sou · GYB3103 · 2010-12-23 00:00:00 — användning av olagliga eller uppenbart otillbörliga metoder på grund av omständigheterna under vilka bevisen införskaffades kan ha ett lågt eller inget bevisvärde eller utgöra grund för strafflindring (se NJA 2007 s. 1037). Från detta får skiljas frågan om polis eller åklagare som vid anskaffandet av bevis bryter mot reglerna i rätte- gångsbalken eller annan lagstiftning kan bli föremål för disciplinära eller straffrättsliga åtgärder. Frågorna har behandlats i avsnitt 10.5.3, 10.6.3 och 10.7.3. I en undersökning för att förebygga, förhindra eller upptäcka sådan brottslig verksamhet som innefattar brott för vilket är föreskrivet fäng- else eller däröver, får åtgärd enligt 2–5 §§ vidtas om det finns särskild anledning att anta att åtgärden kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka den brottsliga verksamheten. Paragrafen anger de grundläggande förutsättningarna för att åtgärder enligt detta kapitel ska kunna komma i fråga i underrättelseverk- samhet. Åtgärderna får enligt bestämmelsen ske i en undersökning i syfte att förebygga, förhindra eller upptäcka viss brottslig verksamhet. Begreppet undersökning innefattar olika former av ärenden i under- rättelseverksamheten. Det kan vara fråga om en särskild undersök- ning i kriminalunderrättelseverksamhet. En sådan innebär, enligt 3 § polisdatalagen, insamling, bearbetning och analys av uppgifter i syfte att ge underlag för beslut om förundersökning eller om sär- skilda åtgärder för att förebygga, förhindra eller upptäcka brott. Även andra termer används av myndigheterna för att beskriva att det ska vara fråga om någon form av avgränsat ärende som uppgift- erna hämtas in i. Exempel på begrepp är underrättelseprojekt och aktionsgruppsinsats. Förutsättningen för att en åtgärd ska kunna komma i fråga är att det finns särskild anledning att anta att uppgifterna kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka viss brottslig verksamhet. Att det ska finnas särskild anledning att anta att uppgifterna på det sättet kan vara till nytta i undersökningen markerar att det inte kan vara fråga om en alltför vid bedömning av värdet av uppgifterna för undersökningen. Bedömningar av uppgifternas värde får inte bygga på spekulationer eller allmänna antaganden utan måste grundas på faktiska omständigheter. På grundval av faktiska omständigheter ska bedömningen som görs av uppgifternas värde i undersökningen mynna ut i att de kan bidra till att förebygga, förhindra eller upp- täcka viss brottslig verksamhet. Med begreppet kan bidra avses att uttrycka att uppgifterna på något sätt ska kunna antas bli av värde i undersökningen och föra denna framåt. Genom rekvisitet brottslig verksamhet framgår att det i under- rättelseverksamhet inte krävs misstanke om ett specifikt brott. Där- emot måste den befarade brottsliga verksamheten innefatta brott för vilket är föreskrivet fängelse eller däröver. Därmed mot- svarar kravet på brottslighetens svårhetsgrad i underrättelseverk- samhet vad som gäller under förundersökning (se 2 kap. 6 §). Frågorna har behandlats i avsnitt 10.5.2, 10.6.2 och 10.7.2. I verksamhet enligt 9 § prövas frågor om tillstånd till åtgärder enligt 2– 4 §§ av chefen för polismyndigheten. Myndighetschefen får delegera beslutanderätten. En polisman får besluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. Enligt paragrafen är det i underrättelseverksamhet chefen för polis- myndigheten som beslutar om sådana åtgärder enligt 2 kap. som inte är särskilt ingripande enligt 5 §. Beslutanderätten ligger därmed för del på rikspolischefen och för de lokala polis- myndigheterna på länspolismästarna. Med myndighetschef avses även säkerhetspolischefen. För tullens del ligger beslutanderätten på gene- raltulldirektören (jfr lagens tillämplighet för i 13 kap. 1 §). Myndighetschefen får delegera beslutanderätten. I paragrafen anges inte vem som kan komma i fråga eller några kvalifikations- krav rörande den person som blir aktuell för att erhålla