sou · GYB344 · 2010-06-30 00:00:00 — Sammanfattningsvis menade regeringen att både principiella och praktiska hänsyn talade starkt för att borde vara ensam behörig att pröva mål om marknadsstörningsavgift (prop. 1994/95:123 s. 123 f.). avgjordes totalt 16 marknadsföringsmål i tingsrätt. I lagen (2002:599) om grupprättegång finns ett komplement till det vanliga rättegångsförfarandet i tvistemål. I en grupprättegång kan enskilda personer, organisationer eller myndigheter med likadana eller likartade anspråk föra talan gemensamt, s.k. grupptalan (jfr 1 och 2 §§). Endast de tingsrätter som är fastighetsdomstolar är behöriga att handlägga mål om grupprättegång (3 § angiven lag och 1 § Koncentration av mål till vissa domstolar förordningen [2002:814] om behörighet för tingsrätter att handlägga mål enligt lagen [2002:599] om grupprättegång, m.m.).6 I förarbetena angav regeringen som skäl för koncentration av målen att en grupprättegång i de allra flesta fall skulle komma att vara mer tids-, arbets- och kostnadsmässigt krävande än en individuell process. Även om följderna inte skulle överdrivas borde man enligt regeringen inte bortse från att ett mål där det förs grupptalan kunde leda till belastningar för domstolen. En förutsättning var därför enligt regeringen att domstolen genom tillgång till administrativa rutiner och personal kunde möta de extra krav som ställdes på domstolen, utan att verksamheten i övrigt led men. Antalet grupprättegångar kunde enligt regeringen antas bli förhållandevis få . För att införa specialforum för grupptalan talade därför enligt regeringen, förutom domstolens storlek, även att en koncentration av sådana rättegångar till ett färre antal dom- stolar ökar förutsättningarna för att på domstolen utveckla sär- skilda rutiner för handläggningen. När det gällde att välja ut de tingsrätter som skulle vara behöriga skulle enligt regeringen även kravet på geografisk spridning till- godoses. Det fanns här enligt regeringen anledning att ta fasta på indelningen av tingsrätter i fastighetsdomstolar. Eftersom fastig- hetsmål inte sällan involverade ett stort antal sakägare och andra intressenter, hade dessa tingsrätter enligt regeringen särskilt goda förutsättningar att hantera de handläggningsfrågor som en grupptalan kunde ge upphov till. Flera av tingsrätterna var dess- utom miljödomstolar, vilket ytterligare uppgavs stärka deras förut- sättningar att på ett effektivt och ändamålsenligt sätt handlägga mål där det fördes grupptalan. Regeringen föreslog alltså att en grupptalan skulle kunna väckas endast vid tingsrätt, som även var fastighetsdomstol (prop. 2001/02:107 s. 49 f.). beslutade i enlighet med förslaget (bet. 2001/02:JuU16, rskr. 2001/02:246). avgjordes två mål i tingsrätt enligt lagen om grupp- rättegång. 6 Det finns möjlighet att föra talan om skadestånd för vissa miljöskador och andra enskilda anspråk enligt som grupptalan enligt lagen om grupprättegång (32 kap. 13 § ). Sådan grupptalan ska prövas av miljödomstol (20 kap. 2 § första stycket 6 ). Koncentration av mål till vissa domstolar I utsökningsbalken finns bestämmelser om verkställighet av dom eller annan exekutionstitel som innefattar betalningsskyldighet eller annan förpliktelse, t.ex. avhysning. Utsökningsbalken innehåller också bestämmelser om verkställighet av beslut om kvarstad eller annan liknande säkerhetsåtgärd (1 kap. 1 §). Mål om nu berörd verkställighet kallas utsökningsmål. All verkställighet enligt utsökningsbalken åvilar Kronofogde- myndigheten (1 kap. 3 §). Myndighetens beslut, som kan gälla t.ex. utmätning av lös egendom, fastighet eller lön, försäljning av egendom, fördelning av köpeskilling samt kvarstad och annan handräckning, får överklagas till tingsrätt. Det är dock endast 24 särskilt angivna tingsrätter, i princip en per län, som är behöriga att handlägga utsökningsmål (jfr 18 kap. 1 § utsökningsbalken och 1 § utsökningsförordningen [1981:981]). Från , när utsökningsbalken trädde i kraft, till