sou · GYB382 · 2010-12-23 00:00:00 — 3.3Leverantörsmarknadens mognad och förmåga att leverera önskad funktionalitet och driftsäkerhet till inom elektronisk kommunikation Efterfrågan på fiberkapacitet ökar. För grossisttjänsten svartfiber blir tillgången till fiber allt mer kritisk. Många operatörer har byggt upp sin verksamhet på tillgång till andras infrastruktur för elektronisk kommunikation. Även för finns sådana beroendeförhållanden till andra nätägare men kommunikationen sker i huvudsak i det egna nätet. Utifrån behov finns inga kapacitetsbegränsningar i det egna nätet. Utvecklingen av nät och drift för järnvägen är i huvudsak en funktion av behov och betalningsvilja. Generellt sett på marknaden finns etableringshinder i form av ekonomi och regelverk för tillkomsten av ny fiber. ITS-tjänster kommer att få en alltmer framträdande roll i framtidens transportsystem. Det gäller såväl tjänster kopplade till själva driften av järnvägen som tjänster kopplade till trafiken på järnvägen. Utvecklingen går mot större inslag av generiska tjänster i stället för järnvägsspecifika. kommer ändå behovet av järnvägsspecifika tjänster och järnvägsspecifik kompetens att vara viktig för driftsäkerhet och robusthet i systemet. Inom den administrativa sidan går utvecklingen mot s.k. molnettjänster, dvs. en teknik baserad på användning av datorer över Internet. Stora skalbara resurser, exempelvis processorkraft, lagring och funktioner, tillhandahålls som tjänster på Internet till användare som inte behöver ha den tekniska kunskapen eller kontrollen över infrastrukturen, exempelvis genom att använda en webbläsare och via den köra ett program som finns på en främmande server. Om tjänster bäst tillhandahålls i egen regi, via molnettjänster eller av en annan extern leverantör är en fråga för , som inte har direkt påverkan på driftsäkerheten i järnvägssystemet. Det finns ett flertal leverantörer att tillgå. Nedan redovisas en övergripande bild över konkurrenssituationen på marknaden i fördelat på . Uppgifterna är delvis hämtade ur . Tjänster inom detta område är bland annat drift av applikationer, lagring, telefoni, mötestjänster och konsulttjänster. Inom detta marknadssegment är konkurrensen stor och mognadsgraden mycket hög. Det är stor prispress på standardiserade tjänster. Marknaden för outsourcing växer. Marknaden är global och det innebär att ICT:s konkurrenter agerar både i och globalt. Befintliga konkurrenter till i är bland annat alla telekomoperatörer på fast- och mobiltelefoni samt , , CSC och EDB när det gäller både outsourcing av IT-miljö och på enskilda tjänster inom segmentet. Tjänster inom detta område är nätkapacitet i olika former. Denna marknad är reglerad av PTS. Det finns flera leverantörer av nät- och driftstjänster på den svenska marknaden. De största leverantörerna av långväga data- och telekommunikation är TeliaSonera () och . Stadsnäten och ett fåtal privata aktörer dominerar accessnäten. ICT:s position i värdekedjan är som grossist. har agerat på telekommarknaden och har varit bidragande till utvecklingen av konkurrensen i genom att vara ett starkt alternativ till TeliaSonera. De flesta globala operatörerna har varit etablerade i . Tillväxten i form av ökat bandbreddsbehov fortsätter men prispressen är stor. Prispressen och det ökade volymerna innebär för ICT:s del att intäktsnivån hålls för de befintliga kunderna. För en ökning av intäktsnivån behöver affärerna ökas både mot befintliga och mot helt nya Inom detta marknadssegment är konkurrensen stor och mognadsgraden mycket hög. Det finns en potential för andra leverantörer av nät- och driftstjänster till . Det kräver dock investeringar i ny infrastruktur för att nå kontaktpunkter i infrastruktur för telekom. Tjänster inom ITS-området går mot mer förädlade tjänster och funktionslösningar. Det innebär att leverantörerna som levererar specialiserade tjänster måste antingen bli bredare i sina leveranser eller samarbeta med underleverantörer för att kunna ta helhetsåtaganden. Tjänster inom detta affärsområde är bland annat övervakningstjänster, drift av applikationer för operativ järnvägs- och vägdrift till exempel och trängselskattesystemet i , tjänster för trafikledning och trafikstyrning samt fast- och mobiltelefoni för järnvägsapplikationer. Tillväxten på marknaden är stor, bland annat för att tjänster via trådlös teknik blir tillgängliga och det finns ett ökat behov av informationstjänster inom både väg och järnväg och transportmarknaden i övrigt. Befintliga konkurrenter till ICT är t.ex. telekomoperatörer som säljer tjänster där mobilt bredband ingår som en komponent eller leverantörer typ som hanterar applikationer med tillhörande system. samt integratörer och systemleverantörer. Stora aktörer är EDB inom applikationsförvaltning och drift, som levererar tågstyrning inklusive kommunikation och övervakning samt som integrerar olika system inklusive leverans av system. Aktörer på denna marknad kommer från olika segment och blir fler och fler. Sammantaget finns det en leverantörsmarknad som , efter vissa investeringar i infrastruktur, har förutsättningar för att kunna leverera kommunikationstjänster till . För järnvägsspecifika tjänster kommer det att krävas en utveckling av leverantörsmarknaden. Ett ökat inslag av generiska tjänster underlättar en sådan utveckling. 3.4Konkurrenssituationen på marknaden med avseende på leverantörers tillgång till infrastruktur PTS har inkommit med en inlaga till utredningen. I inlagan uttrycker PTS att Hållbar konkurrens förutsätter således en marknadssituation där flera aktörer agerar genom egen infrastruktur alternativt att operatörer köper tillträde till en nätägares infrastruktur, där nätägaren är villig att sälja tillträde på marknadsmässiga villkor. Det s.k. ramdirektivet (2002/21/EG ) behandlar ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster. Av ramdirektivet framgår att de nationella regleringsmyndigheterna ska främja konkurrens vid tillhandahållandet av elektroniska kommunikationsnät. Det är viktigt att det finns förutsättningar för tillträde till den befintliga infrastrukturen och att det finns förutsättningar för att investera i ny infrastruktur. Etableringshindren får inte vara för stora. I det svenska stomnätet för elektronisk kommunikation råder konkurrens eftersom ett flertal aktörer bidrar till konkurrensen genom verksamhet i eget nät. Utöver äger exempelvis även TeliaSonera (), , , och stomnät i . Även om TeliaSonera är dominerande aktör på marknaden finns således alternativa stomnät, t.ex. , som täcker stora delar av . PTS har gjort bedömningen att det inte finns anledning att reglera tillträdet till överföringskapacitet. Det kan vara svårt för en ny tjänsteleverantör att basera sina leveranser på egen infrastruktur eftersom det förutsätter kostsamma investeringar. Eftersom det finns tillräcklig kapacitet i befintlig infrastruktur, är tillgången till förbindelser att hyra eller kapacitet att köpa för både långväga kommunikation och i accessnätet viktigt för konkurrensen på tjänstesidan. karaktäriseras av ett fåtal leverantörer av teleinfrastruktur i accessnätet och ett flertal tjänsteleverantörer av tal och bredbandstjänster. Tillgång till accessnätet fås via kommunala eller privata företag beroende på vem som är ägare. Ägare till de s.k. stadsnäten är oftast kommunen, men också privata eller privata och kommunen tillsammans. Under förutsättning att tjänsteleverantörer kan få tillträde till dessa accessnät finns förutsättningar för konkurrens på tjänstesidan. Enligt en marknadsanalys, som PTS har genomfört, har TeliaSonera en dominerande ställning på accessnätmarknaden. Den accessnätsreglering som PTS her beslutat om innebär att TeliaSonera är skyldigt att lämna fysiskt tillträde till sitt fiber- och kopparbaserade accessnät vid en rimlig begäran från en operatör. infrastruktur för IT- och telekom ur ett konkurrensperspektiv tillhandahåller överkapacitet i den fiberoptiska kabeln på en extern marknad. Med hänsyn till tillgången till få fiberpar i kabeln tillhandahålls kapacitet, inte svartfiber. Det är viktigt för konkurrensen på telekommarknaden att antalet aktörer inte blir för få. Ett uppköp av ett separerat ICT av en annan infrastrukturägare gynnar inte konkurrensutvecklingen. Eftersom infrastrukturen för såväl långväga som kortväga IT- och telekommunikation ägs av ett relativt fåtal företag är öppenheten för andra operatörer på tjänstesidan mycket viktig för konkurrensen och tjänsteutvecklingen. En slutsats av ovanstående är att en eventuell separering av ska ske på sådana grunder att konkurrensen inom såväl nät- och driftstjänster som ITS stärks. Rätt utformat kan ett separerat ICT, eventuellt tillsammans med övriga delar av statens innehav av infrastruktur för IT- och telekom, bidra till en öppen marknad som ger förutsättningar för tjänsteutveckling hos olika operatörer. Enligt direktiven ska utredningen tillgodogöra sig erfarenheter från andra länder när det gäller organisatoriska lösningar för den typ av verksamhet som bedriver. För att fullgöra detta uppdrag har utredningen genomfört ett antal internationella studiebesök och en telefonkonferens, samt fått visst underlagsmaterial från . 3.5.1Rapport från 13 länder Via har utredningen tagit del av en konsultrapport om hur olika järnvägsförvaltningar i har löst uppgiften med att försörja sig med tjänster inom telekommunikationsområdet. Rapporten bygger på intervjuer vid 13 länders järnvägsförvaltningar, i första hand med representanter för teknikavdelningarna. Av den sammanfattning som har gjort av rapporten framgår att alla varianter av organisatoriska lösningar för telekomområdet finns representerade i de europeiska länderna. Allt från avdelningar eller dotterbolag till järnvägsförvaltningen till användning av externa leverantörer sedan starten eller helt privatiserade lösningar. Enligt rapporten är det enbart två länders järnvägsförvaltningar, i och , som har överfört infrastrukturen till självständiga bolag utanför järnvägsförvaltningarna (independent outside company). Den stora majoriteten har infrastrukturen knuten till själva järnvägsförvaltningen eller till ett särskilt bildat bolag (associated company). Av rapporten framgår också att ägarskapet av själva telekomverksamheten i de flesta fall ligger i en statlig myndighet eller i ett statsägt bolag. Utifrån de resultat som framkommit i rapporten menar konsulterna att en separering av det elektroniska nätet och ICT:s verksamheter från får följande effekter: Lower capital commitment. If the () broadens its customer base, this leads to price advantages for . Price reduction by optimisation of existing service level agreements. Easier alternatives to change supplier if it fails to meet the service levels. Deterioration of customer relationship management between RTC and . New can be gained. Positioning as a full service provider. Broader customer base and new organisational setup may lead to higher profitability. One competence centre with all relevant expert know-how (network, maintenance, etc.). Access to financial and capital markets. competitive pressure due to Trafikverket´s lower dependency from RTC. Konsulterna drar följande slutsatser av sin internationella studie: Each country has it´s particular parameters which have to be taken into consideration (ownership structure, regulations, infrastructure, etc.). Divestment decisions are mainly based on economic considerations. After divestment, railways will remain to be the main customer group. A divestment may lead to advantages for both the railway and the unit as long as basic success factors are realised. 3.5.2Intervjuer från , , och Utredningen har på plats genomfört intervjuer med företrädare för och i , i samt ProRail i . har hållits med NetworkRail i . började NSB lägga ner fiberoptisk kabel i banvallarna. bildades BaneTele som en division i , den myndighet som var ägare av fiberstrukturen. blev BaneTele ett aktiebolag ägt av . BaneTele fick tillgång till kabeln genom ett 20-årigt avtal. köpte BaneTele nätbolaget , som hade gått i konkurs. fördes ägarskapet till BaneTele från till regeringen. sålde regeringen av BaneTele till Bredbåndsalliansen som består av sex norska elbolag. sålde regeringen sitt kvarvarande ägande i BaneTele till Bredbåndsalliansen, som ändrade namn till . BaneTeles köp av Enitel, , resulterade i ekonomiska problem i och med att behovet av underhåll och investeringar var stora. BaneTele gick med förlust samtliga år . Under dessa år anses bolaget i alltför hög grad ha koncentrerat sig på försäljning av överskottkapacitet på marknaden och tappat fokus på tågsäkerheten. äger fortfarande det fiberoptiska nätverket men både Ventelo och har långsiktiga avtal för användning av nätet. Bredbåndsalliansen tilläts inte av regeringen att köpa GSM- R-nätet utan det ligger kvar hos . Likaså ägs järnvägens accessnät av . Masterna utefter banan ägs av , men Ventelo och har skilda teknikhus. bygger ett nytt nät längs banvallarna för nödkommunikation. Detta nät har för liten kapcitet för administrativa tjänster och för försäljning av överskottskapacitet på marknaden. I realiteten ser inte några stora problem med dagens former för ägandet och användningen av den fiberoptiska kabeln. privatiserades det statliga bolaget . Företaget blev ägare av spår, signaler, tunnlar, broar och nästan alla järnvägsstationer. Det fiberoptiska nätet och kopparnätet såldes till telekommunikationsföretaget och underhållet av telekommunikationssystemet uppdrogs åt Racal (som senare ändrade namn till ). inträffade ett flertal större järnvägsolyckor beroende på dåligt underhåll av infrastrukturen och sämre säkerhetstänkande. Men inte någon av dessa olyckor anses ha orsakats av felaktigheter i telekomverksamheten. Punktligheten och kvalitén i resandet blev allt sämre . återtogs därför av regeringen i form av det nybildade NetworkRail, som är ett statligt bolag i vilket ägarskapet utövas av offentliga och privata medlemmar. NetworkRail äger dels ett eget fiberoptiskt nätverk, dels hyr man kapacitet av . Långsiktigt strävar NetworkRail efter att självt äga allt nätverk. Även underhållet av telekomnätverket har återtagits. ingår nämligen numer i NetworkRail. NetworkRail har för avsikt att bilda ett . Detta center ska ansvara för övergripande nätverksstrategier, leda alla nätverksaktiviteter samt handha relationer med underleverantörer och kunder m.m. Dessutom är NetworkRail på gång att investera i ett eget fiberoptiskt nät till stöd för ett nytt europeiskt signalsystem. ägde det statliga järnvägsföretaget (vilket i motsvarades av det dåvarande ) två kopparnät för långväga kommunikation. Det ena användes för telekommunikation och det andra för signalkommunikation. Man ägde också fiberoptisk kabel. I den privatiseringsprocess som ägde rum , som ett resultat av EU-regler, överfördes kopparnäten till ProRail, den statliga infrastrukturägaren. Det fiberoptiska nätet såldes dock till ett privat företag, , med villkoret att två fibrer i varje kabel skulle vara tillgängliga för järnvägens behov. Fibernätet köptes senare av () som också är nuvarande ägare. BT använder nätet både för att ge järnvägen service och för att sälja kapacitet på marknaden. De gamla kopparnäten var i så dåligt skick att Prorail beslutade investera i modern infrastruktur baserad på fiberoptik. Ett flerårsprogram har genomförts och kabel har lagts ner längs banvallarna. Ett ytterligare skäl till att genomföra investeringsprogrammet är att telekom-infrastrukturen längs den holländska järnvägen har ett stort antal kontaktpunkter vilka inte kan nås av de optiska nät som ägs av privata operatörer. ProRail har också bildat ett joint venture med , vilket är det statliga organ som ansvarar för kraftnäten. Syftet är att förse varandra med svart fiber och att sälja överskottskapacitet på marknaden. bildades myndigheten (jämför svenska ) med förvaltningsansvar för järnvägens infrastruktur. Äganderätten till telekomnätet stannade dock kvar hos tågoperatören (jämför svenska SJ). VR har tillsammans med en privat leverantör bildat ett särskilt bolag, Corenet OY, som äger telekomnätet. VR är majoritetsägare i Corenet. Bolaget säljer överkapacitet i optokabeln på marknaden. bildades myndigheten (jämför svenska ), i vilken f.d. Banförvaltningscentralens verksamhet ingår. Myndigheten är därmed nuvarande infrastrukturförvaltare. Relationen mellan infrastrukturförvaltaren och VR har reglerats i avtal. Exempelvis regleras rollerna vid underhållsarbeten utefter banan. Infrastrukturförvaltaren äger det distributionsnät som når ut till signaler, bommar, växlar m.m. Detta nät är kopparbaserat. Transmissionsutrustningen för GSM-R ägs av infrastrukturförvaltaren, men själva transmissionstjänsten köper man av Corenet. GSM-R- masterna och utrustningen kring dessa ägs av . När ny järnväg byggs överväger infrastrukturförvaltaren om man ska dra egen optisk kabel eller överlåta det till en marknadsaktör. På flera ställen har man egen kabel som primärt används för järnvägen, men vars överkapacitet säljs på marknaden. Man har även avtal med Telia-Sonera för redundans i näten. Infrastrukturförvaltaren gör bedömningen att relationen med Corenet har fungerat bra trots att bolaget i praktiken har en monopolsituation. Förvaltaren gör bedömningen att Corenets prisläge är konkurrenskraftigt, men helst skulle man vilja ha en ytterligare operatör som stor leverantör. Som huvudanledning till att relationen med Corenet fungerar bra anger infrastrukturförvaltaren det statliga majoritetsägandet i Corenet. Det gör att järnvägens säkerhet har prioriterats och att försäljningen av överskottskapacitet till andra aktörer inte fått en dominerande roll. Infrastrukturförvaltaren menar därför att Corenet inte bör säljas ut på den privata marknaden. Utredningens internationella utblick kan summeras i följande generella slutsatser: Det är svårt att hitta ett best case som rakt av kan appliceras på svenska förhållanden. Det är den tidigare historiska utvecklingen i varje land, vad gäller både organisation och verksamhet, som väger tungt i respektive lands val av strategi för att förändra verksamheten. Varje land har sin egen nationella järnvägshistoria. Det innebär att den ökade internationaliseringen av järnvägen sker utifrån tidigare lösningar, vilka framför allt inom de tekniska områdena är nationellt präglade. Den andra, och kanske viktigaste, slutsatsen är nödvändigheten av att säkerställa järnvägens krav och behov när nätens överkapacitet säljs på marknaden. Marknadslösningarna motiveras oftast av ekonomiska skäl, det blir totalt lägre kostnader för järnvägsverksamheten. Men i de länder där marknadsorienteringen blivit för kraftig upplevs påtagliga problem med att trygga järnvägens krav på driftsäkerhet. Som framgår av ovanstående avsnitt har det i något fall medfört att det järnvägsansvariga organet drar ett helt nytt parallellt nät, i ett annat fall har ett redan privatiserat nät åternationaliserats. Det gäller därför att hitta lösningar i vilka järnvägsverksamheten alltid är prioriterad, men som tillåter försäljning av kapacitet på marknadsmässiga villkor. 4.1Konsekvenser för driftsäkerhet vid en separering helt eller delvis av från En öppen infrastruktur, tillgänglig för många, är en viktig förutsättning för utveckling och tillhandahållande av elektroniska kommunikationstjänster. Bredbandsstrategin ställer krav på ett öppet system där många tjänsteleverantörer har tillgång till såväl optokabel med transmission som anslutningar. Tillgången till infrastruktur för telekommunikation varierar över landet. I storstadsområdena är tillgången god och det finns inga kapacitetsbrister. Vissa mer glest befolkade områden saknar fortfarande tillgång till bredband via optokabel. Här kan fiberoptiska nät med sin stora geografiska täckning bidra till en ökad tillgång. En ytterligare användning av optokabeln bör kunna kombineras med järnvägens behov och krav på driftsäkerhet. En separering av infrastruktur i form av optokabel, transmissionsutrustning, kanalisering längs med vägarna samt kan bidra till att utveckla marknadsstrukturen och konkurrensen. Det sker genom att tillgången till kapacitet ökar och att affärsmässigheten i tillhandahållandet av infrastrukturen blir mer transparent. Fler användare ger i sin tur möjligheter till kostnadseffektivisering och sannolikt också en utveckling som direkt och indirekt kommer till godo. Ökad tillgång till infrastruktur för telekom skapar bättre förutsättningar för en tjänsteutveckling inom ITS- området mot mer generiska tjänster till lägre kostnad. Det ger därmed förutsättningar för ökad konkurrens inom området. En bredare användning får dock aldrig innebära att järnvägs- transportsystemet inte ges tillräcklig prioritet. Att prioritera järnvägens behov bör ses som ett samhällsuppdrag. Utredningen gör den samlade bedömningen att en ökad användning av optokabeln kan kombineras med stark prioritering av järnvägens behov och krav på driftsäkerhet och tjänsteutveckling. Utredningens uppdrag omfattar inte att lämna förslag på en struktur för ett separerat ICT och vilken verksamhet ett separerat ICT ska bedriva. Förutsättningarna för ICT som organisatorisk enhet att hävda sig på en konkurrensutsatt marknad påverkas kraftigt av vilka delar av verksamheten som följer med till den nya enheten. Viktigt är också var såväl ett tekniskt gränssnitt läggs som hur de nya rollerna etableras vid en separering. Bedömningen av konsekvenser för av en separering i sig, påverkas inte direkt av om de kontorsnära tjänsterna outsourcas till en annan extern part än ett separerat ICT, om de ingår i ett separerat ICT eller om de behålls internt inom . Däremot är det nödvändigt att kan fortsätta att leverera nät- och driftstjänster samt ITS-tjänster med samma kvalitet som före separeringen. I utredningen har således inte ICT:s marknadsförutsättningar efter en separering vägts in på annat sätt än att ett separerat ICT måste ha förutsättningar att kunna fortsätta att leverera nät- och driftstjänster samt ITS-tjänster även efter en separering. Inte heller har en bedömning av marknadens tänkbara reaktion (t.ex. uppköp) analyserats. Den frågan ligger utanför utredningen att bedöma. är långt ifrån den enda leverantören av ICT- tjänster till . En stor del levereras, som framgått ovan, av trafikverksexterna leverantörer. består väsentligen av f.d. och f.d. tidigare verksamheter. och har delvis haft olika strategier för försörjningen av ICT-tjänster. Detta är en bidragande orsak till det sätt försörjning av ICT-tjänster byggts upp, och att det ser annorlunda ut för försörjningen av ITS-tjänster på vägsidan i förhållande till järnvägssidan. F.d. byggde upp egen intern kapacitet, f.d. köpte i större utsträckning tjänster på marknaden. Även om man tar hänsyn till att har underleverantörer kvarstår en skillnad. Denna analys begränsas enligt utredningsdirektiven till konsekvenser vid en separering av den organisatoriska enheten och de tjänster som levereras från den enheten. Försörjningen av övriga ICT-tjänster berörs inte i analysen. I ovanstående nulägesbeskrivningar har de tjänster levererar delats upp i tre områden: nät- och driftstjänster, ITS- tjänster samt kontorsnära tjänster. Samtliga tjänster som levererar är nödvändiga för järnvägsdriften men konsekvenserna för driftsäkerheten av en separering blir olika inom de skilda områdena. Denna uppdelning har relevans på tjänsteutbudssidan. Tekniskt, via infrastrukturen, teknikplattformen och vissa bastjänster, är de olika områdena så pass integrerade med varandra att det i ett kort perspektiv kan vara svårt att separera dem utan att driftsäkerheten riskerar att påverkas. Man kan anslå ett långt och ett kort tidsperspektiv på konsekvenserna. Annorlunda uttryckt är det viktigt att en eventuell separering sker och på ett sätt som inte riskerar att försämra driftsäkerheten i järnvägen. En önskad förändring skulle också kunna ske stegvis för att inte äventyra järnvägsdriften.