sou · GXB398 · 2010-01-01 00:00:00 — Den starkaste rätten till biträde gäller i mål om sexualbrott där det krävs att det är uppenbart att målsäganden saknar behov av biträde för att förordnande inte ska ske (1 p). Rätten till biträde enligt andra punkten är begränsad till mål om brott enligt 3 och 4 kap. på vilka fängelse kan följa och till rån, grovt rån och försök, förberedelse och stämpling därtill. I sådana fall kan målsägandebiträde förordnas om det med hänsyn till målsägandens personliga relation till den misstänkte eller andra omständigheter kan antas att målsäganden har behov av biträde. Slutligen kan enligt tredje punkten målsägandebiträde förordnas även vid andra brott, på vilka fängelse kan följa, om det med hänsyn till målsägandens personliga förhållanden och övriga omständigheter kan antas finnas ett särskilt starkt behov av biträde hos målsäganden. Exempel på brott enligt denna punkt är utpressning, stöld och övergrepp i rättssak (se prop. 1993/94 s. 51). En fråga om förordnande av målsägandebiträde tas upp på begäran av målsäganden eller när det annars finns anledning till det (4 §). Enligt 7 § är det rätten som beslutar i frågor rörande förordnande av målsägandebiträde. Om målsäganden vänder sig till polis eller åklagare och önskar ett målsägandebiträde eller om det annars finns anledning till det, ska undersökningsledaren enligt 23 kap. 5 § RB anmäla saken hos rätten. En begäran om målsägandebiträde som ställs till undersökningsledaren ska vidarebefordras till domstolen (se t.ex. JO:s beslut , dnr 4547-2002). Det kan i sammanhanget tilläggas att Utredningen om målsägandebiträde i betänkandet Målsägandebiträdet – Ett aktivt stöd i rättsprocessen (SOU 2007:6) föreslagit att åklagare ska ges behörighet att fatta beslut om förordnande av målsägandebiträde under förundersökningen. Förslaget bereds inom . Förutom möjligheten för en målsägande att få sina intressen tillvaratagna genom ett målsägandebiträde kan nämnas att åklagaren har en relativt långtgående skyldighet att föra målsägandens talan. Enligt 22 kap. 2 § RB är åklagaren på målsägandens begäran skyldig att i samband med åtalet förbereda och föra målsägandens talan, om det kan ske utan väsentlig olägenhet och anspråket inte är uppenbart obefogat. Rättsligt biträde i samband med resningsförfarandet förordna målsägandebiträde inte är uppfyllda och inte heller åklagaren kan bistå målsäganden, finns möjlighet till rättshjälp enligt 7 § rättshjälpslagen (1996:1619). Liksom vad gäller reglerna om offentlig försvarare tar bestämmelserna om målsägandebiträde sikte på den ordinarie förundersöknings- och brottmålsprocessen. I NJA 2002 s. 439 hade riksåklagaren återupptagit en förundersökning för ett senare ställningstagande till om det fanns skäl att begära resning till förmån för en dömd person. Målsäganden i ärendet skulle på nytt höras av polis och begärde i samband med detta att få ett målsägandebiträde förordnat för sig. Riksåklagaren anmälde framställan till som konstaterade att något mål eller ärende angående ansvar för brotten inte var anhängigt i vare sig tingsrätten, hovrätten eller . Vidare konstaterades att förundersökningen återupptagits för att ge underlag för ett ställningstagande om resning skulle sökas. Av det skälet ansåg sig vara behörig att besluta i ärendet. I själva sakfrågan anförde majoriteten att grunderna för lagen starkt talade för att målsägandebiträde borde kunna förordnas även i samband med en förundersökning som eventuellt kan resultera i en ansökan om resning. Med hänsyn till detta, och då det inte ansågs vara uppenbart att målsäganden saknade behov av målsägandebiträde (saken avsåg bl.a. sexualbrott), bifölls framställan. Två justitieråd var skiljaktiga angående behörigheten att pröva framställan. De anförde att i och med att något mål eller ärende angående ansvarsfrågan inte var anhängiggjort hos kunde inte heller förordnandefrågan prövas där. Bedömningen ansågs inte påverkas av att den återupptagna förundersökningen eventuellt