överklagades beslut till hovrätt. fanns det 24 kronofogde- myndigheter, en i varje län. I förarbetena till utsökningsbalken anförde departementschefen flera skäl för att låta hovrätt, i stället för tingsrätt, överpröva beslut. Det innebar enligt departementschefen att antalet instanser inskränktes till tre, att parterna kunde få ett snabbare slutligt avgörande av saken och att en mera likformig praxis främjades. Dessutom ansåg departementschefen att sex hovrätter var ett lämpligt antal besvärsmyndigheter i förhållande till antalet kronofogde- myndigheter (prop. 1980/81:8 s. 146 ff.). överklagas beslut till tingsrätt. Som skäl för denna förändring anfördes bl.a. önskemålet om att tyngdpunkten i rättsskipningen skulle ligga i första instans samt att minska hovrätternas arbetsbelastning. När det gällde antalet tingsrätter som skulle vara behöriga att handlägga utsökningsmål anförde departementschefen att det var olämpligt att beslut från 24 kronofogdemyndigheter överprövades av 97 tingsrätter. Genom en ordning där målen överprövades av den tingsrätt inom vars domkrets kronofogdemyndigheten fanns, fick dessa 24 tingsrätter enligt departementschefen bättre förut- sättningar att bygga upp sin kompetens på utsökningsrättens område (prop. 1992/93:216 s. 72 ff.). är det i stället svarandens hemvist avgörande för vilken av de 24 tings- Koncentration av mål till vissa domstolar rätterna som är behörig att överpröva beslut (prop. 1996/97:1 Utgiftsområde 4, bet. 1996/97:JuU1, rskr. 1996/97:96). De särskilda forumreglerna gäller också för Kronofogdemyndig- hetens beslut enligt viss speciallagstiftning. Forumreglerna gäller bl.a. för beslut om handräckning enligt konsumentkreditlagen (1992:830) och lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl. samt mål enligt lagen (1970:215) om arbets- givares kvittningsrätt (18 kap. 1 och 6 §§ utsökningsförordningen). avgjordes knappt 4 000 utsökningsmål i tingsrätt. 4.1.11Vissa mål enligt upphovsrättslagen är exklusivt forum för vissa mål enligt lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk (upphovsrättslagen). Det gäller bl.a. för mål om ljudradio- eller televisionsutsändning i strid mot lagen. är också exklusivt behörig att handlägga vissa mål om ersättning enligt upphovsrättslagen (jfr 58 §). I förarbetena till upphovsrättslagen anförde departementschefen att det av olika skäl var praktiskt att rådhusrätt gjordes till exklusivt forum för dessa typer av mål. Vilka skäl som för- anledde denna bedömning berördes inte närmare (prop. 1960:17 s. 300). 4.2Mål som handläggs av allmänna förvaltningsdomstolar Den allmänna forumregeln för förvaltningsmål finns som nämnts i 14 § andra stycket LAFD. Av bestämmelsen följer att ett beslut ska överklagas till den förvaltningsrätt inom vars domkrets ärendet först prövats, om det inte för ett visst slag av mål föreskrivs annat i lag eller förordning. Vid införandet av bestämmelsen uttalade regeringen att om man ska sträva efter en principiell ordning där länsrätterna har generell kompetens som första instans i förvaltningsrättsskipningen, är det följdriktigt att så många måltyper som möjligt förekommer i alla Koncentration av mål till vissa domstolar länsrätter och att specialforum bland dessa undviks så långt möjligt. Regeringen beaktade också att det uppnås en bättre lokal förankring om målen sprids på alla länsrätter. En förutsättning för att avvika från denna huvudprincip var enligt regeringen att starka skäl talade för en annan ordning. Enbart det förhållandet att det rör sig om ett begränsat antal mål var enligt regeringen inte ett sådant skäl (prop. 1993/94:133 s. 32). 1999/2000:142 behandlades frågan om en särskild forumregel för arbetslöshetsförsäkringsmål (s. 48). Regeringen in- stämde i den bedömning som den dåvarande regeringen gjorde vid införandet av den allmänna forumregeln i 14 § andra stycket LAFD. För att kunna upprätthålla en ordning där länsrätterna har generell kompetens inom förvaltningsrättsskipningen, men med möjlighet till viss specialisering inom domstolen, var det enligt regeringens mening av största betydelse och mest följdriktigt att så många måltyper som möjligt förekommer vid alla länsrätter. Några remissinstanser anförde att den gällande forumregeln, som innebar att i princip alla arbetslöshetsförsäkringsmål handlades vid Läns- rätten i , borde bestå eftersom prejudikatbildningen underlättades. Enligt regeringen kunde dock argumentet om specialforum och enhetligare praxisbildning m.m. anföras när det gällde en mängd måltyper i länsrätterna. Det åberopade argumentet var enligt regeringens mening inte tillräckligt för en särbehandling av arbetslöshetsförsäkringsmålen i förhållande till andra måltyper. I förordningen (1977:937) om allmänna förvaltningsdomstolars behörighet m.m. finns ett antal bestämmelser om specialforum. Av 7 a § följer att beslut av som överklagas till en förvaltningsrätt ska tas upp av Förvaltningsrätten i om beslutet avser ärenden enligt bl.a. skattebetalningslagen (1997:483) i fråga om punktskatt och om återbetalning av mervärdesskatt eller punktskatt enligt 18 kap. 4 b § samma lag eller författning som anges i 1 kap. 1 § andra stycket skattebetalningslagen. Forum- bestämmelsen reglerar främst mål om punktskatt. 1999/2000:105 Vissa punktskattefrågor lämnade regeringen förslag till de lagändringar som föranleddes av riks- dagens beslut om en förändrad punktskatteorganisation (bet. Koncentration av mål till vissa domstolar 1999/2000:SkU1 och rskr. 1999/2000:63).7 beslutade det s.k. Särskilda skattekontoret i i frågor om bl.a. punktskatt. Detta medförde att beslut i dessa ärenden över- klagades till Länsrätten i . Regeringen uttalade att prövningen av bl.a. punktskattemålen borde ligga kvar på de domstolar som hade denna uppgift. En annan ordning skulle enligt regeringen, förutom en omfördelning av arbetsbelastningen mellan berörda läns- och kammarrätter, också innebära att den specialisering och de regionala hänsyn som var förenade med den dåvarande ordningen gick förlorade. Med hänsyn till detta ansåg regeringen att dessa mål även fortsättningsvis borde handläggas av Länsrätten i och Kammarrätten i (s. 75). Regeringen har härefter i prop. 2002/03:99 Det nya skatteverket vidhållit denna bedömning (s. 261). Domkretsen för dåvarande Länsrätten i ingår numera i domkretsen för Förvaltningsrätten i . I 7 c § förordningen om allmänna förvaltningsdomstolars behörig- het m.m. anges att beslut av som överklagas till en förvaltningsrätt ska tas upp av Förvaltningsrätten i om beslutet avser ärenden enligt lagen (2004:629) om trängselskatt.8 Den särskilda forumregeln behandlades i prop. 2003/04:145 Trängselskatt. Inledningsvis konstaterades att avsaknaden av en särskild forumregel skulle leda till att, beroende på var i landet beslut hade fattats, olika länsrätter kunde komma att pröva frågor om trängselskatt. Regeringen ansåg dock att det var mest kostnadseffektivt och rättssäkert att överprövning av besluten gjordes av en särskilt anvisad länsrätt. Det föreföll enligt regeringen naturligt att mål om trängselskatter i huvudsak prövades av en domstol i det område som skatten omfattar, med tanke på t.ex. 7 Bakgrunden till riskdagsbeslutet var följande. lämnade i uppdrag till Statskontoret att utreda frågan om punktskatteverksamhetens organisatoriska inplacering i skatteförvaltningen. I rapporten inom skatteförvaltningen (1999:19) lämnade Statskontoret förslag till en förändrad punktskatte- organisation. Regeringen föreslog i budgetpropositionen för i enlighet med vad Statskontoret föreslagit att punktskatteverksamheten organisatoriskt skulle hänföras till (prop. 1999/2000:1 utgiftsområde 3). 