sou · GXB396 · 2010-01-01 00:00:00 — En annan väg kunde vara att, som Skadeståndskollegiet föreslår, införa regler i trafikskadelagen om skyldighet för försäkringsbolag att ersätta ifrågavarande kostnader. Det finns dock skäl som talar emot en sådan reglering. Ersättning vid trafikskada har av lag- stiftaren ansetts vara en så viktig fråga att den ska hanteras inom ramen för en lagreglerad obligatorisk försäkring. Frågan om rätt till ersättning för ombudskostnader är emellertid inte en sådan angelägenhet som behöver samma lagskydd som själva rätten till skadeersättningen. I stället bör ombudsersättningen ses som en villkorsfråga. Mot den bakgrunden ifrågasätter utredningen det lämpliga i att genom lagstiftning ålägga försäkringsbolag att utge ersättning för ombudskostnader. Sammanfattningsvis anser utredningen att rätt till ersättning för ombudskostnader inte ska lagregleras. Staten och dess myndigheter äger ett stort antal fordon men staten är inte skyldig att hålla trafikförsäkring. Sådan skyldighet åvilar inte heller andra beträffande vissa fordon som nyttjas inom totalför- svaret eller av Försvarsmakten. (Se 3 § trafikskadelagen.) Vidare har regeringen med stöd av 4 § trafikskadelagen föreskrivit undantag från trafikförsäkringsplikt beträffande fordon som tillhör vissa främmande stater, 9 § trafikförsäkringsförordningen. I dessa fall svarar staten för den trafikskadeersättning som skulle ha utgått, om försäkring hade funnits, 15 § trafikskadelagen. När nu ersättningen för inkomstförlust till följd av trafikskador i sin helhet skall ersättas ur trafikförsäkringen, uppkommer frågan om staten på motsvarande sätt bör ersätta hela inkomstförlusten i de fall där staten svarar för trafikskadeersättningen. Kammarkollegiet har av statsmakterna fått i uppdrag att driva ett försäkringssystem inom staten. Syftet är att erbjuda myndigheterna under regeringen möjlighet att teckna de försäkringar de behöver eller är skyldiga att hålla. Den bärande principen är att det är eko- nomiskt mer fördelaktigt för staten som koncern att inom koncernen behålla de risker man har finansiell förmåga att bära än att de myndigheter som ingår i koncernen köper externa försäk- ringar. Det statliga försäkringssystemet grundar sig på förordningen (1995:1300) om statliga myndigheters riskhantering. Av förord- ningen framgår att myndigheterna får träffa överenskommelse med Statens fordon SOU 2009:96 Kammarkollegiet om att kollegiet skall överta myndighetens risker i ekonomiskt avseende och dess ansvar för skadereglering. Vidare föreskrivs att en myndighet inte hos ett enskilt försäkringsbolag får teckna eller låta teckna försäkring för statens egendom, ansvarighet eller i övrigt för skador som staten skall ersätta. Av förordningen (1995:1301) om handläggning av skadestånds- anspråk mot staten framgår att Kammarkollegiet ansvarar för regleringen av skador som täcks av försäkring i det statliga försäk- ringssystemet samt för handläggningen av anspråk på ersättning för personskada även när sådan försäkring saknas. Det statliga försäkringssystemet finansieras med försäkrings- som myndigheterna betalar till Kammarkollegiet. Kollegiet disponerar dessutom en kreditram på i Riks- gäldskontoret. Kreditramen är avsedd att finansiera enstaka stora skador eller tillfälliga anhopningar av skador. Ett utnyttjande av kreditramen skall återbetalas inom ramen för försäkringssystemet. För att stimulera myndigheternas skadeförebyggande arbete innehåller de flesta statliga försäkringsprodukter en premie- justeringsklausul. Premiejustering i trafikförsäkringen görs där myndighetens årspremie överstiger . av summan av de senaste tre årens premie jämförs med summan av de högre än premien, höjs nästa års premie med Är skadekostnaden lägre, sänks nästa års premie med 10 procent.1 Kammarkollegiet har funnit att kostnaderna för det statliga för- säkringssystemet avseende statens trafikförsäkringar står sig väl i jämförelse med motsvarande kostnader för de privata trafikförsäk- ringsbolagen. Tänkbara förklaringar är att förarna av de statliga fordonen ofta kör i tjänsten (arbetsskador) och att Kammar- kollegiet har lägre kostnader för sin administration. Samtliga fordonsägande