sou · GYB368 · 2010-10-25 00:00:00 — Här finns också anledning att erinra om möjlig- heten att få grundlagens skydd genom att i massmediet sätta ut uppgifter om vem som är ansvarig och dennes hemvist för att därmed kunna sprida yttranden i avvaktan på att utgivningsbevis beviljas. Hur lång handläggningstid som är acceptabel när det gäller utfärdande av utgivningsbevis enligt denna bestämmelse är svårt att ange exakt. Prövningen av ansökningar får endast avse de i grund- lagen angivna formella kriterierna och självfallet aldrig inriktning, kvalitet e.d. Några mer komplicerade bedömningsfrågor torde i normalfallet inte bli aktuella och ärendet bör i så fall kunna avgöras inom en arbetsvecka. Längre handläggningstid kan bli aktuell om en ansökan är ofullständig och behöver kompletteras. 4 kap. 5 § Om utgivare (5 kap. 1 § TF, 4 kap. 2 § YGL) 5 § Utgivaren ska ha sin hemvist i . Den som är underårig eller i konkurs eller som har förvaltare enligt särskilda bestämmelser i lag får inte vara utgivare. Uppgifter om vem som har ansökt om utgivningsbevis och vilka som har registrerats som utgivare ska vara tillgängliga för envar hos den myndighet som handlägger frågor om utgivningsbevis. Närmare bestämmelser om registret finns i lag. Upphör utgivarens uppdrag åligger det ägaren eller den som driver verksamheten att omgående anmäla ny utgivare. I första stycket anges det mest grundläggande behörighetsvillkoret för utgivare, nämligen att personen ska ha sin hemvist i . Dagens krav på att utgivaren ska vara svensk medborgare har tagits bort. Det har ansetts tillräckligt att personen har hemvist i . Av bestämmelsen i X kap. X § följer dock att det för vissa fall i lag kan införas bestämmelser om att endast svenska medborgare får vara utgivare. Reglerna avviker ändå på ett principiellt betydelse- fullt sätt från den nuvarande ordningen, som innebär att det i lag får föreskrivas att även andra än svenska medborgare får vara utgivare (se kommentaren till 1 kap. 1 §). Andra stycket innehåller också behörighetsbestämmelser. De motsvarar de nuvarande kraven. Utgivaren får inte vara underårig eller i konkurs, eller ha förvaltare enligt . Avsikten med bestämmelserna är att utgivaren ska vara en person som har förmåga att axla det ansvar som följer med uppgiften. Av tredje stycket framgår att allmänheten ska ha möjlighet att få veta vem som är utgivare samt vem som har ansökt om utgivnings- bevis för ett massmedium. Motsvarande bestämmelser finns i 5 kap. TF och 4 kap. YGL. Den skillnaden finns dock att kravet i TF att även ställföreträdande utgivare ska anmälas till myndigheten har tagits bort. Det är utgivaren som utser sin ställföreträdare. Se vidare 8 §. I tredje stycket andra meningen anges att närmare bestämmelser om registrets innehåll finns i lag. Bestämmelser av det slaget förekommer i 2 kap. (periodiska skrifter) och 3 kap. (sänd- ningsverksamhet) i den s.k. tillämpningslagen. Enligt fjärde stycket ligger det på ägaren eller den som driver verksamheten att se till att en ny utgivare anmäls för det fall utgiva- rens uppdrag upphör. Ett sådant fall är att utgivaren dör, ett annat att han eller hon avsäger sig ansvaret. Att märka är att det krav som gäller enligt 5 kap. 11 § TF resp. 4 kap. 4 § YGL att utgivaren ska anges i eller på mediet har slopats. Något behov av detta finns inte när kravet för grundlagsskydd är – förutom när ansvarsuppgifter har satts ut – att utgivningsbevis finns. När ett sådant bevis åberopas kommer utgivaren att kunna återfinnas genom registret. 4 kap. 6 § Utgivares befogenhet (5 kap. 3 § TF, 4 kap. 3 § YGL) 6 § Utgivaren ska ha befogenhet att utöva tillsyn över massmediets innehåll och inget får offentliggöras i massmediet mot hans eller hennes vilja. Varje inskränkning i denna befogenhet ska vara utan verkan. Bestämmelsen innebär i sak ingen förändring jämfört med TF och YGL. Den negativa beslutsrätten innebär att utgivaren kan vägra att publicera det han eller hon inte vill ta ansvar för eller av andra skäl finner olämpligt att offentliggöra. Dessa beslut behöver inte motiveras. I de fall utgivarens veto inte respekteras, kan denne inte ställas till svars, utan ansvaret går vidare i den s.k. ansvarskedja som återfinns i 8 kap. 2 §. 