sou · GYB383 · 2010-11-18 00:00:00 — Om man väljer att bygga upp en organisation där några utvalda lärare utbildas till piloter för att senare utbilda sina kollegor bör skolledaren vara med på utbildningen för att försäkra sig om att dessa piloter får mandat nog att göra sitt jobb. Det är alltså viktigt att skolledningen fortsätter att uppmuntra, stödja och utveckla arbetet på sin skola samt erbjuder de resurser som behövs. Implementeringsprocessen har i flera projekt närmast följt den traditionella top-down traditionen; med statlig finansiering har beslutet sedan gått via kommun, skolledning och slutligen nått lärarna. Det verkar dock inte som om detta skulle ha rönt några problem. Tvärtom har hela satsningen då genomsyrat hela verksamheten och den har inte varit beroende av enskilda personers engagemang, något som visat sig vara mycket ohållbart. Lärarkåren är rörlig och det kan få som följd att en satsning på jämställdhet går om intet för att en engagerad lärare byter tjänst. Att alla pedagoger och annan personal är delaktiga och drar åt samma håll är nog en nödvändig förutsättning för ett lyckat förändringsarbete. Det räcker inte med att enbart skaffa kunskap om genus och jämställdhet för att kunna inleda ett förändringsarbete på skolan eller i kommunen. Lärare måste också ha kunskap om hur det fungerar i den egna verksamheten. Att få syn på hur man själv är med och skapar genus i det egna klassrummet, är nödvändigt för att kunna bryta de könsmönster som finns. En jämställd skola är inte något som någon annan skapar utan varje pedagog deltar i skapandet av genus i sin egen verksamhet. För att kunna inleda ett förändringsarbete måste en beskrivning av nuläget göras. Det är alltså en fördel att arbeta med kartläggning och analys tillsammans i arbetslaget. Det upplevs då som en gemensam lärprocess och en gemensam kunskapsbas för det fortsatta arbetet. Vad är det som ska åtgärdas? Med vad ska arbetet påbörjas? Som grund kan till exempel Husmodellen användas28. Även observationer och enkäter kan ligga till grund för den fortsatta planeringen av jämställdhetsarbetet. I redovisningarna som jag tagit del av framgår att skolor har införskaffat litteratur som analyserats och observationer av samspel har genomförts. Även hur undervisning genomförs har kartlagts. Kartläggningar av hur personalen bemöter eleverna observeras och då framförallt hur talutrymmet fördelas. Observationer under raster har också genomförts. Det som tydligt framgår i de redovisade projekten är att dokumentationen anses vara central för att kunna diskutera vad som framgått i kartläggningarna men också för att kunna ange färdriktning inför fortsatt arbete. 28 Husmodellen är konstruerad av JämO. Den synliggör var elever och personal befinner sig och hur de använder den pedagogiska miljön. Att bryta könsbundna val av utbildning Några projekt beskriver hur man velat påverka flickor att välja teknikutbildning för att därigenom uppnå större jämställdhet. Det som beskrivs är ett omfattande och genomtänkt arbete med en mängd aktörer. Resultatet blev också lyckat. Flickor bör i större utsträckning välja teknikutbildningar och pojkar vård- och omsorgsutbildningar hävdar man i en annan projektbeskrivning. Därför har studie- och yrkesvägledningen särskilt uppmärksammats, utvecklats och förändrats så att de begränsningar som könsbundna val innebär, minskat både flickor och pojkar. En satsning på teknikanvändning för att motverka inlärda könsmönster och därigenom också främja kommunikationen mellan flickor och pojkar ges också exempel på. Ett mer långsiktigt arbete utgörs av möjligheter för elever att prova på nya aktiviteter. I ett projekt beskrivs hur pedagogerna arbetar med elevernas val. De använder kort med bilder på aktiviteter. Antal kort med samma aktiviteter är begränsade så det blir automatiskt nya grupperingar och nya aktiviteter som barnen får prova på. Det kan tänkas stärka eleverna att välja utbildning mer frimodigt om de inte hindras av förväntningar som de inte är riktigt medvetna om. I läroplanerna tydliggörs skolans ansvar att ge eleverna möjligheter att kunna göra väl underbyggda val av utbildnings- och yrkesinriktning. Skolan ska motverka begränsningar som grundar sig på kön. För att kunna bidra till detta behöver också studievägledarna ge eleverna information som utgår från ett genusmedvetet förhållningssätt. Att införa ett redan färdigt program I flera redovisningar beskrivs införandet av färdiga lösningar i form av material som ska användas regelbundet. Det innebär att tid måste tas från andra ämnen eftersom exempelvis Livskunskap inte finns som ämne enligt den gällande timplanen för skolan. Timplanen anger den minsta garanterade tid som eleverna har rätt att få lärarledd undervisning i olika ämnen. De timmar i timplanen som är avsatta för elevens val innebär att den enskilda eleven kan fördjupa studierna i ett eller flera ämnen. Dessutom kan en skola, inom givna ramar, använda timmar till att ge vissa ämnen mer tid än den som är angiven i timplanen. På det sättet får skolans undervis- ning en särskild profil, eller inriktning. Vid skolans val får antalet timmar i timplanen för ett ämne eller en ämnesgrupp minskas med högst . En relevant reflektion som kan göras i denna fråga handlar om huruvida ett färdigt program svarar mot de specifika behov som skolan i fråga har. En väl förankrad likabehandlingsplan bör ju underbyggas av en kartläggning av de brister som kan identifieras på en skola. Förslag på åtgärder för att komma tillrätta med bristerna ska tydligt framgå och beskrivas som utvärderingsbara mål. Huruvida detta är möjligt att genomföra genom att använda ett färdigt program är tveksamt. Tanken är att de färdigtänkta övningar som genomförs i klassrummet utifrån manualer, bilder och beskrivningar i undervisningsmaterialet och som alltså inte gäller den egna verkligheten, sedan skall kunna överföras och tillämpas i andra liknande situationer. Det har visat sig vara mycket svårt för elever att känna igen och kunna använda inlärda beteenden som kanske inte känns engagerande eftersom det handlar om händelser som de inte upplevt själva. Att förändra undervisningsformer exemplifieras i flera projekt som redovisats i denna rapport. Syftet är att förändra undervisningen från en stereotypsförstärkande och genusblind undervisning till genusmedveten undervisning29. Om undervisningen är stereotypsförstärkande bidrar den till att upprätthålla könsmyter om exempelvis femininet som passiv och maskulinitet som aktiv. En könsblind undervisning problematiserar inte genusskillnader och ämnet framställs som könsneutralt. En jämställdhets- och genusmedveten undervisning däremot, undersöker och problematiserar socialt konstruerat kön och maktstrukturer. En sådan undervisning bidrar till att bryta traditionella könsmönster. En annan positiv effekt är att den kan tillämpas i alla ämnen och därigenom också bidra till kontinuitet och hållbarhet. Att ämnesundervisningen måste omfattas av gedigna kunskaper i ämnet är det ingen som ifrågasätter. Att undervisa könsmedvetet har däremot inte uppmärksammats på det sätt det förtjänar. Här måste pedagogerna känna till vad valet av innehåll, budskapet i läromedlet och det egna sättet att undervisa, får för konsekvenser. Denna särskilda ämneskompetens borde vara självklar för blivande lärarna att 29 Se KI:s lathund för genustrappan. besitta och det måste lärarutbildningen kunna bidra med. Det räcker alltså inte bara med att erbjuda särskilda kurser om genusteori utan också att göra ämnesundervisningen genussensitiv både vad gäller ämnesstoff och metoder. Att förändra sitt sätt att undervisa på det sätt som beskrivits ovan kan dock inte ske utan att pedagogerna erbjudits möjligheten att höja sin kompetens för att kunna öka sin medvetenhet om effekter av genusblind undervisning. Det behövs både pedagogiska kunskaper, genus i relation till ämneskunskaperna och kunskaper om den egna rollen i interaktionen för att lyckas. Att arbeta med likabehandlingsplanen I enkätsvaren och i flera projektredovisningar beskrivs hur arbetet med att skapa, upprätthålla, utvärdera och revidera likabehandlingsplanen genomförts. Många brister i arbetet med likabehandlingsplanen har konstaterats i olika undersökningar. Det framgår att det även saknas också kunskaper om diskriminering. Majoriteten av de kommuner och fristående skolor som inspekterat sedan Barn- och elevskyddslagen infördes brister i arbetet med likabehandlingsplanen. Det konstateras att skolorna har svårigheter med kartläggningen, som ska utgöra en grund för planen. Ett annat problem som konstaterats har att göra med det faktum att de sju diskrimineringsgrunderna ska kopplas till planen. Kravet att eleverna ska göras delaktiga i arbetet med den årliga planen uppfylls inte heller. Syftet med en likabehandlingsplan är bland annat att förebygga och förhindra trakasserier och annan kränkande behandling i skolan. Rektor, lärare och elever ska hjälpas åt att ta fram en likabehandlingsplan för att skapa en trygg skolmiljö. I planen ska det stå vad skolan ska göra för att alla elever ska behandlas på lika villkor oavsett kön, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, sexuell läggning eller funktionshinder30 Samtliga skolor som besvarade enkäterna i denna studie uppger att de har en fungerande likabehandlingsplan, låt vara att revideringar pågår i några fall. 30 Se Förebygga diskriminering – främja likabehandling i skolan (2009). Granskning av läromedel och annat material exemplifieras i några projekt. Det är ett sätt att höja medvetenhetsgraden om vilka budskap som egentligen förmedlas fast kanske på ett indirekt sätt. Det som förvånar är att läromedel domineras av manlig norm och att framställningarna ofta är stereotypa vad gäller diskrimineringsgrunderna31. Det kan röra sig om en överrepresentation av pojkar och män och ett osynliggörande av flickor och kvinnor. Detta problem gäller såväl bildsom textmaterial. Pedagogernas medvetenhet om denna form av indoktrinering måste öka. Det gäller inte bara generella insikter om dolda budskap i text- och bildmaterial utan framförallt om ämnesspecifika kunskaper om hur ämnet vanligtvis presenteras i våra läromedel. Ovan har några olika slags insatser presenterats och diskuterats under olika rubriker. Dessa har valts utifrån de redovisningar jag tagit del av. De är exempel på sådant som fokuserats i jämställdhetsarbete på skolor runt om i landet. En första reflektion jag gör av det som framkommit är att inga överraskningar har framkommit. De exempel som finns beskrivna här är inget som inte prövats tidigare. Det behöver dock inte betyda att de inte får effekter. För den aktuella skolan eller kommunen kan det upplevas innovativt. Det som också kan tilläggas är att jämställdhetsarbete på samma sätt som annat demokratiarbete aldrig blir färdigt. Jämställdhet och demokrati måste erövras på nytt, ständigt. Men det kan genomföras på olika sätt. Det som jag bedömer vara betydelsefullt är att likabehandlingsplanen verkligen utarbetas i enlighet med de riktlinjer som finns. Det är med utgångspunkt i den egna verksamheten som jämställdhetsarbete måste initieras och utformas. Gräv där du står är fortfarande en klok devis som borde kunna vara vägledande. Betyder det att det inte behövs extra finansiella resurser för att kunna initiera ochutveckla jämställdhetsarbete? De resurser för skolutveckling som erbjuds räcker inte långt. Kompetensutveckling för pedagogerna, utrymme i tjänsten för att kunna genomföra kartläggningar, skriva planer samt utföra utvärderingar och uppföljnings- 31 Jfr granskningar som genomförts på uppdrag av DEJA (2010) och (2006). arbete kräver självklart extra resurser för att det skall vara möjligt att satsa helhjärtat på jämställdhetsarbete. Det behövs mera kunskaper om hur vi gör kön och hur vi bidrar till att vidmakthålla könsstrukturer. Det behövs kunskap för att kunna upptäcka och identifiera könsmönster som de gestaltas i skolan, men också för att kunna analysera