skulle kunna resultera i en ansökan om resning hos . Ärendet om förordnande av målsägandebiträde borde därför enligt de skiljaktiga överlämnas för avgörande till . Referenten, med vilken ytterligare ett justitieråd förenade sig, var skiljaktig beträffande själva saken och ansåg att målsägandebiträde inte lagligen kunde förordnas i en situation som den aktuella. En hänvisning gjordes därvid till det tidigare nämnda rättsfallet NJA 1980 s. 416. Rättsligt biträde i samband med resningsförfarandet 5.3Särskild företrädare för barn Lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn infördes . Syftet med lagen är att stärka möjligheterna att ta tillvara barnets rätt när en vårdnadshavare eller någon som vårdnadshavaren står i ett nära förhållande till misstänks för brott mot barnet. Avsikten är att förutsättningarna för att utreda sådana brottsmisstankar ska förbättras genom att en särskild företrädare förordnas (se Renfors/Sverne Arvill, Rättshjälpslagen och annan lagstiftning om rättsligt bistånd – en kommentar, 2006, s. 258). Av 1 § i den angivna lagen framgår förutsättningarna för förordnande av särskild företrädare för barn. När det finns anledning att anta att ett brott som kan föranleda fängelse har begåtts mot någon som är , ska en särskild företrädare förordnas för barnet om en vårdnadshavare kan misstänkas för brottet eller det kan befaras att en vårdnadshavare på grund av sitt förhållande till den som kan misstänkas för brottet inte kommer att ta tillvara barnets rätt. Enligt andra stycket ska förordnande inte ske om det med hänsyn till barnet är obehövligt eller annars särskilda skäl talar emot det. I fall där barnet har två vårdnadshavare och endast en av dem är brottsmisstänkt, kan den andra vårdnadshavaren under vissa förutsättningar förordnas att ensam ta tillvara barnets rätt under förundersökning och rättegång (2 §). Enligt 4 § är det åklagaren som hos tingsrätten ansöker om förordnande av särskild företrädare för barn. Det förtjänar att påpekas att i betänkandet Domstolarnas handläggning av ärenden (SOU 2007:65) föreslagit att åklagaren bör ges ensam behörighet att förordna särskild företrädare för barn och att ett sådant beslut ska kunna överklagas till tingsrätten. förslag bereds inom . Domstolen kan med stöd av 6 § interimistiskt förordna en särskild företrädare utan vårdnadshavarens vetskap, om det kan antas vara nödvändigt för att barnets rätt ska kunna tillvaratas. Av 13 § följer att ärenden om särskild företrädare för barn handläggs enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden. I praktiken utför en särskild företrädare delvis samma uppgifter som ett målsägandebiträde. En viktig skillnad är dock att ett målsägandebiträde enligt enbart är rättegångsbiträde och därmed saknar möjlighet att agera utan fullmakt från huvudmannen (vårdnadshavarna). En särskild företrädare övertar Rättsligt biträde i samband med resningsförfarandet SOU 2009:98 däremot enligt 3 § vårdnadshavarens befogenheter att ta till vara barnets rätt under förundersökningen och i den efterföljande rättegången (a.a. s. 259). Ett förordnande av särskild företrädare gäller i samtliga instanser. Huruvida ett förordande kan ske i samband med ett resningsförfarande får anses oklart, eftersom det saknas bestämmelser, förarbetsuttalanden och praxis på området. I 2 § första stycket rättshjälpslagen (1996:1619) anges att rättshjälp får beviljas i rättslig angelägenhet om förutsättningarna i 6–8 §§ är uppfyllda. Enligt praxis (se NJA 1976 s. 538 och 1979 s. 99) omfattar beviljad rättshjälp i en rättslig angelägenhet inte en efterföljande ansökan om resning eller klagan över domvilla. Av 7 § nämnda lag framgår att den som söker rättshjälp måste ha behov av juridiskt biträde för att rättshjälp ska kunna beviljas. Behovsprövningen ska göras utifrån sökandens möjligheter att utan bistånd ta tillvara sina intressen i den rättsliga angelägenheten. Vid bedömningen ska ärendets svårighetsgrad vägas mot den rättssökandes personliga kvalifikationer, bl.a. det psykiska och fysiska tillståndet liksom ålder och familjesituation (se Renfors/Sverne Arvill, Rättshjälpslagen och annan lagstiftning om rättsligt bistånd – en kommentar, 2006 s. 49 f.) Enligt andra stycket samma paragraf får rättshjälp inte beviljas i sådana angelägenheter där hjälp genom offentlig försvarare eller offentligt biträde kan komma i fråga. Av bestämmelsen i 8 § framgår att rättshjälp endast ska ges i sådana situationer där det är rimligt att staten bidrar till kostnaderna. Rätthjälpsfrågor prövas av domstol i den mån det vid domstolen finns ett anhängiggjort ärende eller mål. I annat fall beslutar . Överklagande av domstols beslut sker, utom i vissa särskilt angivna fall, enligt vad som i allmänhet gäller för överklagande av beslut av domstolen. beslut kan, också det med vissa undantag, överklagas till , se vidare 43 och 44 §§. Rättshjälp kan beviljas i ärenden som har samband med resning om de allmänna förutsättningarna är uppfyllda. Rättsligt biträde i samband med resningsförfarandet är dock restriktiv och det krävs särskilda skäl för att rättshjälp ska beviljas när den rättsliga angelägenheten avser resning (se t.ex. beslut , dnr. Ö 016-2009). Justitiekanslern, som har klagorätt i rättshjälpsärenden, har också intagit en restriktiv hållning i frågan. Justitiekanslerns uppfattning synes vara att det i fall då beslutar att inhämta yttrande från riksåklagaren i anledning av en ansökan om resning finns ett större utrymme att bevilja rättshjälp än annars (se t.ex. yttrande till , dnr 3204-09-101 [domstolens mål nr Ö 2125-09, beslut ]). har , bl.a. i det nämnda ärendet, beslutat att bevilja rättshjälp när angelägenheten avsett resning. 6Överväganden och förslag i biträdesfrågan Utredningens uppdrag i denna del är enligt direktiven att överväga om och i så fall under vilka närmare förutsättningar den tilltalade eller andra personer som varit parter i ett tidigare brottmål bör ha rätt till rättsligt biträde i samband med ett resningsärende. Förslag ska också lämnas på bl.a. i vilket skede av ett ärende som rätten till biträde bör inträda. I de följande avsnitten redovisas vilka överväganden som gjorts i anledning av uppdraget samt de förslag som detta mynnat ut i. 6.2Bör det finnas en författningsreglerad rätt till rättsligt biträde i ärenden om resning? Förslag: Det ska finnas en författningsreglerad rätt för såväl målsäganden som den tilltalade att under vissa förutsättningar få rättsligt biträde i samband med ett ärende om resning. Mot bakgrund av vad som redovisats i föregående kapitel kan konstateras att det inte finns någon författningsreglerad rätt till rättsligt bistånd i samband med resningsförfarandet i brottmål. Detta gäller såväl för den tilltalade som för målsäganden. Vidare skiljer sig praxis åt mellan de olika formerna av rättsligt biträde när det gäller möjligheterna att få bistånd beviljat. I rättsfallet NJA 1980 s. 416 har slagit fast att en dömd person som ansökt om resning inte har rätt till offentlig försvarare. Däremot har en målsägande, i ett fall då riksåklagaren beslutat att återuppta en förundersökning för att senare kunna bedöma om det Överväganden och förslag i biträdesfrågan fanns skäl att begära resning, fått ett målsägandebiträde förordnat för sig av (NJA 2002 s. 439). Det fanns dock i skiljaktiga meningar i såväl behörighetssom sakfrågan och prejudikatvärdet av avgörandet kan därför anses i viss mån begränsat. När det gäller särskild företrädare för barn saknas praxis eller andra klargöranden avseende frågan om förordnande i samband med ett resningsförfarande. Rättsläget får därmed anses oklart. Såvitt utredningen kan konstatera torde det dock inte finnas några formella hinder mot att en sådan företrädare förordnas under resningsprocessen. Ändamålen med lagstiftningen talar för att en rätt till särskild företrädare bör finnas i en situation där förutsättningarna i och för sig är uppfyllda, även om behovet uppkommer under handläggningen av ett ärende om resning. Vad i det nämnda rättsfallet kommit fram till beträffande målsägandebiträde talar också för att en sådan slutsats kan dras. En ansökan om särskild företrädare för barn bör i sådant fall rimligen göras av den åklagare som tagit ställning till eller är behörig att ta ställning till frågan om ett återupptagande av förundersökningen. Rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1996:1619) kan komma i fråga för den som ansökt eller avser att ansöka om resning. Som nämnts tidigare är praxis förhållandevis restriktiv och det torde krävas särskilda skäl för att en begäran ska beviljas. Rättshjälp kan för övrigt också beviljas för en målsägande som inte fått biträde på annat sätt. Det som ovan konstaterats är utgångspunkten för frågan om det i lag bör föreskrivas en rätt till biträde för den tilltalade eller andra parter i resningsprocessen. Det bör i sammanhanget återknytas till några av de resonemang som förts i avsnitt 4.3.3 gällande förutsättningarna för att återuppta en förundersökning. Vissa av slutsatserna har nämligen betydelse även för frågan om rätten till biträde. Utredningen har tidigare konstaterat att det finns en obalans mellan å ena sidan den dömde som ansöker om resning och som har bevisbördan för att resningsförutsättningarna är uppfyllda, och å andra sidan staten genom åklagaren som förfogar över utredningsresurserna. Som ett exempel har beskrivits situationen att den dömde och dennes ombud i vissa fall själva kan tvingas till bevisupptagning med t.ex. vittnen och den problematik som en sådan ordning kan medföra. Ett sätt att justera obalansen är Överväganden och förslag i biträdesfrågan att, såsom utredningen föreslagit, sänka kravet för att återuppta en förundersökning i resningssyfte. Ett annat sätt att minska denna obalans kan vara att ge en rätt till försvarare på statens bekostnad. Många personer som dömts för brott avtjänar fängelsestraff i samband med att ett resningsförfarande i brottmål aktualiseras. Detta, men även andra omständigheter, innebär ofta att personerna i fråga har ett begränsat ekonomiskt utrymme att själva anlita ombud. Mot denna bakgrund framstår det som gynnsamt för balansen mellan den enskilde och staten om det finns en lagreglerad rätt till rättsligt biträde. Det gäller alldeles oavsett under vilka förutsättningar en sådan rätt skulle inträda (frågan behandlas nedan i avsnitt 6.4.2). Liksom i andra liknande sammanhang skulle förutsebarheten öka betydligt om dessa förutsättningar också fanns angivna i lag. Förutsebarheten skulle i sin tur innebära en förstärkning av rättssäkerheten för den enskilde, oberoende av om det är fråga om en tidigare tilltalad person eller en målsägande. Som framgått ovan varierar också praxis i förordnandefrågan mellan de olika biträdesformerna, vilket inte heller är tillfredsställande. som den enskildes rättssäkerhet ska beaktas, måste också samhällets resurser vägas in i bedömningen. Är det rimligt att staten bekostar rättsligt biträde för t.ex. en person som redan fått sin sak prövad i tre instanser med en lagakraftvunnen dom som följd? berör den tidigare nämnda orubblighetsprincipen och intresset av att undvika att resningsprocessen blir en s.k. fjärde instans. En parallell kan också göras till den avvägning som enligt 8 § rättshjälpslagen i rättshjälpsärenden ska göras mellan å ena sidan den rättsliga angelägenhetens art och betydelse, tvisteföremålets värde och omständigheterna i övrigt och å andra sidan rimligheten i att staten bidrar till kostnaderna. En alltför långtgående rätt att kunna få en försvarare bekostad av staten i ett extraordinärt ärende skulle kunna ses som ett ifrågasättande av orubblighetsprincipens ställning och räckvidd. Utredningens uppfattning är att de samhällsekonomiska och principiella övervägandena inte hindrar att det införs bestämmelser som ger en uttrycklig rätt till rättsligt biträde i resningsförfarandet. En annan fråga är när en sådan rätt kan tänkas inträda, vilket behandlas nedan. I det ovan anförda har utgångspunkten främst varit den tilltalades rätt till rättsligt biträde. När det gäller målsäganden är avvägningsfrågorna mindre komplicerade och det framstår som Överväganden och förslag i biträdesfrågan ganska naturligt att målsäganden ska ha en lagfäst rätt till biträde i den mån ett sådant behov uppstår under resningsprocessen. En sådan författningsreglering innebär dessutom bara en kodifiering av det som kommit fram till i rättsfallet NJA 2002 s. 439. Sammanfattningsvis talar övervägande skäl för att det av författning uttryckligen ska framgå att det, under vissa närmare angivna förutsättningar, finns en rätt för såväl den tilltalade som målsäganden att få rättsligt biträde i samband med ett ärende om resning. 6.3Närmare om formerna för rättsligt biträde Bedömning: Målsägandebiträde bör även fortsättningsvis vara den biträdesform som i första hand kommer i fråga för brottsoffer i samband med ett ärende om resning. I det fall en förundersökning återupptas i samband med ett resningsärende torde det i första hand, om brottsoffret har ett behov av biträde, bli aktuellt att förordna ett målsägandebiträde. Det finns också möjlighet till rättshjälp enligt rättshjälpslagen i den mån rättsligt bistånd inte kan nås på annat sätt. Rättshjälpsbiträde för en målsägande framstår dock, mot bakgrund av möjligheten till målsägandebiträde samt åklagarens biträdesskyldighet, inte som den lämpligaste biträdesformen. Enligt utredningens uppfattning finns inga skäl att ändra den ordning som gäller . Behovet av biträde för en målsägande bör alltså även fortsättningsvis i första hand tillgodoses genom att ett målsägandebiträde utses. Det finns dock inte anledning att begränsa den nuvarande möjligheten till rättshjälpsbiträde. Överväganden och förslag i biträdesfrågan Förslag: Om en tidigare tilltalad i ett ärende om resning bedöms ha rätt till rättsligt biträde ska en offentlig försvarare utses. Det ska inte därutöver finnas möjlighet till rättshjälp enligt rättshjälpslagen. Den som ansöker om resning, eller har för avsikt att göra det, är hänvisad till att ansöka om rättshjälp för att få ett biträde på statens bekostnad, eftersom praxis inte medger att offentlig försvarare förordnas. Ett alternativ är därför att i rättshjälpslagen särskilt reglera under vilka förutsättningar rättshjälp kan beviljas i samband med ett resningsförfarande. Ett annat alternativ är att utvidga tillämpningsområdet för offentlig försvarare till att omfatta även resningsprocessen. Utredningens utgångspunkt är att något av dessa alternativ bör väljas. En fördel med att välja rättshjälpsinstitutet kan vara att ordningen är relativt inarbetad och inte kräver några större lagstiftningsmässiga omarbetningar. Det finns också viss praxis på området. Konsekvenserna av att ändra en rådande ordning kan också, generellt sett, vara svåra att fullt ut överblicka. Ett införande av offentlig försvarare i resningsförfarandet skulle ju t.ex. innebära ett avsteg från institutets exklusiva tillämpningsområde, dvs. det ordinarie förundersöknings- och brottmålsförfarandet. Det kan också anföras att en rätt till offentlig försvarare i resningsärenden bör föranleda samma rätt i andra extraordinära ärenden, t.ex. klagan över domvilla (jfr NJA 1980 s. 416). Det finns dock flera skäl som å andra sidan talar för att systemet med offentlig försvarare bör väljas som biträdesform i resningsprocessen. utgör som nämnts målsägandebiträdet den huvudsakliga formen för att tillvarata målsägandens intressen i resningssammanhang. Denna ordning slås också fast genom utredningens förslag ovan. Genom att möjliggöra förordnande av offentlig försvarare skulle biträdesformerna i viss mån bli mer överensstämmande jämfört med om den dömde, som är fallet, endast är hänvisad till rättshjälp. Situationen skulle bli likvärdig med vad som gäller i den ordinarie brottmålsprocessen. Vidare skulle biträdessystemet för den dömde bli mer enhetligt i så måtto att ett och samma institut blir tillämpligt genom hela processen i en tänkt situation där en ansökan om resning leder till bifall. Överväganden och förslag i biträdesfrågan nämnts tidigare torde ju det gamla försvararförordnandet återupplivas när resning har beviljats och brottmålet tas upp till ny prövning. Tydligheten och överblickbarheten för den dömde bör gynnas av en övergång från att använda rättshjälpsinstitutet till att förordna offentlig försvarare. Det bör enligt utredningens uppfattning för tydlighetens och enkelhetens skull inte finnas mer än en möjlig biträdesform för den tilltalade inom ramen för resningsförfarandet. Det bör framhållas att avsikten inte är att den faktiska möjligheten att få ett biträde beviljat ska påverkas av att den ena eller andra formen väljs. Förutsättningarna för att få ett rättsligt biträde behandlas i nästa avsnitt. Om den nuvarande möjligheten till rättshjälpsbiträde ersätts av en rätt till offentlig försvarare, skulle domstolen som ska pröva en ansökan om resning också bli behörig att besluta i förordnandefrågan. Frågan om biträde i samband med ett resningsförfarande skulle alltså helt och hållet föras över på domstol till skillnad från då rättshjälpsfrågor i den aktuella ärendetypen prövas antingen av (i fall av överklagande även ) eller av domstol. Härtill kommer att förordnandefrågan kommer att innebära en bedömning även av själva sakfrågan, t.ex. förutsättningarna för att en förundersökning ska återupptas. Överväganden av sådant slag bör naturligen göras av den instans som ska avgöra resningsfrågan. Ett annat skäl är att tydligheten främjas av ett system där endast domstol har att pröva biträdesfrågan i resningsärenden. Mot bakgrund av det anförda bedömer utredningen att i den mån en tidigare tilltalad anses vara berättigad till rättsligt biträde i samband med ett resningsärende bör en offentlig försvarare utses. 6.4Förutsättningarna för rätt till biträde 6.4.1Målsägandebiträde och särskild företrädare för barn Bedömning: Bedömningen av om det finns förutsättningar att förordna målsägandebiträde eller särskild företrädare för barn i ett ärende om resning bör ske utifrån gällande lagstiftning. När domstolen ska ta ställning till frågan om förordnande av målsägandebiträde ska enligt 1 § lagen (1988:609) om målsägandebiträde göras en behovsprövning som i huvudsak är kopplad till Överväganden och förslag i biträdesfrågan brottets karaktär och målsägandens personliga omständigheter. Någon ändring av dessa förutsättningar är inte nödvändig för genomförandet av utredningens förslag att rätten till målsägandebiträde i resningsprocessen ska lagregleras. Domstolens prövning av en framställan om målsägandebiträde i ett resningsärende bör alltså, enligt utredningens mening, även fortsättningsvis ske i enlighet med de förutsättningar som anges i nämnda lag. Vad gäller särskild företrädare för barn finns inte heller något behov av att göra några ändringar i förutsättningarna för förordnande. Liksom i fallet med målsägandebiträde föreslår utredningen endast att det av lagen ska framgå att särskild företrädare för barn kan förordnas inte bara under förundersökningen och den efterföljande ordinarie brottmålsprocessen utan även i samband med resningsförfarandet. Förslag: Offentlig försvarare ska, om det finns behov av det, utses i ett ärende om resning om förundersökningen återupptagits, det bedöms finnas skäl för att återuppta förundersökningen eller om det med hänsyn till omständigheterna i övrigt finns synnerliga skäl. Vid bedömningen av behovet ska beaktas brottets svårhet och den tilltalades personliga förhållanden samt vilken typ av utredningsåtgärd som kan vara aktuell. Förutsättningarna för att förordna offentlig försvarare framgår av 21 kap. 3 a § (RB). Reglerna är särskilt anpassade för ordinarie förundersöknings- och brottmålsförfarande. Av första stycket följer att man har en absolut rätt till offentlig försvarare dels vid frihetsberövande genom anhållande eller häktning, dels om misstanken avser ett brott för vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelse .