sou · GYB329 · 2010-05-04 00:00:00 — Även om man bortser från JO-beslut, som avsett förseningar vid överlämnande av handlingarna till högre instans i samband med överklagande (ett problem som i huvudsak kan bringas ur världen, om våra i 29 kap. nedan presenterade förslag till nya regler om rättelse antas), och enbart beaktar sådana fall där JO kritiserat tidsåtgången före beslut, återstår ett anmärkningsvärt stort antal fall. Bortser man dessutom från JO-beslut, som gällt dröjsmål med utlämnande av allmänna handlingar inom den i 2 kap. TF föreskrivna, extremt korta handläggningstiden, reduceras antalet något, men fortfarande rör det sig om en ofta förekommande form av kritik. förekom sålunda kritik mot långsam handläggning i bl.a. JO-besluten , dnr 175-2007, plan- och byggärende, , dnr 2232-2007, sjukpenninggrundande inkomst och sjuk- penning, , dnr 1121-2007, stöd och service till vissa funk- tionshindrade, , dnr 1171-2008, kriminalvård, , dnr 1800-2007, hälso- och sjukvård, , dnr 1256-2007, föräldrapenning, , dnr 5489-2006, arbetsskadelivränta, , dnr 3204-2008, kriminalvård, , dnr 5681-2006, taxeringsärende, , dnr 4910-2007, underhållsstöd, 2008- 07-23, dnr 4993-2007, kriminalvård, , dnr 1803-2007, sjukpenning, , dnr 2761-2008, assistansersättning och , dnr 3267-2008, aktivitetsersättning. JO:s ämbetsberättelse 2008/09 s. 160 ang. oacceptabelt långa handlägg- ningstider hos åklagare och polis, och s. 348 ang. underhållsstöd. kan bl.a. pekas på JO 2006/07 s. 437, byte av god man, och JO 2007/08 s. 380, arbetsskada, s. 384, statligt personskadeskydd, och s. 395, pensionsrätt. Vidare är ett beslut från , dnr 5706-2006, värt att uppmärksammas särskilt. I ett förrättningsärende hos lantmäterimyndighet hade – förutom att ärendet fått ett nytt diarienummer – över huvud inte vidtagits några åtgärder från till . JO betraktade, inte oväntat, ett så långt uppehåll i handläggningen av ett ärende som synner- ligen anmärkningsvärt. SOU 2010:29 Åtgärder vid dröjsmål (10 och 11 §§) I JO 2009/10 s. 76 kritiserade JO en polismyndighet för att den låtit vilandeförklara ett vapenärende i avvaktan på förvaltnings- domstols lagakraftvunna beslut i ett annat liknande ärende. Vilande- förklaringen hade lett till att anmälaren, då JO prövade klagomålen, fått vänta och på att få sin ansökan handlagd. för JO:s beslut hade myndigheten fortfarande inte fattat något beslut. Någon minskning av antalet fall, där JO funnit sig föranlåten att rikta kritik mot oskäliga dröjsmål, kan inte skönjas. Ett nedslag i JO:s beslutsflöde års första knappa visar t.ex. att det framfördes sådan kritik i bl.a. följande beslut: , dnr 4625-2007, plan- och byggärende, , dnr 4074-2008, aktivitetsersättning, , dnr 5079-2008, vapenärende, , dnr 5487-2007, plan- och byggärende, , dnr 4955-2007, bistånd, , dnr 1903-2008, sjukpenning, , dnr 1251-2008, plan- och byggärende, , dnr 619-2008, fastighetsbestämning, , dnr 4857-2007, stödboende, , dnr 4550-2007, ekonomiskt bistånd, , dnr 3379-2008, bostadsanpassningsbidrag, , dnr 996-2008, plan- och byggärende, , dnr 5299-2008, kriminalvård, , dnr 4214-2008, sjukpenning, , dnr 5039-2008, sjukpenning, , dnr 99-2008, kriminalvård, och , dnr 1408-2008, upphävande av avtalsservitut. Av den mängd JO-beslut som meddelats under resterande del av framgår också att denna negativa trend håller i sig. har JO riktat kritik för dröjsmål i handläggningen i bl.a. följande beslut: , dnr 3034-2009, EU-familjeförmån, , dnr 514-2009, tillsynsärende enligt , 2010- 01-19, dnr 3563-2009, sjukersättning, , dnr 499-2009, bostadsbidrag, , dnr 2902-2009, pension till utlandsbosatt, , dnr 6779-2009, plan- och byggärende, , dnr 3640-2009, omprövning av återbetalning av tilläggspension, , dnr 1647-2009, sjukersättning, , dnr 4281-2009, omprövning av sjukersättning, , dnr 1728-2009, sjuk- ersättning, , dnr 546-2009, försäkringstillhörighet, , dnr 4304-2009, omprövning av sjukpenninggrundande inkomst, , dnr 4949-2009, omprövning av föräldrapenning. JO har också riktat allvarlig kritik mot för bl.a. långa handläggningstider i samband med omorganisation av kassan. Kritiken har framförts både i initiativärende, som upptagits till följd av en kraftig ökning av antalet JO-anmälningar mot Åtgärder vid dröjsmål (10 och 11 §§) , och i enskilda anmälningsärenden (se JO 2009/10 s. 364, beslut , dnr 2802-2008, och , dnr 2489-2008, dnr 4560-2008). I beslut i ovan nämnt initiativärende (JO 2009/10 s. 355) uttalade JO bl.a. följande. Anmälningarna till JO mot ökade med augusti–jämfört med (310 resp. 186 anmälningar). En mycket stor del av ökningen kan hänföras till problem, som uppstått i omorganisationen. Handläggningstiderna har i en del fall blivit mycket långa, och många har fått vänta orimligt länge på beslut om utbetalning av t.ex. sjukpenning och föräldrapenning. har i arbetet med omorganisa- tionen uppenbarligen försummat att i tillräcklig utsträckning beakta de förvaltningsrättsliga kraven på ärendehandläggningen. Även om den sistnämnda kritiken mot haft samband med den omorganisation som företagits, kan konstateras att både tidigare och senare varit en av de myndigheter som ofta fått kritik från JO på grund av sina långa handläggningstider. Enligt 29 § myndighetsförordningen (2007:515) har myndigheterna att till JK skicka in förteckningar över de ärenden som har kommit in före föregående år men som inte har avgjorts vid årets utgång. Från JK har inhämtats följande uppgifter avseende insända ärendeförteckningar (äf). SOU 2010:29 Åtgärder vid dröjsmål (10 och 11 §§) Antal äf inkomna från myndigheter Antal äf från länsstyrelser (lst) Inga ärenden i balans/myndigheter Inga ärenden i balans lst Ärenden i balans myndigheter Ärenden i balans lst Förfrågan exp till myndigheter Förfrågan exp till lst Påpekande från JK till myndigheter Påpekande från JK till lst Av underlaget framgår att 164 myndigheter redovisat ärenden 2008 och att JK riktat förfrågningar till 18 myndigheter, inklusive länsstyrelserna, . Vi har också erfarit att tre av de fyra inspektioner som JK företog hos myndigheter avslutades med kritik. har –2008 haft viss dispens när det gäller redovisning av ärenden. har fler myndigheter än tidigare lämnat in ärendeförteckning, och påpekanden från JK kan bero på att ett ärende har tagit , att myndigheten har slarvat bort ärenden, att myndighetens redovisning till JK inte varit uppställd på rätt sätt, t.ex. att uppgift om senaste åtgärd saknats, att ärenden inte avslutats i diariet m.m. Det är därför svårt att dra några bestämda slutsatser av underlaget. Generellt kan dock konstateras att balanserade ärenden är vanligt förekommande. JK har i samband med inspektioner med hänvisning till 7 § förvaltningslagen vid upprepade tillfällen riktat kritik mot myndig- heterna för långsam handläggning och understrukit, att uppgiven resursbrist inte befriar myndigheter från ansvaret för att ärenden slutförs (se avseende länsstyrelserna t.ex. beslut , dnr 3587-07-28, , dnr , och , dnr ). I beslut riktade till länsstyrelserna (dnr 543- 08-24) lämnade JK bl.a. följande kommentarer. JK har, mot bak- grund av tidigare erfarenheter, särskilt granskat i vad mån läns- Åtgärder vid dröjsmål (10 och 11 §§) styrelserna förklarat långa handläggningstider med vilar på grund av resursbrist eller liknande. Sådana förklaringar förekommer i mindre omfattning än , vilket är glädjande. Det är emellertid likväl otillfredsställande, att ärenden blir oavgjorda med hänvisning till resursbrist. Länsstyrelserna bör därför, enligt JK:s uppfattning, gå igenom icke prioriterade eller vilande ärenden och upprätta någon form av plan för deras avgörande. JK har inom ramen för reglerna om statens frivilliga skadestånds- reglering enligt förordningen (1995:1301) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten möjlighet att tillerkänna enskilda ersättning för ideell skada till följd av dröjsmål vid myndigheters handläggning av ärenden, om JK bedömer att rätten till prövning inom skälig tid enligt artikel 6.1 i kränkts. (Se även den översyn av skadeståndslagen [1972:207] om bl.a. ideellt skadestånd till följd av kränkningar av rätten till rättegång inom skälig tid enligt artikel 6 i som presenterats i promemoria Ds 2007:10. Regeringen har sedermera också tillsatt en utredning, som ska se över statens skadeståndsansvar vid överträdelser av [dir. 2009:40] och en annan utredning, som ska undersöka förut- sättningarna för att införa en skyldighet för att ekonomiskt kompensera enskilda som har fått vänta på en utbetalning av ersättning [dir. 2009:47].) I beslut , dnr 12-06-40, betalade JK ut sådan ersättning till en person, som fått vänta på ett beslut om livränta enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring, trots att det inte hade förekommit någon handläggning i domstol. hade funnits en period , då inga dokumenterade åtgärder över huvud vidtagits. Vidare hade det förekommit ytterligare två utan dokumenterade åtgärder i ärendet. I underlaget för beslutet fanns även ett beslut där JO uttalade, att förtjänade mycket allvarlig kritik till följd av hur ärendet handlagts (, dnr 2068-2005). JK har emellertid i ett senare beslut konstaterat, att det ovan nämnda avgörandet gällt ett enskilt fall och inte är avsett att vara vägledande (, dnr ). I nu aktuellt ärende till- erkändes sökanden ekonomiskt skadestånd, men när det gällde yrkandet om ersättning för ideell skada påpekade JK, att en förut- sättning för att de aktuella bestämmelserna i ska bli tillämpliga enligt huvudregeln är, att en tvist har uppstått mellan parterna och att tvisten har handlagts i domstol. Åtgärder vid dröjsmål (10 och 11 §§) hade någon handläggning i domstol inte förekommit och skadestånds- anspråket avseende ideell skada avslogs därför. Avslutningsvis kan noteras att JK har haft svårt att hinna med sin granskningsverksamhet. I beslut , dnr 237-04-23, förutskickade JK, att en mer ingående granskning skulle ske av ärendeförteckning påföljande år. I beslut , dnr 178-05-23, som avsåg granskningen av Migrations- verkets ärendeförteckning avseende de ärenden som hade kommit in till myndigheten före men som inte hade avgjorts , konstaterade JK emellertid, att det med hänsyn till rådande arbetsbelastning inte funnits utrymme för att göra den mer ingående granskning som aviserades . I beslut , dnr 341-06-23, anförde JK, att granskningen av ärendeförteckning som gavs in avslutats, och att det med hänsyn till rådande arbetsbelastning inte funnits utrymme att göra den mer ingående granskning som tidigare utlovats (se även beslut , dnr 472-06-23, ). Även om man i dagens läge knappast kan hävda att Europa- konventionen inom sitt tillämpningsområde skulle kräva, att de till konventionen anslutna staterna tillhandahåller ett rättsmedel av typ dröjsmålstalan för att komma till rätta med pågående fördröjningar i beslutsprocessen, pekar tendensen i praxis otvetydigt i denna riktning. En möjlighet att i efterhand utverka skadestånd eller annan kompensation framstår alltmer som ett otillräckligt remedium. Utvecklingen inom går åt samma håll. EUF-fördraget erbjuder ett rättsmedel mot institutionernas passivitet i sådana fall då de ålagts att vidta åtgärder. Inom sekundärrätten har det blivit allt vanligare att fastställa bestämda frister för ärendenas avgörande och ange omedelbara följder av att tiderna överskrids. I vissa fall är reglerna utformade så att det förutsätts, att medlemsstaternas nationella rättsordningar tillhandahåller en möjlighet att i högre instans direkt angripa en underlåtenhet att agera. Åtgärder vid dröjsmål (10 och 11 §§) Delvis under inflytande av europarätten har många av länder i sin förfarandelagstiftning intagit regler om någon form av särskild åtgärd mot långsam handläggning. Andra har sedan gammalt upprätthållit principer om konsekvenser av oskäliga dröjsmål, t.ex. att ett beslut av visst innehåll fingeras ha fattats efter utgången av en bestämd frist. I stater, som saknar sådan reglering eller i praxis fastlagda principer, är frågeställningen ett aktuellt tema. Att långsam handläggning eller – ännu värre – total passivitet bör kunna utgöra objekt för ett överklagande eller genom någon annan form av talan kunna bli föremål för prövning i högre instans, normalt en domstol, ter sig således som ett naturligt inslag i vad som inom kommit att benämnas god förvaltning. Att i ett förslag till ny svensk förvaltningslag negligera utvecklingen i övriga kan inte gärna komma i fråga. Som framgått föreligger också ett reellt, rent inhemskt behov av ett nytt remedium mot oskäliga dröjsmål vid ärendenas avgörande. Särskilt vad som framkommit i JO:s och JK:s tillsynsverksamhet illustrerar klart, att omotiverat långsam handläggning är frekvent förekommande inom svensk förvaltning. Det är alltså inte bara – eller ens huvudsakligen – fråga om att anpassa svensk rätt till en europeisk standard, utan lagstiftningsbehovet har en mycket faktisk och konkret bakgrund. Resursbrist, till vilken myndigheterna ofta hänvisar då deras handläggningstider ifrågasätts, kan säkert i vissa fall spela en roll men duger absolut inte som generell förklaringsmodell; ur den drabbades perspektiv är det för övrigt strängt taget egalt vilka yttre skäl som rent faktiskt legat bakom förseningen av hans eller hennes ärende. Då samma argument anförts för att avstå från lagstiftning på området – t.ex. vid remissbehandlingen av FRI:s ovan nämnda betänkande – sammanhänger detta naturligtvis med den föreslagna regleringens utformning. Det är enligt vår mening möjligt att skapa en så snabb, enkel och kostnadseffektiv ordning, att både myndig- heter och överprövningsorgan bör kunna hantera den utan krav på särskilda resurstillskott. På samma sätt förhåller det sig med invändningen, att införandet av bestämmelser om tidsfrister för ärendenas handläggning skulle medföra att myndigheterna tvingas göra avkall på sin utrednings- skyldighet. Argumentet förutsätter ett system, som ensidigt prioriterar tidsaspekten och inom vilket det är omöjligt att ta hänsyn till föreliggande utredningsbehov. Vårt förslag till lösning på dröjsmålsproblemet medger sådan flexibilitet att vi inte tvekar Åtgärder vid dröjsmål (10 och 11 §§) att föreslå, att myndigheterna i den nya förvaltningslagen uttryckligen åläggs ett sådant utredningsansvar som de enligt rätts- praxis de facto redan har (se 19 kap. nedan). En bidragande orsak till att tidigare lagstiftningsförsök strandat är enligt vår mening, att förslagen alltför mycket fjärmat sig från den traditionella svenska förvaltningsrättsliga strukturen. En annan förklaring är, som antytts, att den föreslagna regleringen gjorts så komplicerad, att den totala handläggningstiden kunde befaras öka i stället för att minska. Vårt förslag har baserats på riktlinjer, som beaktar bl.a. sådana invändningar. 13.8.2Vårt förslag till ett nytt remedium Vi anser att den enskilde är mest betjänt av ett system, som ger möjlighet att under pågående behandling av ett ärende vända sig till högre instans, normalt en förvaltningsdomstol, med begäran om dess ingripande för att påskynda handläggningen. Domstolen ska kunna förelägga myndigheten att avgöra ärendet. En sådan ordning förutsätter inte införande av något helt nytt institut av typ passivitetstalan, där objektet för överklagandet är själva underlåtenheten att agera. Vi förordar att domstolsprövningen aktiveras genom anlitande av vanliga regler om överklagande. Detta förutsätter, att myndigheten i ett särskilt beslut manifesterat sin obenägenhet att avsluta ärendet då det enligt klaganden är moget för avgörande. Den normala funktionsfördelningen mellan under- och över- instans rubbas inte enligt vår modell. ska alltså på vanligt sätt svara för ärendets beredning och avgörande. Domstolens intervention ska enbart avse frågan om handlägg- ningen nått en punkt då ärendet kan avgöras. För att domstolen ska befatta sig med själva saken krävs, precis som vanligt, att förvaltnings- myndigheten avgjort ärendet och att detta avgörande överklagats. Att tyngdpunkten i förfarandet ska ligga i första instans markeras också av det förhållandet, att domstolen inte kan engageras enbart och direkt på basis av den enskildes uppfattning om hand- läggningstidens rimlighet. Onödiga domstolsförfaranden förebyggs genom kravet på att myndigheten först ska avkrävas ett besked om anledningen till fördröjningen. Förmår man då övertyga den enskilde Åtgärder vid dröjsmål (10 och 11 §§) om att det finns goda skäl för att avvakta med avgörandet, faller frågan. Att detta besked ska lämnas i ett formligt beslut fyller alltså den dubbla funktionen att dels förhindra att domstolarna tvingas intervenera i onödan, dels möjliggöra att de – om ett ingripande anses påkallat – kan nås genom anlitande av vårt traditionella överklagandeinstitut. Tillämpningsområdet för den nya bestämmelsen Den metod för att motverka långsam handläggning som vi nu skisserat förutsätter en grundläggande bestämning av de ärenden som ska omfattas av regleringen. De olika varianter av dröjsmåls- talan som förekommer på annat håll synes i regel förutsätta, att fördröjningen uppkommit vid handläggning av ärenden, som initierats av enskild part. I första hand rör det sig om ärenden, som väckts genom en ansökan eller liknande framställning i syfte att förmå myndigheten att fatta ett visst beslut. En person har alltså ansett sig ha förmenats att inom rimlig tid få ett svar på sin begäran. Utanför tillämpningsområdet faller då sådana ärenden som upptagits ex officio av myndigheten, sedan man antingen inom ramen för sitt uppdrag helt självständigt inlett ett förfarande eller fått incitament till detta av en utifrån kommande propå. Den av ett oskäligt dröjsmål drabbade är i sådant fall den mot vilken ett kommande beslut förutsätts riktat. I första hand tänker man natur- ligen då på adressaten för ett betungande beslut, ett ingripande. I sådant fall kan det naturligtvis vara besvärande för vederbörande att sväva i ovisshet om vilka konsekvenser som det inledda förfarandet i slutändan kan komma att få. Att låta den nya regeln också avse nyssnämnda typ av ärenden skulle emellertid få svåröverskådliga konsekvenser och föranleda betydande tillämpningssvårigheter. Redan att finna en klar utgångs- punkt för den tidsberäkning som förutsätts för att man ska kunna tala om ett dröjsmål bereder problem. Ärenden om eventuella ingripanden kan tänkas väckas och avslutas utan att någon utom- stående över huvud är involverad, t.ex. om myndigheten överväger att inom ramen för en tillsynsuppgift vidta vissa åtgärder men sedan finner detta opåkallat. Även om det i någon situation, då myndigheten själv tar initiativ till ett ärende – t.ex. om man beslutar att undersöka om ett bestämt företag förorsakat miljö- skador och anmodar företaget att inkomma med en förklaring – Åtgärder vid dröjsmål (10 och 11 §§) skulle kunna fastställa en rimlig utgångspunkt för en sådan tids- beräkning, skulle inkluderandet av ex officio upptagna ärenden i tillämpningsområdet generellt sett innebära komplikationer, som inte kan motiveras av ett känt behov. Vi har alltså stannat för att enligt den etablerade modellen för remedier mot långsam handläggning föreslå att tillämpning av bestämmelserna förutsätter, att det rör sig om ett ärende, som väckts av en enskild part. Att av annan myndighet initierade ärenden ska falla utanför anser vi givet. Problem myndigheterna emellan bör lösas med tillämpning av den allmänna samverkansregel som vi också föreslår. Även ett överklagande är en åtgärd, varigenom en enskild part väcker ett ärende. Om inte en ytterligare begränsning i tillämpnings- området tillförs, skulle det föreslagna nya institutet också komma att ta sikte på handläggningen i överinstans. Visserligen gäller enligt 22 a § i den nuvarande förvaltningslagen den huvudregeln att beslut överklagas hos allmän förvaltningsdomstol, vilket utesluter att det i förvaltningslagen skulle kunna intas regler om ärendehanteringen i överinstansen. förekommer emellertid spridda regler, som på skilda områden anvisar annat prövningsorgan såsom högre förvaltningsmyndighet eller s.k. överklagandenämnd. Frågan uppstår då om handläggningen i sådant organ också bör omfattas av regleringen. Vi anser inte det. Då en överordnad förvaltningsmyndighet har att pröva överklaganden fungerar den i princip som en domstol, låt vara att den har att tillämpa förvaltningslagen och inte den mera utvecklade förvaltningsprocesslagen. De skäl som talar för att överklagandeärenden behandlas så snabbt som möjligt är desamma, oavsett var handläggningen sker. Som framgått har framlagda lagförslag i ämnet (t.ex. det ovan nämnda förslaget om förturs- förklaring) ofta avsett de problem som dröjsmål vid domstols- prövningen förorsakat – ett ämne som faller utanför vårt uppdrag. Behovet av att kunna påskynda handläggningen av överklagande- ärenden är alltså i grunden en fråga om förfarandet i förvaltnings- domstol. Mot denna bakgrund finner vi inte skäl att låta det av oss föreslagna systemet omfatta ärenden, som undantagsvis lämnats utanför domstolssektorn och hänvisats till prövning i högre förvaltningsmyndighet. Lagtekniskt har vi löst problemet genom att föreskriva att det nya institutet kan tillgripas då förflutit utan att ett ärende, som väckts av en enskild part, blivit avgjort i första instans. Åtgärder vid dröjsmål (10 och 11 §§) Som vi ovan framhållit bör partens ansträngningar i första hand inriktas på att försöka förmå myndigheten att påskynda hand- läggningen och avsluta ärendet. Har vederbörande misslyckats med att på mera informell väg nå resultat, bör han eller hon förflutit kunna kräva att myndigheten antingen avgör ärendet eller ger besked om anledningen till att detta inte anses möjligt. Förfarandet bör vara enkelt och lätthanterligt men dock i någon grad formbundet, för att handläggningsfrågans hantering ska kunna bilda underlag för ett domstolsingripande, om parten inte är nöjd med utfallet. Någon allmän normaltid för avgörande av förvaltningsärenden finns naturligtvis inte. Beroende på ärendets karaktär och därmed sammanhängande behov av utredningsinsatser kan en rimlig tid variera mellan någon dag och kanske . I flera av de fall där JO riktat kritik mot myndigheter för deras långsamma handläggning har det rört sig om dröjsmål eller ännu . Då vi föreslår, att anlitande av det nya institutet förutsätter att förflutit från det att den enskilde initierade ärendet, baseras detta på ett antagande om en grov genomsnittstid för hand- läggningen i första instans som också framkommer i praxis och bestämmelser i sekundärrätt. Det är också den frist som är vanligt förekommande i andra länders dröjsmålsinstitut. Den underskrider med marginal den tidsåtgång som Europa- domstolen enligt sin tumregel anser skälig (per instans). Det är angeläget att understryka, att sexmånadersfristen endast markerar gränsen för att det nya, särskilda förfarandet ska kunna tas i anspråk och inte anger en rekommenderad tidsåtgång. Många ärenden kan och ska givetvis avgöras på mycket . Att ett ärende avgjorts från det att det väcktes utgör på intet sätt ett generellt hållbart argument mot ett påstående om att handläggningen varit långsam. För att separera förfarandet från sådana formlösa kontakter mellan myndighet och part angående handläggningstidens längd som naturligen föregår ianspråktagandet av det nya institutet bör det krävas att initiativet tas genom en skriftlig framställning. En förutsättning för att parten ska ta detta steg är naturligtvis, att ärendet ur hans eller hennes synvinkel är tillfredsställande utrett och moget för avgörande. Yrkandet kan följdenligt bara vara ett: att ärendet avgörs, alltså i princip per omgående. Åtgärder vid dröjsmål (10 och 11 §§) Accepterar myndigheten fullt ut partens begäran, behöver fram- ställningen inte besvaras på annat sätt än genom en underrättelse om det beslut varigenom ärendet avgjorts. Denna från partens synpunkt ideala utgång förutsätter emellertid, att myndigheten är beredd att i princip skrida till beslut och att parten således får del av avgörandet inom .