4 kap. 7 § Uppdelat utgivarskap (4 kap. 1 § YGL) 7 § Den som driver en verksamhet med utgivningsbevis enligt 1 § eller som själv är utgivare har rätt att utse utgivare för en eller flera delar av den verksamhet som utgivningsbeviset omfattar. Den som utser utgivare för en eller flera delar av verksamheten ska föra ett register över hur utgivaransvaret har fördelats. Registret ska vara tillgängligt för envar. Närmare bestämmelser om sådana register anges i lag. När det gäller mer omfattande verksamheter kan det av olika skäl vara mest praktiskt och även i övrigt lämpligast att ansvaret decentraliseras. Ett sådant decentraliserat ansvar tillämpas inom exempelvis , och . Det vore ogörligt för en enda utgivare att ta ansvaret för all deras programverksamhet. Bestämmelsen är avsedd att tillgodose såväl behovet av ett uppdelat ansvar i vissa fall som tydligheten i ansvarsförhållandena. Den motsvarar 4 kap. 1 § YGL men är så utformad att den gäller generellt för verksamheter med utgivnings- bevis. Bestämmelsen möjliggör alltså att det förordnas flera utgivare inom en verksamhet med utgivningsbevis och att den som driver verksamheten själv handhar fördelningen av utgivarskapen. Fördel- ningen får också ske genom att utgivaren delegerar hela eller delar av sitt ansvar nedåt. Hur fördelningen ska göras har lämnats öppet. Det viktiga är att ansvarsförhållandena klarläggs. En utgivare kan t.ex. ta hand om en programserie i tv eller en artikelserie i en tidning. Men det är också möjligt att låta någon ansvara för ett enstaka avsnitt av en programserie, för en enskild webbsida eller för ett enstaka nummer av en tidskrift. Frågan kan uppkomma vad som gäller om utgivaransvaret är så fördelat att olika personers ansvar kommer att överlappa varandra. I så fall är båda eller alla ansvariga. Detta strider visserligen mot principen om ensamansvar, men det beror bara på den som har utsett utgivare och innebär inte något principiellt problem. Situationen kan uppkomma . Närmare bestämmelser om ansvarsutkrävande vid uppdelat utgivarskap återfinns i 8 kap 3 §. Kraven på de utgivare och ställföreträdande utgivare som utses internt är desamma som de krav som gäller för de utgivare som anges i ett utgivningsbevis. Uppfyller inte den internt registrerade utgivaren dessa krav, faller ansvaret vid ett yttrandefrihetsbrott på den som har registrerats som utgivare för hela verksamheten eller ytterst på ägaren eller den som bedriver verksamheten. Internt upprättade register ska hållas tillgängliga för allmän- heten. Närmare bestämmelser om hur registren ska föras och hållas tillgängliga finns i vanlig lag. 4 kap. 8 § Om ställföreträdare (5 kap. 9 § TF, 4 kap. 5 § YGL) 8 § En utgivare för ett massmedium får utse en eller flera ställföre- trädare. Vad som sägs om utgivare i 5 och 6 §§ gäller också för en ställföreträdare när denne tjänstgör som utgivare. Utgivaren får överlämna sina befogenheter enligt 6 § till ställföre- trädaren. I lag stadgas hur en sådan ansvarsövergång ska tillkännages. Om utgivarens uppdrag upphör, upphör också ställföreträdarens uppdrag. Paragrafen motsvarar i sak väsentligen vad som gäller enligt TF och YGL. Det har tills vidare antagits att behov kommer att finnas av ställföreträdare även med de möjligheter till uppdelat utgivarskap som öppnas i 7 §. 4 kap. 9 § Straff vid överträdelse (5 kap. 14 § TF, 4 kap. 6 § YGL) 9 § I lag får föreskrivas om straff för den som bryter mot en föreskrift i lag som har meddelats med stöd av 5, 7 eller 8 §. Bestämmelsen avser föreskrifter meddelade med stöd av 5 § tredje stycket, 7 § och 8 §. Sådana föreskrifter avser skyldigheter med avseende på register. Genom bestämmelsen införs en möjlighet att straffsanktionera sådana skyldigheter. 8 kap. Om ansvar För detta kapitel gäller i än högre grad än beträffande 4 kap. att lagtexten är en skiss enbart och att kommittén inte har tagit ställning till det materiella innehållet. Bestämmelserna bör mest ses som en redovisning av vilka slags regler som kapitlet om ansvar ska innehålla. Det sagda gäller inte minst ansvarskedjorna i 2 och 4 §§. 8 kap. 1 § Ansvar om utgivningsbevis finns (1 kap. 5 och 7 §§ samt 8 kap. TF, 1 kap. 11 § och 6 kap. YGL) 1 § Finns utgivningsbevis ligger ansvaret för yttrandefrihetsbrott i ett massmedium på utgivaren. Har en ställföreträdare inträtt som utgivare har han eller hon ansvaret. Har ansvariga utgivare utsetts enligt 4 kap. 7 § gäller den beslutade ansvarsfördelningen om den har registrerats och registret hålls allmänt tillgängligt. Paragrafen innehåller den grundläggande bestämmelsen om ansva- ret för yttrandefrihetsbrott. Det är liksom fråga om ett ensamansvar, dvs. bara en person i taget kan bli ansvarig för ett yttrande. När utgivningsbevis finns är det enligt första stycket den anmälde utgivaren som ansvarar. Om en ställföreträdare har trätt i utgivarens ställe ligger ansvaret på ställföreträdaren. Utgivare kan, som framgår av 4 kap. 1 § och författningskom- mentaren till den bestämmelsen, utses för hela eller delar av en verksamhet. Det kan t.ex. vara en dagstidning som har en utgivare för papperstidningen och en annan för hemsidan med samma namn, en tv-kanal som väljer att utse en särskild utgivare för varje program eller en databas med olika utgivare för t.ex. separata sajter, bloggar eller artikelserier. Om det finns flera utgivare för ett yttrande därför att det har offentliggjorts i olika medier, svarar naturligtvis alla. Detta är inte något avsteg från ensamansvaret, bara ett exempel på att flera måste ta ställning till samma yttrande när det förekommer på olika håll. Det innebär inte någon skillnad jämfört med . Ett exempel är att yttrandet har förekommit såväl i papperstidningen som på tidningens nätupplaga, Har upplagorna olika utgivare får båda ansvara. Den ordning som beskrivs i andra stycket förekommer ofta hos större programföretag. Där utses sålunda särskilda ansvariga utgi- vare för olika delar av verksamheten. En sådan ansvarsfördelning får verkan även i fråga om ansvaret utåt om reglerna i 4 kap. 7 § har följts, dvs. om ansvarsfördelningen har registrerats och registret hålls allmänt tillgängligt. 8 kap. 2 § (8 kap. 2 § TF, 6 kap. 2 § YGL) Ansvarskedja när utgivningsbevis finns 2 § Har utgivare utsetts för skens skull eller går det inte att fastställa var han eller hon befinner sig, eller har utgivaren uppenbarligen inte haft den befogenhet som sägs i 4 kap. 6 §, svarar andra enligt nedan- stående ansvarskedja, varvid den som är lägre i kedjan svarar om den närmast högre inte kan lagföras. 1. den bland identifierade personer som får anses främst ansvarig för verksamheten [2. den som har framträtt som upphovsman till yttrandet] 3. den som i medvetenhet om yttrandet sprider det. En spridare som har försäkrat sig om att det finns en utgivare eller någon annan i ansvarskedjan som tar ansvar för yttrandet ansvarar inte. Bestämmelsen reglerar hur ansvar ska utkrävas när utgivare saknas eller denne inte kan lagföras. Av paragrafen framgår att ansvar ska sökas och utkrävas så högt upp i den angivna kedjan som möjligt. Eftersom ansvarskedjan ska kunna tillämpas på alla massmedier och därtill innebära realistiska möjligheter att lagföra den som bör hållas ansvarig, har vissa förändringar gjorts jämfört med de ansvarskedjor som gäller enligt TF och YGL. Det sammanhänger bl.a. med att begrepp som ägare, förläggare och framställare – vilka har ett ansvar enligt TF och YGL – i många fall är svåra att tillämpa i dagens medielandskap. När någon utgivare inte kan ta ansvaret svarar i stället i första hand den som får anses främst ansvarig för verksamheten. Det kan vara ägaren till en tidning, ett bokförlag eller en tv-kanal, och om ägaren är en fysisk person får han eller hon anses ansvarig i första Men om ägaren är exempelvis ett bolag eller en organisation, måste ansvaret sökas bland dem som är reellt ansvariga för verksamheten. Det får ske på samma sätt som ansvariga söks för exempelvis miljöbrott och arbetstidsbrott som begås i ett företag. Den ansvarige ska sökas bland identifierade personer i den verksamhet för vilken utgivare har utsetts. Denna lokution har använts för att det ska bli möjligt att finna någon ansvarig i exempelvis fall där de som är verksamma hävdar att det finns t.ex. en ägare eller direktör som de vägrar namnge. Om flera personer har identifierats i verksamheten men det är oklart vem som är främst ansvarig, bör ansvaret åläggas den som efter en samlad bedömning av kända omständigheter framstår som i första hand ansvarig för verksamheten. Avsikten är således inte att man ska gå vidare nedåt i ansvarskedjan för att det är svårt att peka ut den ansvarige på den nu aktuella nivån. Kan någon ansvarig för verksamheten inte identifieras övergår ansvaret på den som har framträtt som upphovsman till yttrandet. Det kan vara den som har skrivit en artikel i en tidning, den som har fällt ett yttrande i ett tv-program eller den som har författat ett flygblad. Den som har uppträtt som meddelare avses inte omfattas av uttrycket upphovsman.6 I sista hand läggs ansvaret på den som i medvetenhet om yttrandet sprider det. Ansvarsbestämmelsen är så formulerad att den träffar t.ex. den som delar ut flygblad eller sätter upp klistermärken med ett för personen känt innehåll, men däremot normalt inte den som tillhandahåller en webbsida för en blogg eller den som upplåter en tv-kanal i sitt nät. En särskild bestämmelse avses finnas på annat håll i lagen som klargör att osjälvständiga distributörer inte ska betraktas som spridare enligt lagen och sålunda inte kunna drabbas av ansvar även om de råkar känna till yttrandenas innehåll (jfr 6 kap. 4 § andra stycket TF). Den angivna ansvarskedjan gäller i alla de fall då det finns utgivningsbevis, således även vid uppdelat utgivarskap enligt 4 kap. 7 §. I andra stycket görs ett undantag beträffande spridares ansvar i vissa fall. En spridare som har försäkrat sig om att det finns en utgivare eller någon annan i ansvarskedjan som tar ansvar för 6 Denna punkt har satts inom klammer i lagtexten för att särskilt markera – eftersom den skulle innebära en viktig principiell förändring – att kommittén inte har tagit ställning till den. yttrandet har inte själv något rättsligt ansvar för det spridda yttrandet. [En alternativ ansvarskedja, med begrepp hämtade från TF och YGL skulle kunna se ut enligt följande: 2 § Har ingen utsetts eller angetts enligt 1 §, eller utsetts eller angetts för skens skull, eller går det inte att fastställa var han eller hon befinner sig, eller har personen uppenbarligen inte kunnat utöva kontroll över innehållet, svarar andra enligt nedanstående ansvarskedja, varvid den som är lägre i kedjan svarar om den närmast högre inte kan lagföras. 8 kap. 3 § Ansvar när utgivningsbevis saknas (saknar motsvarighet i TF och YGL) 3 § Saknas utgivningsbevis men har det angetts vem som ansvarar för innehållet enligt 1 kap. 4 § ansvarar denne. Paragrafen reglerar ansvaret för massmedier som saknar utgivnings- bevis men där ansvarsuppgifter finns angivna. I ett sådant fall svarar naturligtvis den som utpekas. Är den person som anges som ansvarig utsedd mot sin vilja eller utan att vara tillfrågad gäller inte grundlagen. Det framgår av 1 kap. 4 §, se författningskommentaren. Är den person som har utsetts en s.k. målvakt – dvs. medveten om sitt formella ansvar men utan några befogenheter – gäller visserligen grundlagen. Men eftersom personen inte har möjlighet att ta det ansvar som lagen förutsätter, blir ansvarskedjan i 4 § tillämplig. 8 kap. 4 § Ansvarskedja när ansvarsuppgifter finns (saknar motsvarighet i TF och YGL) 4 § Har en ansvarig angetts för skens skull eller går det inte att fast- ställa var han eller hon befinner sig, eller har den ansvarige uppen- barligen inte haft den befogenhet som fordras för att kunna ta det avsedda ansvaret, inträder andra enligt den ansvarskedja som anges i 2 §. Bestämmelsen reglerar vad som gäller om de ansvarsuppgifter som har angetts i och för sig är korrekta men den ansvarige inte kan nås för lagföring eller annars inte kan ta sitt ansvar. I sådana fall ska samma ansvarskedja tillämpas som när den ansvarige utgivaren enligt ett utgivningsbevis inte kan nås. Ansvarskedjan gäller inte när ansvarsuppgifterna är falska, dvs. avser en person som inte finns eller som inte har samtyckt. I ett sådant fall gäller inte grundlagen (se författningskommentaren till 1 kap. 4 §). 8 kap. 5 § Om vissa direktsändningar (3 kap. 2 § och 6 kap. 1 § YGL) 5 § I fråga om andra direktsändningar än sådana som anges i 1 kap. 11 § får i lag föreskrivas att den som framträder själv ska ansvara för sina yttranden. Bestämmelsen innebär ingen förändring jämfört med TF och YGL. 8 kap. 6 § Bestridande av ansvar (8 kap. 11 § TF, 6 kap. 3 § YGL) 6 § Om åtal väcks för ett yttrandefrihetsbrott och den tilltalade anser sig inte vara ansvarig, ska han eller hon åberopa detta före huvud- förhandlingen. Om så inte sker, ska den tilltalade betraktas som ansvarig. Bestämmelsen innebär ingen förändring jämfört med TF och YGL. 8 kap. 7 § Ansvarets omfattning (8 kap. 12 § TF, 6 kap. 4 § YGL) 7 § Den som ansvarar enligt detta kapitel för ett yttrandefrihetsbrott ska anses ha haft full kännedom om innehållet i framställningen och ska anses ha medgett offentliggörandet. Det gäller dock inte den som är ansvarig som spridare. Bestämmelsen har väsentligen samma innehåll i sak som motsva- rande bestämmelser i och YGL. Eftersom ansvar för spridaren enligt 2 § har ansetts böra fordra att denne har kännedom om yttrandet, kan denne dock inte omfattas av uppsåtspresumtionen. 9 kap. Om tillsyn och åtal Bestämmelserna i detta kapitel utgör endast en skiss till hur tillsyns- och åtalssystemet skulle kunna regleras för att undvika de effekter som uppkommer när det i ett skede inte kan avgöras om grundlagen är tillämplig (se särskilt 6 § andra stycket). Frågorna behöver analyseras noggrant och bl.a. samordnas med bestäm- melser om rättegången i 11 kap. 9 kap. 1 § Justitiekanslerns tillsyn (9 kap. 1 § TF) 1 § Justitiekanslern ska vaka över att de gränser för yttrandefriheten som anges i denna grundlag inte överskrids. Paragrafen motsvarar 9 kap. 1 § TF, jfr 7 kap. 1 § YGL genom vilken bestämmelserna i 9 kap. 1-4 §§ TF görs tillämpliga på YGL:s område. Det är sålunda Justitiekanslern som ska se till att gränserna för yttrandefriheten enligt grundlagen inte överskrids. Det innebär inte någon absolut åtalsplikt. Det har ansetts kunna överlämnas åt Justitiekanslerns omdöme att avgöra när ingripanden ska ske. 9 kap. 2 § Allmän åklagare i mål om yttrandefrihetsbrott (9 kap. 2 § första stycket TF) 2 § Justitiekanslern är ensam åklagare i mål om yttrandefrihetsbrott. Ingen annan än Justitiekanslern får inleda förundersökning rörande ett sådant brott. Bestämmelsen motsvarar 9 kap. 2 § första stycket första meningen TF. Även fortsättningsvis ska Justitiekanslern () sålunda vara ensam åklagare i mål om yttrandefrihetsbrott. Det betyder också, som framgår, att ingen annan får inleda förundersökning om sådana brott. Utanför grundlagens område är det vanlig åklagare som har åtalsbehörighet. Enligt nya bestämmelser har dock JK behörighet utvidgats för att det ska undvikas att talan avvisas på den grunden att behörighetsfrågan har missbedömts i en ofta svår prövnings- situation (se 7 § nedan). 9 kap. 3 § Tvångsmedel (9 kap. 2 § första stycket TF) 3 § Endast Justitiekanslern och rätten får besluta om tvångsmedel med anledning av misstanke om yttrandefrihetsbrott, om inte något annat anges i denna grundlag. Bestämmelsen motsvarar i sak 9 kap. 2 § första stycket andra meningen TF. Ingen annan än JK och rätten får – om inte annat sägs i grundlagen – besluta om tvångsmedel med anledning av miss- tankar om yttrandefrihetsbrott. 9 kap. 4 § Regeringens anmälan och medgivande till åtal (9 kap. 2 § andra stycket TF) 4 § Regeringen får hos Justitiekanslern anmäla massmedier till åtal för yttrandefrihetsbrott. I lag får föreskrivas att allmänt åtal för yttrande- frihetsbrott får väckas endast efter regeringens medgivande. Paragrafen motsvarar 9 kap. 2 § andra stycket TF. Begreppet massmedier har lyfts in i bestämmelsen. 9 kap. 5 § Åklagare i vissa yttrandefrihetsmål (9 kap. 2 § tredje stycket TF) 5 § Justitiekanslern är ensam åklagare även i andra yttrandefrihetsmål än mål om yttrandefrihetsbrott samt i mål som i övrigt avser brott mot bestämmelser i denna grundlag. I lag kan anges att ombudsman har befogenhet att vara åklagare i mål som avses i första stycket. Paragrafen motsvarar 9 kap. 2 § tredje stycket TF. 9 kap. 6 § Justitiekanslerns rätt att överlåta behörighet m.m. (9 kap. 2 § TF och 7 kap. 1 § första stycket YGL) 6 § Justitiekanslern har rätt att i särskilda fall överlåta sin behörighet som åklagare helt eller delvis till eller till någon särskilt angiven åklagare. Justitiekanslern får vidare uppdra åt Åklagar- myndigheten eller någon särskilt angiven åklagare att utföra hela eller delar av åklagaruppdraget för Justitiekanslerns räkning. När det är osäkert vem som är rätt åklagare ska Justitiekanslern anses behörig till dess att något annat klarläggs. De åtgärder som har vid- tagits ska därvid anses behörigen gjorda. Första meningen i första stycket motsvarar närmast bestämmelsen i 7 kap. 1 § första stycket YGL. Enligt bestämmelsen i YGL får Justitiekanslern i enskilda fall delegera sina åklagaruppgifter till allmän åklagare i fråga om vissa yttrandefrihetsmål som rör ansvar eller konfiskering av tekniska upptagningar. Den möjligheten finns när det gäller olaga våldsskildring, hets mot folkgrupp, brott mot medborgerlig frihet, olaga hot, hot mot tjänsteman eller övergrepp i rättssak. I fråga om hets mot folkgrupp och brott mot med- borgerlig frihet kan Justitiekanslern dock inte delegera själva rätten att väcka åtal. I TF finns det inte någon rätt för Justitiekanslern att delegera åklagaruppgiften. Genom den aktuella bestämmelsen införs en möjlighet för Justitiekanslern att i särskilda fall delegera sina åklagaruppgifter enligt yttrandefrihetsgrundlagen. Delegation kan ske vid alla typer av yttrandefrihetsmål, således inte enbart de fall som rör yttrandefrihetsbrott. Någon begränsning i fråga om vilka yttrande- frihetsbrott som kan omfattas av delegationen gäller inte heller. Alla typer av yttrandefrihetsbrott enligt den särskilda brottskata- logen kan således efter delegation komma att handläggas av allmän åklagare. Justitiekanslern kan delegera uppgiften till Åklagarmyn- digheten som sådan eller till en enskild åklagare. Möjligheten till delegation gäller i särskilda fall. Tanken är inte att Justitiekanslerns åklagaruppgifter regelmässigt ska kunna överlåtas. Det ska vara fråga om speciella situationer. Det kan t.ex. röra sig om fall där även annan brottslighet än yttrandefrihetsbrott har förekommit i en viss verksamhet. Då kan det i vissa situationer vara ändamålsenligt att samtliga brottsmisstankar hanteras av samma åklagare och att åtal väcks i ett sammanhang (se 7 kap. 7 § tillämpningslagen om möjligheterna till gemensam handläggning av sådana mål och prop. 1997/98:43 s. 127 f.). Det kan också röra sig om enkla fall där Justitiekanslerns särskilda erfarenhet och kunska- per inte är nödvändiga. Med hänsyn till att yttrandefrihetsmål är ovanliga torde man kunna räkna med att det inte blir särskilt vanligt att delegation sker. Den andra meningen i första stycket rör Justitiekanslerns möjlighet att – utan att lämna över ansvaret för utredningen – anlita en allmän åklagare att utföra hela eller delar av åklagaruppdraget. Så sker i många av de fall där Justitiekanslern inleder förundersökning om tryck- eller yttrandefrihetsbrott. Det sker med stöd av 14 § andra stycket i förordningen (1975:1345) med instruktion för Justitiekanslern.