statliga myndigheter har valt att teckna trafikförsäkring hos Kammarkollegiet; de har alltså överlåtit på kollegiet att fullgöra statens skyldigheter enligt 15 § trafikskade- lagen för myndighetens fordon. Trafikförsäkringen är en sam- lingsförsäkring, vilket innebär att den gäller för 1 : Rätten till ersättning från det statliga försäkringssystemet 2007, s. 2 ff. försäkringstagarens (myndighetens) samtliga motordrivna fordon som omfattas av trafikskadelagen, såväl registrerade som oregist- rerade sådana. För försvarsmakten gäller den också för inhyrda oförsäkrade sådana fordon. I enlighet med trafikskadelagen ersätter försäkringen person- skador på föraren och passagerare i det försäkrade fordonet samt personskador och sakskador som det försäkrade fordonet orsakar i omgivningen. I samband med kollision med ett trafikförsäkringspliktigt fordon skall dock samtliga skador slutligen ersättas av trafikförsäk- ringen för det fordon vars förare bedöms ha vållat kollisionen. I vissa fall kan vållandet vara delat. Trafikskadeersättning betalas enligt 8–14 §§ trafikskadelagen. Kammarkollegiet reglerar de skador som statliga fordon ger upp- hov till i princip på samma sätt som privata trafikförsäkringsbolag, dvs. på skadeståndsrättslig grund, se 8–14 §§ trafikskadelagen och förordningen (1976:472) om statliga myndigheters tillämpning av trafikskadelagen samt 4 § 3 förordningen (1995:1301) om hand- läggning av skadeståndsanspråk mot staten. En personskada anmäls oftast till Kammarkollegiet av den för- säkrade myndighetens fordonsredogörare jämte den person som körde fordonet vid skadetillfället. Anmälan kan även komma från en skadad tredje man eller från polisen i form av trafikmålsanteck- ningar. En skadad tredje man kan genom vägtrafikregistret få uppgift om vilket bolag som har försäkrat ett visst fordon. Om det är fråga om ett statligt fordon, anges att det är Kammarkollegiet som är trafikförsäkringsgivare. får Kammarkollegiet känne- dom om en trafikolycka genom en förfrågan från Försäkring om en viss skadehändelse kan rubriceras som skada till följd av trafik, t.ex. en klämd hand i en bildörr. Det förekommer också att kollegiet får en kopia av arbetsskadeanmälan från t.ex. den skadade, arbetsgivaren eller . Normalt används samma skadeanmälningsblankett som hos de privata trafikförsäkrings- bolagen. De flesta skadeärenden är klara i den meningen att parterna är överens om orsaken till de aktuella besvären. För att samband skall kunna bedömas krävs i alla personskadefall ett medicinskt underlag varav framgår hälsotillståndet såväl före som efter den aktuella trafikolyckan. Detta är särskilt viktigt i de fall som inte är klara. I likhet med privata trafikförsäkringsbolag behöver Kammarkollegiet en fullmakt från den skadelidande för att kunna inhämta sådant underlag. Kammarkollegiet har som medicinska rådgivare fyra ortopeder, fyra neurologer, två eller tre psykiatriker och en öron-, näs- och halsspecialist, en ögonspecialist samt en tandläkare. De bedriver sin dagliga verksamhet runt om i landet på olika sjukhus och vårdin- rättningar. Merparten av de skadade godtar rådgivarnas bedöm- ningar. Vid oenighet kan kollegiet inhämta en s.k. second opinion från en annan medicinsk rådgivare. I vissa fall inhämtas flera utlåtanden från medicinska rådgivare. Vid fortsatt oenighet kan frågan prövas av och i sista hand i allmän domstol. De flesta som skadas i trafik med statens fordon gör det under tjänsteutövning. Dessa fall prövas som arbetsskador eller enligt lagen om statligt personskadeskydd. Kammarkollegiet avvaktar då bedömning om vilken restarbets- förmåga den skadade har efter trafikolyckan. Kollegiet gör alltid en egen bedömning av medicinsk invaliditet, arbetsoförmåga och inkomstunderlag. Kammarkollegiet köper inte livräntor på försäkringsmarknaden utan betalar ersättningarna för inkomstförlust i sitt eget system. Kammarkollegiet har elva personskadereglerare, varav fem handlägger personskador i följd av trafik. Om den skadade inte godtar ett ersättningsbesked som skaderegleraren lämnar, kan sek- tionschefen på begäran ompröva frågan. I ärendet skall vidare, på den skadades begäran och om den handläggande myndigheten inte finner det uppenbart obehövligt, höras, se 12 § förordningen om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten. Om den skadade inte är nöjd med nämndens beslut kan han/hon väcka talan vid allmän domstol. Det sker i några fall , främst i tvister om samband. Om den som drabbas av skada får ersättning av Kammar- kollegiet, betalar kollegiet också nödvändiga och skäliga ombuds- kostnader som den skadelidande har haft vid skaderegling utom rätta för att kunna tillvarata sin rätt. Ersättning för ombudsarvode lämnas för skälig tidsåtgång och högst enligt den av regeringen SOU 2009:96 Statens fordon fastställda timkostnadsnormen för ersättning åt ett rättshjälps- biträde. Enligt 11 § i förordningen är Kammarkollegiet skyldigt att begära yttrande från , även om den skadade inte begär det, när det är fråga om 1.ersättning för inkomstförlust under invaliditetstid, om den medi- cinska invaliditeten uppgår till eller den årliga förlusten beräknas uppgå till minst ett halvt basbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring, 2.ersättning under invaliditetstid för kostnader eller för ideell skada i fall med sådan medicinsk invaliditetsgrad som avses under 1, 3.ersättning för förlust av underhåll, eller 4.omprövning av livränta eller engångsbelopp enligt 5 kap. 5 § skadeståndslagen. Därutöver skall Kammarkollegiet begära yttrande från nämnden i ärenden av principiell natur. Som nämnts skall nämnden normalt också höras, om den skadelidande begär det. I nämnden prövas omkring 40 ärenden . Nämndens leda- möter är jurister med domarerfarenhet. I nämnden finns också sak- kunniga ledamöter, som är föredragande och har stor erfarenhet av skaderegleringsarbete inom försäkringsbolag. Ledamöter och sak- kunniga utses av regeringen. Skador orsakade av statliga motorfordon utanför Kammarkollegiet reglerar med tillämpning av trafikskadelagen skador som i följd av trafik med svenskregistrerade statliga fordon har uppkommit i hela världen på föraren, passagerare i fordonet och skadade personer utanför fordonet, om dessa är svenska med- borgare eller har sitt hemvist i . Om skadan har inträffat i ett annat EES-land eller i ett land inom Gröna kort-systemets område, betalar Kammarkollegiet även ersättning som skulle ha lämnats med stöd av den i landet gällande lagstiftningen. borgares skador regleras utifrån skadelandets regler och med stöd av praxis beträffande ersättningsnivåer från skadelandets Gröna kort-byrå. Kammarkollegiet är inte skyldigt att utse skaderegleringsrepre- sentanter enligt 27 § trafikskadelagen och EG:s fjärde motor- fordonsförsäkringsdirektiv, vilket innebär att en person som skadas av ett svenskt statligt fordon utomlands i stället måste ta kontakt med motsvarighet i utlandet (Gröna kort-byrån) för att få till stånd en skadereglering. Byrån återkräver kostnaden från Kammarkollegiet, om det svenska statliga fordonet var vållande. Den statliga trafikförsäkringen omfattar omkring 50 000 motor- fordon varav omkring 30 000 är militärregistrerade. Det kommer in 500–600 trafikskadeärenden med personskador till Kammar- kollegiet . I av dessa förekommer krav på ersättning för inkomstförlust. Kammarkollegiet betalade skattepliktig ersättning för inkomstförlust med i de skador som staten svarade för. Därutöver betalas i livränta för inkomstförlust . Kammarkollegiet hade per reservsatt för egna personskador och för andra trafikförsäkringsbolags regressfordringar där staten står som slutlig betalare. Kostnader och intäkter för fordonsförsäkring Nedanstående tabell visar fordonsförsäkringens totala intäkter och kostnader i tusental kronor per för sakskador och personskador. SOU 2009:96 Statens fordon Utredningens bedömning: Statens fordon bör omfattas av det nya systemet med ett utvidgat ansvar för trafikskadades inkomstförlust. Personer som omfattas av lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd bör även i fortsättningen ha rätt till ersätt- ning enligt den lagen vid trafikskador. Enligt utredningens direktiv är det grundläggande syftet med att låta trafikförsäkringen få hela ansvaret för att ersätta inkomstför- lust vid trafikskador att riskerna för och effekterna av trafikskador skall minska. I direktiven framhålls som ett avgörande hinder för effektiviteten i det nuvarande systemet att ansvaret delas mellan de privata försäkringsbolagen, arbetsgivaren och socialförsäkringen, vilket får till följd att den som står för kostnaderna inte alltid fattar beslut om åtgärderna. Samordningsproblem och administrativa processer förlänger också skaderegleringen. Ett annat problem med dagens trafikförsäkring är enligt direktiven att kostnaderna för skador i trafiken inte lyfts fram i sin helhet. En del av detta pro- blem är den bristande kopplingen mellan risken för trafikskada och avgiftens eller premiens storlek. Endast i försäkringsbolagens del innebär högre risk en högre premie. Avgifter och skatter till socialförsäkringen samt sjuk- och hälsovården påverkas inte av den enskildes risker att skadas i trafiken. Den syn som sålunda redovisas i direktiven har sin giltighet även när det gäller ersättningsansvaret för statens fordon. Genom att låta trafikskadeersättningen omfatta hela inkomstförlusten åstad- kommer man den eftersträvade samordningen även på det statliga området. Som har framgått i det föregående bedriver Kammarkol- legiet verksamheten i samma former som ett försäkringsbolag. Det system som utredningen föreslår beträffande privata försäkrings- bolag bör i huvudsak kunna fungera även på Kammarkollegiets för- säkringsverksamhet. Om staten hålls utanför det nya system som skall gälla för trafikförsäkringen, kommer Kammarkollegiet – liksom nu – att betala endast en del av en inkomstförlust, nämligen den del som överstiger vad som ersätts av enligt de allmänna reglerna. Denna olikhet för med sig konsekvenser som kan ifråga- sättas. En ordning där statens ansvar för trafikskadeersättning inte omfattar hela ersättningen för inkomstförlust, medan däremot den privata trafikförsäkringen gör det, är diskutabel från konkurrens- synpunkt. Statliga myndigheter som bedriver verksamhet innefattande användning av fordon får nämligen då lägre kostnader för sina fordon än eventuella konkurrerande privata företag. Det kan också uppstå skevheter i regressituationer. När Kam- markollegiet har betalat trafikskadeersättning och kollegiet skall återkräva det utbetalade beloppet av ett försäkringsbolag som slutligen skall stå för ersättningen, omfattar kravet endast en mindre del av den totala inkomstförlusten. Däremot kan ett privat försäkringsbolag, i motsvarande situation där staten slutligen skall stå för ersättningen, kräva Kammarkollegiet på den totala inkomstförlusten, som bolaget har ersatt. En sådan skevhet uppstår inte om även den trafikskadeersättning som staten skall betala omfattar den totala inkomstförlusten. Företrädare för Kammarkollegiet har vid diskussioner med utred- ningen förordat att den nya ordningen skall tillämpas även på statens fordon, dvs. att trafikskadeersättningen skall omfatta hela inkomstförlusten även i sådana fall där statens fordon har varit inblandade i trafikolyckor och staten skall svara för ersättningen. De har emellertid pekat på vissa konsekvenser av en sådan ordning. Kammarkollegiet kommer att behöva betala ersättning för inkomstförlust efter det att arbetsgivarens sjuklöne- period har gått ut, vilket är tidigare än . Det kommer att krävas en större bemanning som varje arbetsdag skall kunna ta emot skadeanmälningar och krav på ersättning för inkomstförlust. Den nuvarande organisationen för utbetalning av löner kommer antagligen att behöva förstärkas. Kammarkollegiet kommer att behöva anpassa organisationen och det tekniska stödet. I det nuvarande systemet avvaktar Kammarkollegiet Försäk- ringskassans bedömning av den skadades restarbetsförmåga efter en trafikolycka. I det nya utvidgade systemet kommer Kammar- kollegiet att behöva göra egna bedömningar av arbetsförmågan på ett tidigare stadium av skaderegleringen än i nuvarande system. har Kammarkollegiet inget behov av att erbjuda rehabili- tering i egen regi. Man hänvisar till och den skadades egen arbetsgivare, med vilka Kammarkollegiet skall sam- arbeta i syfte att få tillbaka den skadade i arbete. I framtidens utvidgade system måste Kammarkollegiet bygga upp en egen orga- nisation för rehabiliteringsfrågor. Kostnaderna för inkomstförlust kommer att öka högst betydlig i ett utvidgat system. Det kan befaras att det kommer att bli fler processer i allmän domstol. Frågan om ersättning för inkomstförlust är den ersätt- ningsfråga som oftast föranleder rättegång. De flesta av de konsekvenser som Kammarkollegiet har pekat på är enligt utredningens uppfattning sådana som uppkommer även för privata försäkringsbolag. Den syn på nämnda konsekvenser som utredningen har redovisat gör sig gällande även beträffande statens ansvar. Garanterade ersättningsunderlag för värnpliktiga m.fl. En särskild fråga är emellertid beräkning av ersättning för dem som omfattas av lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd, dvs. totalförsvarspliktiga och medverkande i räddningstjänst samt personer som är föremål för åtgärder i kriminalvården eller för administrativa frihetsberövanden. Enligt 12 § har vid beräkning av ersättning enligt den lagen en totalförsvarspliktig rätt till ett sjuk- penningunderlag om minst fyra prisbasbelopp för tid , fyra och ett halvt prisbasbelopp och fem prisbasbelopp från och med . Ett garanterat livränte- underlag för denna kategori utgör minst sju basbelopp. Även vissa av de ovan angivna kategorierna som är föremål för tvångsåtgärder har rätt till ett minsta livränteunderlag. En totalförsvarspliktig har också, enligt 13 § samma lag, rätt till en särskild sjukpenning om han efter skyddstiden är arbetsoförmögen på grund av sjukdom som han ådrog sig under den tiden. Den särskilda sjukpenningen beräknas på samma underlag som sjukpenning enligt 12 §. Några sådana miniminivåer som här beskrivits finns inte i skadestånds- rätten. Där ersätts faktisk inkomstförlust, vilket kan innebära en lägre ersättning än som följer av de nämnda miniminivåerna. Utredningen har i avsnitt 7.7.4 beträffande garantiersättning funnit att systematiska skäl talar starkt emot att det för trafikför- säkringen föreslås motsvarande garantiskydd som gäller inom socialförsäkringen. Garantiersättningen saknar nämligen den grundläggande skadeståndsrättsliga karaktären av ersättning för skadebetingad ekonomisk förlust. I stället bör det sociala skydds- nät som garantinivåerna utgör även fortsättningsvis vara ett statligt åtagande. Samma synsätt bör gälla här, dvs. garantinivåerna i det statliga personskadeskyddet bör inte överföras till trafikskadeersättningen. När det gäller unga värnpliktiga som skadar sig under tjänst- göringen ska de garanterade nivåerna ses i ljuset av att personskade- skyddet, i likhet med arbetsskadeförsäkringen, vid bestämmande av ersättning för inkomstförlust inte kan kompensera för en sannolik framtida inkomstförlust. En ung värnpliktig har sällan någon sjuk- penninggrundande inkomst att beräkna ersättning på och de ifråga- varande försäkringarna kompenserar inte för en trolig inkomstut- veckling. Den unge skulle därvid för framtiden få en mycket låg kompensationsnivå, trots att han skadat sig i tjänsten, för så vitt det inte handlar om en trafikskada. Vid beräkning av skadeståndsmässig ersättning för inkomst- förlust kan man däremot göra antaganden om framtida inkomstut- veckling som oskadad. Det sagda innebär att, om värnpliktiga ska ingå i det nya systemet för trafikskador och inga särskilda regler införs, de initialt antagligen kommer att få en sämre ersättning än vad garanti- nivåerna ger . får de emellertid i flertalet fall en SOU 2009:96 Statens fordon kompensationsnivå som motsvarar vad de skulle få enligt nuvarande regler. Enligt utredningens direktiv får ett övertagande av ansvaret för skadades inkomstförlust inte innebära ett sämre skydd än enligt nuvarande regler. Det finns dessutom en tradition i att den som tjänstgör i försvaret av landet ska åtnjuta ett särskilt skydd om han därvid skadar sig. Dessa förhållanden talar för att de som omfattas av det statliga personskadeskyddet alltjämt ska få sin ersättning enligt nu gällande regler. Sammanfattningsvis anser utredningen att statens fordon bör omfattas av de nya reglerna för trafikförsäkringen. Dock bör ersättning till dem som omfattas av lagen om statligt personskade- skydd även fortsättningsvis omfattas av den lagens ersättningsbe- stämmelser. Någon lagändring synes inte vara erforderlig.