och bedöma vilka lämpliga åtgärder som ska vidtas för att arbeta mer jämställt. Här kan genuspedagogerna, som besitter hög kompetens och ofta ett stort engagemang fylla en viktig funktion. Men då måste de få utbildning och tjänster som ger dem större utrymme att klara dessa viktiga uppgifter. Om vi uppfattar att jämställdhetsarbete inte enbart handlar om en attitydfråga blir deras ansvar än större och deras bidrag än angelägnare. Jämställdhetsarbete i skolan bör exempelvis syfta mot inkludering och inte bara nöja sig med att använda ett tolerant förhållningssätt. Det innebär bland annat att alla har rätt att utöva sina intressen och också att pröva på nya aktiviteter. Det innebär vidare att eleverna får flera valmöjligheter och breddar sina kompetenser, något som stereotypa könsmönster ofta hindrar. Det handlar alltså inte om att pojkar ska göras till flickor och flickor ska göras till pojkar. Reflektioner om effekter av insatserna Många studier visar att flickor och pojkar behandlas olika redan när de är nyfödda. På dagis får pojkar mer tid på samlingarna, fler tillsägelser och färre kramar. Flickor får istället uppmärksamhet för sitt utseende och används som hjälpfröknar (, 2002, , 2003). Jämställdhetsarbete handlar om att först synliggöra våra skilda förväntningar på flickor och pojkar. Nästa steg är att försöka förändra förväntningarna och på så sätt bryta könsmönstren. Förskola och skola har ett speciellt ansvar för att arbeta med jämställdhetsfrågor. Men enligt jämställdhetsdelegationens delbetänkande (SOU 2009:64) tycks mycket arbete ännu återstå innan den svenska skolan är jämställd. Vare sig eller gymnasieskolan klarar sitt jämställdhetsuppdrag, som det var tänkt. är det de vuxnas traditionella syn på hur flickor och pojkar är och bör vara som gör att de bedöms och behandlas på olika sätt. De könsmönster som tidigare konstaterats vara förhärskande är fortfarande förhanden på så sätt att flickor i större utsträckning upplever stress men också har högre betyg, medan pojkar i större utsträckning har lägre betyg men anstränger sig mindre. Det är också pojkarna som fortfarande tar störst utrymme, får störst uppmärksamhet och oftare förknippas med ordningsproblem. Hur ska då de projekt och insatser som redovisats i föreliggande utvärdering förstås mot denna bakgrund? En reflektion som kan göras utifrån ovanstående beskrivningarna är att många utgår från en bred uppläggning som inkluderar många klasser, ofta hela skolan eller rent av hela kommunen, och alla åldrar. Vissa projekt fokuserar särskilt på flickors situation, men de flesta uppmärksammar båda könen. Pojkar tränas på det de behöver mest och flickor stärks vad gäller framförallt självförtroende. Synsättet att flickor måste bli bättre på olika sätt är en vanligt förekommande utgångspunkt när det gäller jämställdhetsarbete. Denna uppfattning kan dock ifrågasättas (, 1995). Tanken kan tyckas god, men vid närmare eftertanke kanske dessa ambitioner får motsatta effekter. Det kan få som följd att könsskillnaderna Vad beror till exempel flickors lägre självförtroende på? Är det en egenskap hos flickorna? Om vi inte tror det, så måste förklaringen sökas någon annanstans. Om det handlar om omgivningens förväntningar och bemötanden som det är ett svar på, så måste vi börja med att förändra där. Då slipper också flickorna uppfattas som bärare av problemet. Det handlar kanske rent av om en reaktion på hur flickor behandlas i skolan och samhället. Vilken norm är det som ska gälla? Vilka människor vill vi ha i vårt samhälle? Det faktum att flickor tillskrivs vissa egenskaper som inte duger liksom att pojkar tillskrivs andra brister kan alltså leda till uppfattningen att flickorna och pojkarna är bärare av problemen. Kanske borde vi fundera på varför de inte duger och i stället reflektera över vilken skola vi vill skapa som erbjuder många möjligheter att prova olika aktiviteter utan att de behöver könsmärkas. Jämställdhetsarbete innebär något mycket mer än att utpeka flickorna som inte tar för sig och pojkar som tar för sig som ett problem som ska avhjälpas. Vad är det då som ska förändras? Och varför är det så svårt? Jämställdhetsarbete är inget som sker snabbt och enkelt utan det försiggår i ett kraftfält mellan systembevarande intressen och systemförändrade ambitioner (, 2007). Jämställdhetsarbete handlar således om förändringsarbete. I skolan, liksom i samhället i övrigt, uppträder vi på ett speciellt, men kanske oreflekterat, sätt som i mångt och mycket utgörs av invanda mönster och sedvänjor. Dessa är i sin tur en del av vår kultur och våra kroppar. Därför reflekterar vi inte så mycket över varför vi gör och tänker på olika sätt i olika sammanhang. Eftersom de flesta vardagshandlingar sker oreflekterat innebär det också att vi reproducerar, det vill säga upprepar de strukturer och de kulturella mönster vi är djupt präglade av. Jämställdhetsarbete i praktiken pendlar mellan invanda, trygga handlingar som är reproducerande och otrygga, prövande aktiviteter som är ifrågasättande och förändringsinriktade. I förändringsarbete finns en stark kraft som strävar mot att normalisera tillvaron, att återgå till det kända och invanda (, 2001). Därför är det troligt att förändringsagenter stöter på motstånd och upplever att det är påfrestande. Reflektioner om insatserna utifrån olika forskningsperspektiv Enligt (1994) som studerat feminism i utbildning kan vi urskilja flera olika riktningar som genomsyrat och påverkat synen på och forskning om utbildningsfrågor . Olika perspektiv har tagit fasta på olika forskningsproblem och därigenom också ställt olika slags frågor till forskningsfältet. Om vi tar liberalfeminism till exempel så har de ofta fokuserat flickors tillkortakommanden i skolsystemet och velat förändra just detta. De har vidare framhållit grundläggande likheter mellan kvinnor och män. Jämställdhet kan nås genom att skapa lika förutsättningar för båda grupper. När det gäller skolan skulle det innebära att vi omarbetar kursplaner, granskar litteratur och pedagogiskt material ur ett könsperspektiv. Dessa åtgärder skulle dock knappast utmana manliga strukturer i någon större utsträckning. Radikalfeminismen, å andra sidan, utgår från idéer om att jämställdhetsproblem måste angripas på ett djupare plan med en kritisk granskning av samhällets inklusive skolans manliga maktstruktur. Det är den manliga dominansen i samhället som är grunden till problemen. Det skulle för skolans del innebära att den måste bli mindre hierarkisk och mer samarbetsinriktad. Skolan måste också göras mer flickinriktad genom att stödja flickors självförtroende och motarbeta alla former av könstrakasserier. En vanlig fråga som diskuterats inom ramen för detta perspektiv är huruvida det vore positivt att skapa enkönade skolor för att stärka en kvinnlig inlärningskultur (, 1994). Den tredje traditionen som jag valt omfattas av poststrukturalistiska feminister. De hävdar att det inte går att finna övergripande lösningar på jämställdhetsproblem. I stället måste det skapas individuella lösningar för varje enskild situation. Eftersom könsmönster konstitueras i relationer, varierar uppfattningen om manligt och kvinnligt , i olika situationer och i olika kulturer. Makten kan också vara ojämnt fördelad både mellan grupper och inom grupper. Det är alltså snarare komplexiteten än bestämda lätt upptäckta mönster som fokuseras i den ansatsen. När det gäller skola och utbildning måste vi tillägna oss en kritisk medvetenhet om vi vill avslöja maktförhållanden. Då kan vi också ta tillvara tillfällen till förändring som vi möter i vardagen. I denna utvärdering som beskriver olika insatser som görs i skolan för att bryta könsmönster och främja jämställdhet, kan vi urskilja alla dessa traditioner. Granskning av material och läromedel kan exempelvis hänföras till en liberalfeministiskt tradition. I vissa projekt framgår inte att könsmaktsordningen är problematisk eller att det manliga är norm för vad som uppfattas som normalt och överordnat, något som också kan hänföras till ett liberalfeministiskt tänkande. De projekt som beskrivits ovan som alltså inte innehåller ett könsmaktperspektiv, utan som utgår från att omforma ojämställda yttre förhållanden genom att förändra pojkars och flickors olika sidor och genom att bemöta pojkar och flickor lika kan hänföras till en liberalfeministisk inriktning. Liberalfeministerna hävdar att vi saknar kompetens och okunskapen är en stark orsak till varför könsdiskriminering förekommer. Därför förordar de medvetandehöjning genom kompetensutvecklande insatser, men också att riva hinder för förändring genom till exempel att stifta lagar. De projekt som beskrivs eftersträva radikala förändringar av maktrelationer mellan könen kan hänföras till radikalfeministisk inriktning. Till exempel kan förslag på undervisning i flick- och pojkgrupper hänföras till en radikalfeministisk tradition. Även projekt som stärker flickors självförtroende har beskrivits i denna rapport. Eftersom radikalfeministerna hänför könsdiskrimineringen i samhälle, skola och utbildning till patriarkala krafter och manlig dominans så finns den på alla nivåer. Det är alltså inte bara pedagogernas ansvar att förändra dessa villkor utan i själva verket måste hela samhället omskolas. Poststrukturalistiska traditioner framskymtar i projekt som syftar till att öka medvetenheten och som strävar efter tillägnandet av ett kritiskt förhållningssätt. Det finns inga enkla lösningar som gäller för alla problem utan det är den specifika situationen som får avgöra vilka åtgärder som ska genomföras. Men för att kunna bedöma de enskilda situationerna måste vi tillägna oss kunskap även i enlighet med denna tradition. De projekt som beskriver specifika insatser i den egna klassen utifrån en analys av praktiken för att kunna avgöra vilka åtgärder som är mest lämpliga, kan hänföras till poststrukturalistisk tradition. Detta finns bland annat som en grundläggande syn vad gäller framtagandet av likabehandlingsplanen, något som skulle behöva stärkas ytterligare. Den poststrukturalistiska traditionen tar hänsyn till flera identitetsordningar som förutom kön även omfattar till exempel klass, etnicitet och ålder. Det synsätt som utmärker poststrukturalism är just att ingenting kan sägas vara statiskt när det Tvärtom beror den specifika situationen på vilken betydelse kön kan tillmätas vid just det tillfället. Det varierar med de variabler som ytterligare beskriver situationen i fråga. På det sättet blir den pedagogiska förståelsen av könsdiskriminering annorlunda inom ramen för denna ansats. Poststrukturalister fokuserar orättvisor i undervisningen och granskar diskursens funktion som en normaliserande process där kunskap och makt hör ihop. Det innebär vidare att en motdiskurs måste formuleras genom att hos studenterna främja en kritisk medvetenhet om deras egna positioner i utbildningssystemet. De projektbeskrivningar och insatser som beskrivits i denna rapport har alltså olika syften och mål. Några som inte direkt ser könsmaktordningen vara problematisk och som i stället syftar till att förändra pojkars och flickors olika sidor, kan hänföras till en liberalfeministisk tradition. Några projekt är mer radikala. De utgår från att könsdiskrimineringen finns på alla nivåer i samhället och att den uppehålls av patriarkala krafter och manlig dominans. Den poststrukturalistiska traditionen, slutligen, tar hänsyn till flera identitetsordningar än kön. Även klass, ålder och etnicitet får betydelse när företeelser som skall ändras skall beskrivas och analyseras. De fokuserar också orättvisor i undervisningen. En fråga som måste ställas är hur länge lärarutbildningarna ska fortsätta ignorera det kunskapsbehov som blivande och verksamma lärare har i dessa frågor. Enligt en utbildningsledare inom en av landets lärarutbildningar som uttalade sig om nödvändigheten av att skapa specifika kurser i exempelvis värdegrund för våra blivande lärare blev svaret: Värdegrunden ska gå studenterna obemärkt förbi!