en sådan delegation. Det ska dock inte vara fråga om personer som deltar i den underrättelseverksamhet där åtgärden ska genomföras. I stället är det fråga om personer på chefsnivå, t.ex. myndighetschefens ställföreträdare, rikskriminalchefen, biträdande rikskriminalchefen, biträdande säkerhetspolischefen, biträdande länspolismästare, läns- kriminalchefer, chefer för operativ verksamhet och chefer för under- rättelseverksamhet. är en åklagarmyndighet. I Ekobrotts- myndighetens underrättelseverksamhet blir det rikspolischefen som fattar beslut med möjlighet att delegera beslutanderätten till den som leder polisverksamheten vid . I bestämmelsens andra mening framgår att en polisman får besluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. Det sistnämnda uttrycket har samma innebörd som i bestämmelser om för- var, beslag och husrannsakan (jfr 26 kap. 3 §, 27 kap. 4 § och 28 kap. 5 §). Beslut av chefen för polismyndigheten ska inte hinna avvaktas utan risk för att syftet med åtgärden blir förfelat. Det kan också uttryckas så att ändamålet med åtgärden riskerar att gå förlorat om chefens tillstånd skulle avvaktas, jfr författningskommentaren till 7 §. Bestämmelserna har motiverats i avsnitt 10.5.3, 10.6.3 och 10.7.3. I verksamhet enligt 9 § prövas frågor om tillstånd till åtgärder enligt 5 § av Nämnden. Kan det befaras att inhämtande av Nämndens tillstånd till åtgärden skulle medföra sådan fördröjning eller annan olägenhet, som är av väsentlig betydelse för utredningen, får tillstånd, i avvaktan på Nämndens beslut, ges av chefen för polismyndigheten. Myndighetschefen får dele- gera beslutanderätten. Om inte heller myndighetschefens beslut kan avvaktas får tillstånd, i avvaktan på Nämndens beslut, ges av polisman. Har chefen för polismyndigheten eller polisman gett ett interimistiskt tillstånd ska polismyndigheten genast göra en skriftlig anmälan om åt- gärden till Nämnden. I anmälan ska skälen för åtgärden anges. Nämnden ska skyndsamt pröva ärendet. En sådan prövning ska ske även om åt- gärden till fullo har verkställts. att det inte finns skäl för åtgärden ska den upphäva beslutet. Av paragrafens första stycke framgår att det i underrättelseverk- samhet är Nämnden som beslutar i fråga om sådana särskilt ingrip- ande åtgärder som avses i 5 § och att det sker på ansökan av polis- myndigheten. I andra stycket ges chefen för polismyndigheten respektive – i särskilt brådskande fall – polisman rätt att besluta om interimistiskt tillstånd. Det interimistiska tillståndet får ha samma omfattning som det beslut av Nämnden som inte kan inväntas. Det kan ges i situationer där ändamålet med åtgärden riskerar att gå förlorat. Även den interimistiska beslutanderätten kan delegeras. Detta kan göras till samma krets av personer som kan motta delegerad beslutande- rätt enligt 10 §. I andra styckets sista mening ges polisman en rätt att fatta interimistiskt beslut om inte heller beslut av chefen för polismyn- digheten, eller den till vilken den interimistiska beslutanderätten delegerats, kan inväntas. Det får förutsättas att denna möjlighet kommer att användas sparsamt. Det bör endast i undantagsfall saknas tid att ens inhämta beslut enligt andra styckets första mening. I paragrafens tredje stycke föreskrivs att om chefen för polis- myndigheten eller polisman har fattat ett interimistiskt beslut, ska polismyndigheten genast göra en skriftlig anmälan om åtgärden hos Nämnden. Med genast avses som utgångspunkt att ett beslut res- pektive en anmälan ska göras i ett sammanhang. Har polisman fattat beslutet, ska det så fort som möjligt rapporteras till sin förman. Till skillnad från vad som gäller enligt andra stycket är chefen för polis- myndighet inte utpekad i tredje stycket. Anmälningsrätten får där- med delegeras också till andra än personer på chefsnivå (jfr 6 och 6 a §§ polisförordningen [1998:1558]). I anmälan ska anges skälen för åtgärden. Nämnden ska skyndsamt ta upp ärendet till prövning. Det kan ske utan att Nämnden håller ett sammanträde. finner att det inte finns skäl för åtgärden, ska den upphäva det interimistiska tillståndet. upphäva till- ståndet för att det inte finns skäl för åtgärden inträder, i likhet med vad som enligt 8 § gäller i en förundersökningssituation, inte något automatiskt förbud att använda informationen som har inhämtats (se närmare kommentaren till 8 § ovan). Frågorna har behandlats i avsnitt 10.5.3, 10.6.3 och 10.7.3. Tiden för tillstånd får inte bestämmas längre än nödvändigt och får inte överstiga för beslutet. Ett tillstånd ska förenas med de villkor som behövs för att tillgodose intresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. Av paragrafen framgår att tillstånd till åtgärder enligt detta kapitel, såväl i förundersökning som i underrättelseverksamhet, inte får be- stämmas att gälla längre än nödvändigt och att tiden i alla händelser inte får överstiga för beslutet. Finns det, när tiden har gått ut, fortfarande förutsättningar för åtgärden, kan till- ståndstiden förlängas vid en ny prövning. Tillståndets omfattning kan vara begränsat till ett visst tillfälle men behöver inte vara det. Tillstånd kan i stället ges generellt t.ex. för viss ljudupptagning, bildupptagning eller lokalisering. Ett till- stånd ska förenas med de villkor som behövs för att tillgodose in- tresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. Sådana villkor kan exempelvis gå ut på att minska risken för att samtal med personer som är ovidkommande för utredningen tas upp eller att sådana personer tas upp på bild. Det kan röra begräns- ningar av på vilka platser eller ljud- eller bild- upptagning får ske. Det kan också vara fråga villkor som avser privilegierad eller annars känslig information. Exempelvis kan be- gränsningar ske vad gäller vissa platser, motsvarande vad som gäller vid hemlig rumsavlyssning enligt 4 § lagen om hemlig rumsavlyss- ning för t.ex. medieredaktioner, advokatkontor, läkarmottagningar och platser för bikt och själavård. De begränsande villkoren kan också avse samtal där någon som yttrar sig, på grund av bestämmelserna i 36 kap. 5 § RB andra–sjätte styckena RB, inte skulle kunna höras som vittne om det som sagts eller på annat sätt framkommit, t.ex. advokater, läkare, präster och journalister. När det gäller lokali- sering av person kan villkoren exempelvis gå ut på att minska risken för att personer som är ovidkommande för utredningen lokaliseras. Begränsningarna kan avse vilka föremål som den tekniska utrust- ningen får placeras på eller i, på vilka platser lokalisering får ske och under vilka tider åtgärden får genomföras. Frågorna har behandlats i avsnitt 10.9. Om det inte längre finns skäl för åtgärden ska beslutet hävas. Har beslutet fattats av rätten får det hävas även av åklagaren. Har beslutet fattas av Nämnden får det hävas även av polismyndigheten. Om det som tillståndet gäller kommer fram att de lagliga förutsättningarna för tillståndet har fallit bort, ska, enligt bestämmelsen, beslutet hävas. I förundersökning kan det exempelvis vara fallet när det upptäcks att brottsligheten inte är så allvarlig att den kan motivera ett beslut om ljudupptagning. I underrättelseverksamhet kan det ha kommit fram uppgifter om att den brottsliga verksamhet som avsågs förhindras har genomförts. Finns det i sistnämnda fall fortfarande skäl för att genomföra ljud- upptagning, får beslut om det fattas enligt de bestämmelser som gäller för förundersökning. Det får dock anses vara det normala att åtgärder som har beslutats i underrättelseverksamhet fortgår till dess beslut har hunnit inhämtats i förundersökning. Det följer av allmänna principer att verkställigheten ska avbrytas redan före det att beslutet formellt hävs, om det kan konstateras att ett hävande kan bli aktuellt. Skulle åklagaren enligt bestämmelsen ha hävt rättens beslut, bör åklagaren underrätta domstolen om det. På motsvarande sätt bör polismyndigheten underrätta Nämnden. Frågan har behandlats i avsnitt 10.9. Identifiering eller störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning m.m. I den utsträckning som följer av 2–4 §§ får tekniska hjälpmedel an- vändas för att identifiera mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrustning för radiokommunikation, eller för att störa kom- munikation med sådan utrustning. Bestämmelsen behandlar för det första användandet av tekniska hjälpmedel för sändning eller mottagning av radiovågor för att identifiera vilken mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrustning för radiokommunikation som befinner sig inom ett visst geografiskt område. Med nuvarande tekniska standarder är det användningen av en s.k. IMSI-catcher som åsyftas. En IMSI-catcher är ett tekniskt hjälpmedel som närmast kan betraktas som en portabel basstation för mobiltelefoni. IMSI- catchern ger uppgift om IMSI- och IMEI-nummer tillhörande de mobila elektroniska kommunikationsutrustningar som finns i när- heten av den. Mobila elektroniska kommunikationsutrustningar som avses är huvudsakligen mobiltelefoner och datormodem som använder sig av mobiltelenätet för kommunikation. Den tekniska utvecklingen gör att det inte är otänkbar att det kan omfatta även andra former av kommunikationsverktyg som fungerar på motsvarande sätt. Ett IMSI-nummer (International Mobile Subscriber Identity) är kopplat till abonnentens telefonnummer medan IMEI-numret (Identity) ger uppgift om identi- teten på kommunikationsutrustningen. IMSI-catchern ger information även om andra mobila elektroniska kommunikationsutrustningar som används i närheten. Allt efter omständigheterna kräver då detta att något fler än en enda sök- ning sker i området kring den telefon som ska ringas in. Det sker genom en jämförelse mellan uppgifterna från de olika platserna. Det geografiska området i vilka de korta sökningarna sker (någon enstaka sekund) begränsas genom att utrustningens räckvidd justeras efter förhållandena på platsen. Vidare behandlar bestämmelsen användandet av tekniska hjälp- medel för sändning eller mottagning av radiovågor för att störa mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrust- ning för radiokommunikation. Det som här avses är sådana stör- sändare som anges i 14 § förordningen (2003:396) om elektronisk kommunikation. Med identifiering av mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrustning för radiokommunikation avses i denna lag användande av tekniska hjälpmedel för sändning eller mottagning av radiovågor för att identifiera vilken mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrustning för radiokommunikation som befinner sig inom ett visst geografiskt område. Bestämmelsen definierar vad som i lagen avses med identifiering av mobil elektronisk kommunikation eller annan utrustning för radio- kommunikation. Den tar som framgått främst sikte på användningen av en IMSI-catcher. Typexempel på när en IMSI- catcher används är för att identifiera vilka mobiltelefoner som används av personer som är föremål för hemlig teleavlyssning men försöker undgå avlyssningen genom att skifta mellan ett antal tele- foner och kontantkort. Ett annat exempel på användning av IMSI- catcher är för att lokalisera en viss mobiltelefon och, om personen bär mobiltelefonen med sig, därmed en viss eftersökt person. IMSI-catchern kan även användas för att vid spaningsarbete kon- trollera om en viss mobiltelefon befinner sig på en viss plats. Samt- liga åtgärder sker genom att IMSI-catchern identifierar vilka mobil- telefoner eller andra mobila kommunikationsutrustningar, t.ex. modem för mobilt bredband, som finns inom ett visst geografiskt område. Frågorna har behandlats i avsnitt 11.2.1. Med störning av kommunikation med mobil elektronisk kommunika- tionsutrustning eller annan utrustning för radiokommunikation avses i denna lag användande av tekniska hjälpmedel för sändning eller mot- tagning av radiovågor för att störa kommunikation med mobil elek- tronisk kommunikationsutrustning eller annan utrustning för radio- kommunikation inom ett visst geografiskt område. Bestämmelsen definierar vad som i lagen avses med störning av kommunikation med mobil elektronisk kommunikation eller annan utrustning för radiokommunikation. En störsändare kan användas som ett verktyg för att hindra kommunikation med mobiltelefoner inom ett begränsat område, t.ex. i samband med gisslansituationer. Störsändare kan också inriktas på andra frekvenser och därmed hindra mottagning av t.ex. radio eller tv-utsändningar. Effekten och frekvensen på en störsändare kan justeras för att inte störa ut ett större geografiskt område än nödvändigt och för att slå ut enbart vissa former av kommunikation. Frågorna har behandlats i avsnitt 11.2.1. Om åtgärd som avses i 2 eller 3 § kan antas bli av särskilt ingripande slag ska åtgärden beslutas i den ordning som föreskrivs i 7 § respektive 10 §. Paragrafen innehåller bestämmelser om att vid de fall en identi- fierings- eller störningsåtgärd är att anse som särskilt ingripande ska en särskild beslutsordning gälla. Hänvisningen till 7 § respek- tive 10 § innebär att det i sådana fall är rätten som prövar frågan i förundersökning och Nämnden i underrättelseverksamhet. Åtgärder som får anses vara av särskilt ingripande slag är identi- fierings- eller störningsåtgärder där integritetsintrånget blir mer på- tagligt. Det kan t.ex. bero på hur åtgärden är avsedd att användas. Det kan även röra sig om situationer där hög effekt på utrustningen används, vilket får till följd att ett stort antal utrust- ningar för mobil elektronisk kommunikation eller annan radiout- rustning riskerar att påverkas av åtgärden, antingen genom att de identifieras, eller störs ut. En störningsåtgärd får normalt anses betydligt mer ingripande än en identifieringsåtgärd, eftersom den rent faktiskt syftar till att hindra ett större eller mindre antal personer från att kommunicera via en mobiltelefon, en dator eller liknande. En störningsåtgärd som riskerar att drabba fler än ett fåtal personer under mer än en ytterst är normalt att anse som särskilt ingripande i paragrafens mening. Å andra sidan får alltså identifieringsåtgärder normalt anses som mindre ingripande och bör mer sällan föranleda en tillämpning av paragrafen. Sådana situationer där identifieringsåtgärden ändå kan vara att anse som särskilt ingripande kan vara att en viss person, eller egentligen en viss persons elektroniska kommunikations- utrustningar, regelmässigt kommer att utsättas för identifierings- åtgärder . En jämförelse kan här göras med åtgärder för lokalisering av person. Identifieringsåtgärder skulle också kunna ses som särskilt ingripande om de tog sikte på att identifiera elektronisk kommunikationsutrustning som används av personkate- gorier som omfattas av 36 kap. 5 § andra–sjätte styckena RB, t.ex. advokater, läkare, präster och journalister. Ytterligare identifierings- situationer som kan omfattas av bestämmelsen är sådana som avser identifiering i anslutning till att någon befinner sig i intima eller annars känsliga situationer, jfr kommentaren till 2 kap. 5 §. Frågorna har behandlats i avsnitt 11.2.3. I förundersökning får åtgärd enligt 2–4 §§ vidtas om åtgärden kan an- tas vara av särskild betydelse för utredning av brott för vilket är före- skrivet fängelse eller däröver. Paragrafen anger de grundläggande förutsättningarna för att identi- fiering eller störning av mobil elektronisk kommunikationsutrust- ning eller annan radioutrustning ska få ske inom ramen för en för- undersökning. Förutsättningarna överensstämmer med vad som enligt 2 kap. gäller för upptagning av ljud, bild och lokalisering av person. Frågorna har behandlats i avsnitt 11.2.2. I förundersökning prövas frågor om tillstånd till åtgärder enligt 2 eller 3 § av undersökningsledaren eller åklagaren. En polisman får besluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. Av paragrafens första mening följer att det är undersökningsledaren eller åklagaren som beslutar i fråga om sådana åtgärder enligt 3 kap. som inte särskilt ingripande enligt 4 §. Undersökningsledare kan vara polis eller åklagare, beroende på om det är polismyndighet eller åklagare som leder utredningen (se 23 kap. 3 § RB). I bestämmelsens andra mening framgår att en polisman får be- sluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. Det sistnämnda ut- trycket har samma innebörd som i 2 kap. 7 §. Exempel på fara i dröjsmål kan vara om det pågår en beslutad identifieringsåtgärd mot en viss person och det i samband med det uppkommer miss- tankar mot en viss ytterligare person som måste följas upp genom ytterligare omedelbara identifieringsåtgärder. Det kan också föreligga fara i dröjsmål om polisen i nödliknande situationer behöver an- vända störsändare för att t.ex. förhindra samtal och meddelanden från att komma fram till en mobiltelefon med okänt nummer som finns i närheten av en misstänkt fjärrstyrd sprängladdning. Frågorna har behandlats i avsnitt 11.2.3. I förundersökning prövas frågor om tillstånd till åtgärder enligt 4 § av rätten på ansökan av åklagaren. Kan det befaras att inhämtande av rättens tillstånd till åtgärden skulle medföra sådan fördröjning eller annan olägenhet, som är av väsentlig betydelse för utredningen, får tillstånd, i avvaktan på rättens beslut, ges av åklagaren, eller, om åklagarens beslut inte kan avvaktas, av polisman. Har åklagaren eller polisman gett ett sådant interimistiskt tillstånd ska åklagaren genast göra en skriftlig anmälan om åtgärden till rätten. I anmälan ska skälen för åtgärden anges. Rätten ska skyndsamt pröva En sådan prövning ska ske även om åtgärden till fullo har verk- ställts. Finner rätten att det inte finns skäl för åtgärden ska den upp- häva beslutet. Bestämmelsen motsvarar vad som enligt 2 kap. 8 § gäller för särskilt ingripande ljudupptagningar m.m. Av paragrafens första stycke framgår att det är rätten som be- slutar i fråga om sådana särskilt ingripande åtgärder som avses i 4 § och att det sker på ansökan av åklagaren. I andra stycket ges åklagaren respektive – i särskilt brådskande fall – polisman rätt att besluta om interimistiskt tillstånd. Det interimistiska tillståndet får ha samma omfattning som det dom- stolsbeslut som inte kan inväntas. Det kan ges i situationer där ändamålet med åtgärden riskerar att gå förlorat på motsvarande sätt som gäller för ljudupptagningar m.m. enligt 2 kap. 8 §. Rätten för polisman att fatta interimistiskt beslut får förutsättas komma att användas mycket sparsamt. Det bör endast i speciella undantagsfall saknas tid att ens inhämta beslut från åklagaren. I paragrafens tredje stycke föreskrivs att om åklagaren eller polis- man har fattat ett interimistiskt beslut, ska åklagaren genast göra en skriftlig anmälan om åtgärden hos rätten. Bestämmelsen har samma innebörd som i 2 kap. 8 §. I många fall när polis eller åklagare har fattat interimistiskt beslut får det antas att beslutet har hunnit verkställas till fullo innan rättens prövning kan ske. I likhet med vad som gäller enligt 2 kap. 8 § ska dock rätten ändå pröva om åtgärden varit tillåtlig eller inte. Om rätten finner att åtgärden inte varit tillåtlig får dock beslutet, särskilt när det gäller störsändare, inga andra konsekvenser än att det bör följas upp av de brottsbekämpande myndigheterna samt att det kan bli föremål för tillsyn. Frågorna har behandlats i avsnitt 11.2.3. I en undersökning för att förebygga, förhindra eller upptäcka sådan brottslig verksamhet som innefattar brott för vilket är föreskrivet fäng- else eller däröver, får åtgärd enligt 2–4 §§ vidtas om det finns särskild anledning att anta att åtgärden kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka den brottsliga verksamheten. Paragrafen anger de grundläggande förutsättningarna för att identi- fiering eller störning av mobil elektronisk kommunikationsutrust- ning eller annan radioutrustning ska få ske i underrättelseverk- samheten. Förutsättningarna överensstämmer med vad som enligt 2 kap. gäller för upptagning av ljud, bild och lokalisering av person. Frågorna har behandlats i avsnitt 11.2.2.