8 I propositionen Införande av trängselskatt i (prop. 2009/10:189) föreslås att trängselskatt ska införas i . Frågan om forum vid överklagande av beslut, som regleras i förordning, behandlas inte i propositionen. Koncentration av mål till vissa domstolar domstolens kännedom om lokala förhållanden och den omständigheten att muntliga förhandlingar kunde förekomma. Eftersom trängselskatt åtminstone inledningsvis endast skulle tas ut i , var Länsrätten i enligt regeringen den naturliga överklagandeinstansen (s. 72 f.). ingår numera i Förvaltningsrättens i domkrets. avgjorde Länsrätten i knappt 600 mål enligt lagen om trängselskatt. I 34 § lagen (2001:558) om vägtrafikregister finns en särskild forumregel. Av bestämmelsen följer att ett beslut enligt den lagen, enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen eller ett beslut om rättelse eller information enligt personuppgiftslagen (1998:204) får överklagas hos Förvaltningsrätten i om inte något annat följer av andra föreskrifter. I förarbetena anfördes som skäl för bestämmelsen att beslut enligt den då gällande bilregisterkungörelsen (1972:599), som ersattes av lagen om väg- trafikregister, prövades av Länsrätten i län och att det inte hade framkommit några skäl som gav anledning till att ändra denna ordning. Vidare anfördes att registreringsfrågor inte sällan hade samband med skattefrågor som enligt den då gällande 3 § i fordon- skattelagen (1988:327) prövades av i . En sådan skattefråga överklagades till Länsrätten i län. Även detta talade enligt regeringen för att frågor om registrering borde överklagas till den länsrätten (prop. 2000/01:95 s. 90). län ingår numera i Förvaltningsrätten i domkrets. Av 7 b § förordningen om allmänna förvaltningsdomstolars be- hörighet m.m. följer att ett beslut av som överklagas till länsrätt ska tas upp av Förvaltningsrätten i om beslutet avser ärenden enligt vägtrafikskattelagen (2006:227), lagen (2006:228) med särskilda bestämmelser om fordonsskatt eller lagen (1997:1137) om vägavgift för vissa tunga fordon. I förarbetena till vägtrafikskattelagen anförde regeringen att mål enligt den lagen borde prövas av samma länsrätt som prövar vägtrafikregistermål, dvs. Länsrätten i Län, eftersom det finns ett direkt sam- band mellan de båda lagarna. Därtill kom att antalet mål enligt väg- trafikskattelagen bedömdes bli relativt få, vilket enligt regeringen Koncentration av mål till vissa domstolar också talade för att det var lämpligt att dessa mål prövades av samma länsrätt (prop. 2005/06:65 s. 76). län ingår som nämnts numera i Förvaltningsrätten i domkrets. 4.2.5Konsulärt ekonomiskt bistånd m.m. Av 7 § förordningen om allmänna förvaltningsdomstolars behörig- het m.m. följer att överklagande till förvaltningsrätt tas upp av Förvaltningsrätten i när överklagandet avser beslut av i ärende enligt lagen (2003:491) om konsulärt ekonomiskt bistånd eller beslut av en utlandsmyndighet. Konsulärt ekonomiskt bistånd kan under vissa förhållanden lämnas till bl.a. svenska medborgare som är bosatta i som har råkat i nöd eller annan svårighet i utlandet och därför behöver ekonomisk hjälp eller som har berövats friheten genom beslut av domstol eller annan myndighet i utlandet (6 och 7 §§ samma lag). I förarbetena har anförts att överklaganden av beslut i fråga om beviljande av konsulärt ekonomiskt bistånd och överklaganden av beslut i fråga om återbetalning av sådant bistånd bör prövas av en och samma länsrätt respektive kammarrätt. Några skäl för denna ståndpunkt eller för att målen ska koncentreras till just Förvaltningsrätten i har, såvitt utredningen kunna finna, inte presenterats (jfr prop. 1972:132 s. 209 och 2002/03:69 s. 46 f.). Det kan dock noteras att beslut av en utlandsmyndighet överklagas till Kammarrätten i (1 § 2 förordningen om allmänna förvaltningsdomstolars behörighet m.m.). 4.2.6Vissa överklagade beslut från Kriminalvården Av 7 d § förordningen om allmänna förvaltningsdomstolars be- hörighet m.m. följer att beslut av Kriminalvården som överklagas till förvaltningsrätt ska tas upp av Förvaltningsrätten i om beslutet gäller en person som inte är inskriven vid en kriminal- vårdsanstalt, ett häkte eller ett frivårdskontor i landet och beslutet avser ärenden enligt lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. eller lagen (2001:617) om behandling av personuppgifter inom kriminalvården. Huvudregeln enligt de angivna lagarna är att beslut av Kriminalvården överklagas till den förvaltningsrätt inom vars Koncentration av mål till vissa domstolar domkrets den kriminalvårdsanstalt, det häkte eller det frivårds- kontor är beläget där den enskilde var inskriven när det första beslutet i ärendet fattades (26 d § lagen om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. och 16 § lagen om behandling av personuppgifter inom kriminalvården). Det finns dock fall när någon som inte är inskriven vid en anstalt, ett häkte eller ett frivårdskontor har rätt att överklaga ett beslut enligt dessa lagar. Till exempel befinner sig personer som är dömda i ett annat nordiskt land och som ska verkställa ett fängelsestraff eller genomgå övervakning i ofta i ett annat nordiskt land och är alltså inte inskrivna någonstans inom svensk kriminalvård. Huvudregeln kan därför inte tillämpas i dessa fall. För att det inte ska råda någon tveksamhet om vilken domstol som är behörig i dessa fall skulle enligt förarbetena en särskild länsrätt pekas ut (prop. 2004/05:176 s. 69 f.). Något skäl till varför just Länsrätten i skulle handlägga dessa mål angavs inte. ingår numera i Förvaltningsrätten i domkrets. 4.3Avskaffad eller övervägd koncentration Från till skulle vissa eko-brottmål handläggas företrädesvis av tretton av regeringen utsedda tings- rätter, s.k. eko-domstolar. De utsedda tingsrätterna skulle hand- lägga vidlyftiga eller annars särskilt krävande mål om allmänt åtal i vilka bedömningen av ekonomiska eller skatterättsliga förhållanden hade väsentlig betydelse. Om detta fanns bestämmelser i 1 kap. 7 § och förordningen (1985:401) om handläggningen av mål som avses i 1 kap. 7 § . Av förordningen framgick att tingsrätterna i , , , , , , , , , , , och var särskilt utsedda. Det var i princip en tingsrätt för var och en av de 13 åklagarregionerna som var indelat i. Vid handläggningen av aktuella mål kunde en ekonomisk eller skatterättslig expert ingå i rätten. Angående denna fråga, se avsnitt 6.1.1. Som skäl för koncentrationen av mål anförde regeringen i för- arbetena att det var till stor fördel för samspelet mellan en Koncentration av mål till vissa domstolar expertledamot och en lagfaren ledamot att även den senare hade god erfarenhet av och goda kunskaper i det aktuella ämnesområdet. Därigenom kunde man motverka risken för att en expertledamots uppfattning i en viss fråga alltför okritiskt godtogs av övriga leda- möter i rätten. Om målen koncentrerades till endast vissa tings- rätter, skulle detta enligt regeringen också leda till att varje enskild expert deltog i rätten mer regelbundet. Härigenom skulle experterna snabbare få erfarenhet av de frågor som brukar vara uppe till bedömning i brottmål (prop. 1984/85:178 s. 26). 1989/90:71 konstaterade föredragande statsrådet att det var så få mål som handlades enligt de särskilda forumbestäm- melserna att det stod klart att koncentrationen i sig knappast kunde anses ge de lagfarna domarna som handlade målen kunskaper i fråga om ämnesområdet. Inte heller åstadkoms genom koncentrationen förutsättningar för att expertledamöterna skulle få tillräcklig erfarenhet av handläggningen av brottmål. De skäl som talade för en koncentration var således försvagade. Härtill kom att en utvärdering som hade gjort av lag- stiftningen visade att det inte var uteslutet att vissa tingsrätter som inte utgjorde eko-domstolar skulle ha valt att förstärka samman- sättningen med en ekonomisk expert eller en skattedomare, om den möjligheten hade funnits. Genom att avskaffa koncentrationen skulle man därför enligt statsrådet skapa bättre förutsättningar för ett användande av de särskilda sammansättningsreglerna i komplicerade brottmål och ett effektivare utnyttjande av domstols- väsendets samlade kompetens på det området. Statsrådet föreslog därför att eko-brottmålen fortsättningsvis skulle handläggas enligt vanliga forumregler (prop. 1989/90:71 s. 38). beslutade i enlighet med förslaget (1989/90:JuU32, rskr. 1989/90:292). I förarbetena till arbetstvistlagen övervägdes om handläggningen av de arbetsrättsliga tvister som prövas av tingsrätt som första instans skulle koncentreras till ett mindre antal tingsrätter, exempelvis en i varje län. Departementschefen ansåg emellertid inte att detta skulle vara lämpligt. Han ansåg i stället att alla tingsrätter, liksom tidigare, skulle vara behöriga att pröva dessa tvister. Något uttryckligt skäl för denna bedömning angavs inte (jfr prop. 1974:77 s. 95). Koncentration av mål till vissa domstolar I samband med att den mellankommunala skatterätten avvecklades, diskuterades i förarbetena frågan om koncentration av skattemål rörande koncernbolags taxeringar.9 Det kunde enligt departementschefen hävdas att det fanns ett behov av samordning på domstolsnivå av dessa mål eftersom de avsåg komplicerade skattefrågor och betydande belopp. Några remissinstanser förordade i lagstiftningsärendet att målen skulle handläggas endast av Länsrätten i . Den förordade lösningen skulle enligt departementschefen i och för sig underlätta en enhetlig rätts- tillämpning i såväl länsrätten som i Kammarrätten i , som i så fall skulle bli exklusiv överinstans i de målen. Departementschefen ansåg dock att även om storföretagens taxeringsfrågor avsåg invecklade förhållanden, var de inte av en så särpräglad natur att liknande frågor inte kunde komma upp hos andra skattskyldiga. Det fick anses klart att länsrätterna var kvalificerade att avgöra mål rörande storbolagens taxeringar. Departementschefen ansåg vidare att man borde sträva efter att utveckla och stimulera rättsskipningen i länsrätterna. Att tillföra alla länsrätter flera mål som rörde större företags taxeringar borde enligt departementschefen leda till en ytterligare höjning av den allmänna kompetensen där. Departementschefen kom därför fram till att målen om koncernbolagens taxering skulle följa den vanliga överklagandeordningen (prop. 1986/87:47 s. 92 ff.). ändrades instansordningen för arrendemål. Arrendenämndernas beslut överprövas numera av hovrätt i stället för av fastighetsdomstol (avsnitt 9.2.2). I förarbetena diskuterades frågan om arrendemålen, på samma sätt som vissa hyresmål, skulle koncentreras till . Regeringen ansåg dock att koncentrationen av arrendeärendena till en enda hovrätt skulle medföra större olägenheter än den koncentration av överrätts- dömandet som fanns inom hyresområdet. I arrendemålen var det enligt regeringen betydligt vanligare än i hyresmålen att en överrätt behövde hålla syn på en fastighet. Närheten mellan domstol och fastighet fick därmed enligt regeringen en särskild betydelse för 9 Angående frågan om domstolens avvecklande, se avsnitt 2.5.1. Koncentration av mål till vissa domstolar Eftersom hovrättens avgöranden i arrendemålen i allmänhet kunde överklagas till , fanns det enligt regeringen inte heller av hänsyn till kravet på en god prejudikats- bildning skäl att koncentrera arrendemålen till en enda hovrätt. I stället borde överprövningen ske av den hovrätt inom vars dom- krets arrendenämnden var belägen (prop. 2005/06:10 s. 45 f.). 4.3.5Mål om av skiljedom m.m. Av lagen (1999:116) om skiljeförfarande följer att en talan om ogiltighet och av en skiljedom som huvudregel tas upp av hovrätt inom vars domkrets skiljeförfarandet har ägt rum (43 §). Detsamma gäller för talan mot skiljedom varigenom skiljemännen har avslutat förfarandet utan att pröva de frågor som hänskjutits till dem. I förarbetena till denna forumbestämmelse diskuterade regeringen frågan om målen borde koncentreras till en domstol. Regeringen konstaterade att redan gjorde en prövning av utländska skiljedomar som i stora stycken motsvarade den dom- stolsprövning som skulle ske vid talan om ogiltighet eller av en svensk skiljedom. Denna ordning hade enligt regeringen fungerat väl.