. hade styrkt ett orsakssamband mellan dröjsmålet och skadan på ett sätt som berättigade honom till ersättning för inkomst- förlust. Liksom vid konkurrerande skadeorsaker skulle ersättningen emellertid jämkas då skadan även var en följd av omständigheter som staten inte ansvarade för. tillerkändes således ersättning för inkomstförlust motsvarande den tvåårstid som dröjsmålet kunde anses ha pågått och den övergångstid som därefter ansågs nödvändig för att kunna återgå till normalt arbetsliv. Någon ytterligare ersättning för vad som betecknar som loss of opportunities eller förlust av möjligheter ansågs därutöver inte vara nödvändig. Såvitt avser frågan om ideell skada, noterade att ersättning för sådan skada utan samband med person- eller sakskada bara kan utgå när den skadelidande utsatts för brott mot sin person, frihet, frid eller ära (se förutvarande 1 kap. 3 § SkL, numera 2 kap. 3 § SkL). Tjänstefel kunde i och för sig anses utgöra sådant brott om det framstår som en allvarlig kränkning av en viss person. Eftersom någon sådan kränkning som kan knytas till ett brott inte hade visats kunde ersättning för ideell skada inte omedel- bart grundas på skadeståndslagen. noterade att normalt dömer ut ersättning för renodlad ideell skada (non-pecuniary damage), vid kränkningar av rätten till rättegång inom skälig tid enligt artikel 6. Vidare noterades att enligt artikel 13 är skyldigt att till- handahålla ett effektivt nationellt rättsmedel för att förebygga eller kompensera sådana kränkningar. Även om dessa krav kunde anses tillgodosedda genom möjligheten att få ersättning för inkomst- förlust, konstaterades att det inte alltid fanns grund för att utge sådan ersättning. I situationer där något annat rättsmedel inte var tillgängligt skulle den skadelidande därmed ställas utan rättsmedel, vilket kunde innebära ett konventionsbrott. Nuvarande ordning - skadeståndslagen m.m. Därefter noterades att svensk rätt intagit en restriktiv attityd till möjligheten att utdöma ett rent ideellt skadestånd på grund av handlingar som innefattat en kränkning av någon annans rättig- heter eller intressen och att detta fordrar särskilt lagstöd (jfr avsnitt 2.8.1 ovan). Med hänvisning till domen i målet Kudla och sitt tidigare resonemang om skyldigheten att beakta kränkningar av rätten till rättegång inom skälig tid vid bestämmande av påföljd i brottmål (se NJA 2003 s. 414), fann att över- vägande skäl talade för att ideellt skadestånd skulle kunna dömas ut även av svensk domstol. Vid prövningen av ett sådant anspråk var praxis en naturlig utgångspunkt, även om det inte finns någon skyldighet enligt konventionen att exakt följa denna. Sammanfattningsvis fann att ersättning för ideell skada skulle utgå, trots att P.L. även fick ersättning för inkomst- förlust. NJA 2007 s. 295 I detta mål utvidgade den princip för utdömande av ideellt skadestånd vid konventionskränkningar som slogs fast rättsfall till att avse rätten till frihet och säkerhet i artikel 5 i . I talan mot staten gjorde käranden (B.H.S.) gällande att han lidit allvarliga psykiska men av att ha suttit 16 månader i häkte med fulla restriktioner innan han fick sin sak prövad i domstol. Detta stred mot artikel 5 § 3 i . Skadestånd på grund av den långa häktningstiden skulle därför utgå enligt artikel 5 § 5 i konventionen, som föreskriver att den som berövats friheten i strid med artikel 5 har rätt till skadestånd. Han påstod även att staten inte beaktat proportionalitetsprincipen såsom den borde ha gjort. Vidare åberopades 5 § lagen om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (jfr avsnitt 2.9.2 ovan). Efter samråd med parterna beslutade tingsrätten att hänskjuta frågan om konventionens direkta tillämplighet till Högsta dom- stolen. Den fråga som skulle besvaras var om svensk domstol kan döma ut skadestånd direkt på grundval av artikel 5 § 5 i konven- tionen för det fall skadeståndslagen och lagen om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder inte skulle medge att Nuvarande ordning - skadeståndslagen m.m. ersättning utgår fullt ut enligt konventionens principer. besvarade frågan i huvudsak enligt följande resonemang. Först och främst underströks vikten av att den enskilde inte ställs utan rättsmedel enligt artikel 13 i och att övervägande skäl talar för att ideellt skadestånd även skulle kunna dömas ut av svensk domstol (jfr NJA 2005 s. 462). Därefter konstaterades att artikel 5 § 5 i konventionen, liksom artikel 13, är utformad som en förpliktelse för medlemsstaterna och att den stat som inte tillförsäkrar den drabbade en rätt till skadestånd bryter mot konventionen. Precis som i fråga om artikel 13 betonades att artikel 5 § 5 inte i sig ger medborgarna någon omedelbar rätt till skadestånd, även om konventionen utgör svensk lag. Den princip om rätt till skadestånd som lades fast rättsfall beträffande rätten till rättegång inom skälig tid måste emellertid gälla även beträffande rättigheterna i artikel 5, som uttryckligen föreskriver en rätt till skadestånd. B.H.S:s rätt till skadestånd på grund av brott mot artikel 5 skulle i första hand prövas enligt skadeståndslagen och lagen om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder.