sou · GYB324 · 2010-04-14 00:00:00 — Detta avtal reglerar rätten att använda de tecknade karaktärer som PD skapat eller skall skapa, inom ramen för ett denna dag träffat produk- tionsavtal (mellan undertecknade parter), av Jönssonligan i elektronisk En översyn av 3 kap. upphovsrättslagen produktion och distribution av produkten med namnet Jönssonligan. Med elektronisk distribution avses alla fasta fysiska bärare liksom alla former av On-line distribution. Det antecknas att IQ enligt ett särskilt avtal också har förvärvat rättigheterna att använda namnet Jönsson- ligan av Tonefilm . Rättighetsöverlåtelsen enligt förevarande avtal omfattar en exklusiv ensamrätt att i hela världen och använda ingående material och karaktärer för marknadsföring och dokumentation av projektet . hade för avsikt att använda det tecknade materialet till att marknadsföra datorspel men kom i stället att använda det vid marknadsföring av glass. Tecknaren krävde ersättning för detta ytter- ligare nyttjande. åberopade bestämmelsen enligt ovan och gjorde gällande full förfoganderätt till materialet. Tingsrätten kon- staterade att det brukar presumeras inom immaterialrätten att de rättigheter som avtalet inte tydligt omfattar stannar kvar hos rättig- hetshavaren. Tingsrätten fann att avtalet inte gav något klart stöd för någon annan tolkning av avtalet än att det inte innefattade nyttjande i samband med försäljning av glass och att inte visat att parterna vid avtalets ingående avsett något annat. hade således gjort intrång i tecknarens upphovsrätt. Vidare har tagit upp några rättsfall som rör beställarens rätt när tydlig avtalsreglering avseende upphovsrätten saknas. Följande fall kan nämnas. I Hovrättens över och dom i mål nr 197-92 gällde tvisten upphovsrätten till ett datorprogram som beställt av en uppdragstagare i enlighet med en viss kravspecifikation. Ingen diskussion hade före- kommit om hur omfattande centralföreningens rätt till programmet skulle bli. Hovrätten uttalade att när det saknas avtal finns det i de allra flesta fall inte anledning att anta att ett avtal om nyttjanderätt till ett datorprogram är mer omfattande än som erfordras för att tillgodose användarens behov. I det aktuella fallet ansågs det vara en rätt att utnyttja programmet för föreningens avräkningsförfar- ande med medlemmarna. I dom i mål nr T 1958-03 var frågan om upphovsrätten till ett datorprogram hade övergått till beställaren. Hovrätten anförde med hänvisning till specifikationsprincipen att delar av rätten som inte, enligt vad som framgick av avtalet, hade överlåtits ansågs stanna kvar hos upphovsmannen. Vidare uttalade hovrätten att vid tveksamhet om överlåtelse skett eller vilken om- En översyn av 3 kap. upphovsrättslagen fattning den hade förelåg det en presumtion för att upphovsrätten var kvar hos upphovsmannen eller att den inte överlåtits i vidare utsträckning än som klart kunde anses framgå. Hovrättens över och dom i mål nr T 2116-03 gällde beställningen av ett växthus. Beställaren hade uppdragit åt uppdragstagaren att utforma ett växthus i enlighet med vissa instruktioner och med ledning av några fotografier. När parterna avbröt samarbetet gjorde respektive sida gällande upphovsrätt till växthuset. Hovrätten anförde att eftersom upphovsrätten alltid till- kommer den som skapat ett verk krävs ett uttryckligt eller under- förstått avtal för att den ska övergå till en beställare. Hovrätten fann att parterna hade en delad upphovsrätt till verket eftersom anställda på respektive sidor hade medverkat vid den slutliga utform- ningen. När det gällde en eventuell övergång av upphovsrätten konstaterade hovrätten att det inte påståtts från beställarens sida att något särskilt avtal träffats om att upphovsrätten skulle övergå till denne eller att något sådant varit förutsatt vid köpet. Beställaren kunde därmed inte anses ha förvärvat uppdragstagarens del av upphovsrätten till växthuset. dom i mål T 9659-05 avser en tvist om symbolen En svensk tiger som en enskild tecknare, , skapade på uppdrag av . Sym- bolen användes under av Försvarsmakten i den s.k. vaksamhetskampanjen. 1961 användes den igen av Försvars- makten i kriget kommer. 1981 regi- strerade Försvarsmakten symbolen som varumärke. Försvarsmakten väckte sedermera talan mot Stiftelsen , som an- vände symbolen, om intrång i varumärkesrätten och gjorde gällande att upplåtit rättigheterna till verket utan tidsbegräns- ning. Stiftelsen väckte då i sin tur talan mot Försvarsmakten och yrkade att registreringen av varumärket skulle hävas på den grunden att Stiftelsen genom över- låtelse från arvingar innehade upphovsrätten till sym- bolen. Det gjordes därvid gällande att inte överlåtit upphovsrätten till och att den inte heller övergått till Försvarsmakten på grund av överlåtelseförbudet i 28 § URL. Hovrätten konstaterade att något skriftligt avtal inte upp- rättats men att det var ostridigt att engagerats inom ramen för vaksamhetskampanjen. Hovrätten anförde att för bedöm- ningen av upplåtelsens karaktär fick specifikationsprincipen betydelse. Det anfördes: Denna princip innebär, som tingsrätten angett, att En översyn av 3 kap. upphovsrättslagen utgångspunkten vid tolkning av vad som avtalats är att de delar av upphovsrätten som inte har överlåtits eller upplåtits enligt vad som framgår av avtalet, anses ha stannat kvar hos upphovsmannen. Härutöver skall oklara upphovsrättsöverlåtelser tolkas restriktivt och till upphovsmannens fördel. Vid tolkningen skall dock inte bortses från allmänna avtalsrättsliga principer och ytterst är avtalets typ och syfte avgörande för prövningen av rättighetsförvärvs innehåll och omfattning (se , Upphovsrättens avtal, tredje upplagan, 2006, s. 151 ff). Hovrätten fann som utgångspunkt att upplåtelsen varit begränsad till en rätt att nyttja verket under vaksamhetskampanjen. Försvars- makten fick därmed bevisbördan för att upplåtelsen även avsett ytterligare nyttjanden och . Hovrätten fann att Försvars- makten inte förmått styrka detta. Försvarsmakten gjorde vid dessa förhållanden gällande att staten till följd av att och dennes rättighetsinnehavare underlåtit att agera mot statens fort- satta användning av verket, trots att de känt till användningen, er- hållit en rätt att nyttja verket för militär propaganda genom passivitet och konkludent handlande. Hovrätten hänvisade till vad rätten funnit beträffande det ursprungliga upplåtelseavtalet och konstaterade att samtliga rättigheter efter vaksamhetskampanjens upphörande åter tillkom . Hovrätten anförde att Försvarsmaktens fort- satta användande av verket objektivt sett utgjort ett upphovsrätts- intrång. Vidare uttalades att det förhållande att rättighetshavare inte hade reagerat mot det fortsatta användandet kunde inte medföra att någon upphovsrättslig förfoganderätt där- efter och utan motprestation övergått på staten. I NJA 2004 s. 363 var det fråga om en fotograf som fått i upp- drag av Röda Korset att ta fram fotografier avsedda att användas i visst studiematerial. fick fotografen ytterligare två liknande uppdrag. Fotografen gjorde gällande att Röda Korsets nyttjanderätt till fotografierna genom avtal varit begränsad till de första upp- lagorna av varje studiematerial. Han menade att Röda Korset därför gjort intrång i hans rätt genom att dels publicera nya upplagor, dels översätta dem och dessutom genom att lagra bilderna digitalt. Röda Korset vitsordade påstått nyttjande men gjorde gällande att de genom avtalet fått rätt att nyttja bilderna på det sätt som skett. När det första avtalet ingicks gällde fortfarande den s.k. beställarregeln i lag (1960:730) om rätt till fotografisk bild, enligt vilken beställaren har rätten till fotografiska bilder som utförts på beställning om inte annat uttryckligen avtalats. En översyn av 3 kap. upphovsrättslagen grafen inte givit ett sådant tydligt uttryck för begränsningarnas innebörd som skulle krävas enligt beställarregeln. Av utredningen framgick vidare att parterna förutsatte att samma villkor skulle gälla vid de senare avtalen som vid det första, varför även de senare av- talen inte kunde anses ha innefattat någon begränsning, trots beställarregelns upphörande. har i en artikel (Rätten till beställt verk, Ny Juridik 2:98) anfört bl.a. följande. Specifikationsprincipen, såsom den uttryckts i förarbetena – en upplåtelse som gäller rätt att ut- nyttja ett verk på ett bestämt sätt ger inte rätt att utnyttja verket på ett annat sätt – har möjligen förskjutits i restriktiv riktning till att innebära att inte mer av upphovsrätten ska anses ha övergått än vad som följer av avtalets ändamål. Även när det inte finns ett ut- tryckligt upplåtelseavtal har tolkningsprinciperna ett värde eftersom de ger uttryck för en restriktiv tolkning till förmån för upphovs- mannen, vilket bör vara presumtionen även beträffande tysta upp- hovsrättsöverlåtelser. Vidare har angett ett antal moment eller omständigheter som kan vara av särskild betydelse för bedömningen av karaktären på och omfattningen av ett upplåtelse- avtal, bl.a. följande: ändamålet med uppdragsavtalet, arten av upp- dragsgivarens verksamhet, graden av uppdragstagarens självständig- het, verkets art, i hur stor grad upphovsmannen personligen präglat verket, betalningens storlek samt branschpraxis. Per har i NIR 4/2008 behandlat avtalstolknings- principerna inom upphovsrätten. Han har anfört att man i den nordiska doktrinen har antagit att specialitetsgrundsatsen kan delas upp i två skilda principer, dels specialitetsgrundsatsen, som säger att inte mer ska anses övergå än vad som uttryckligen följer av av- talet, dels den underliggande s.k. specialitetsprincipen, som innebär att omfattande och otydliga eller tysta avtal ska tolkas restriktivt eller inskränkande till upphovsmannens förmån. Han har även redo- gjort för ändamålsprincipen enligt vilken, vid oklarhet om överlåt- elsens omfattning, inte mer av upphovsrätten ska anses ha övergått än vad som följer av avtalets syfte eller ändamål. har anfört, beträffande förhållandet mellan de allmänna avtalstolkningsprin- ciperna och de upphovsrättsliga tolkningsprinciperna, att över- vägande skäl talar för att de upphovsrättsliga principerna bör ses som ett preciserande komplement till de allmänna. Han har vidare anfört att domstolarna bör kunna välja det tolkningsverktyg som passar bäst i den enskilda avtalssituationen och att det alltså inte borde finnas någon inbördes normhierarki samt att det vore olyckligt En översyn av 3 kap. upphovsrättslagen om endast en av avtalstolkningsprinciperna fanns lagfäst. Han har även erinrat om att principerna har betraktats på olika sätt av lagstiftarna i . I och har specialitetsgrund- satsen ansetts så fundamental att den bör finnas i lagen medan man i och ansett att den just därför inte behöver finnas lagfäst. På liknande sätt borde man, enligt , kunna resonera även beträffande specialitetsprincipen och ändamålsprincipen efter- som de är lika självklara tolkningsverktyg som specialitetsgrundsatsen. Enligt talar övervägande skäl mot att lagstifta om ut- tryckliga avtalstolkningsregler, särskilt tvingande sådana, främst efter- som de väl kan ge uttryck åt gällande rätt även utan att vara lag- fästa. Han har ansett att avtalsfrihet bör gälla och att lagstiftningen ger tillräckligt skydd för upphovsmännen genom existerande avtalstolkningsprinciper samt jämkningsmöjligheterna enligt 36 § AvtL och de s.k. avtalsvillkorslagarna. Han har vidare pekat på ytter- ligare några skäl mot att införa uttryckliga avtalstolkningsregler i lagen, bl. a. de stora skillnader som upphovsrättens avtal sinsemellan uppvisar och att man inte utan vidare kan utgå från att upphovs- mannen är den svagare parten. har också kommenterat ovan nämnda avgörande NJA 2004 s. 363 (NIR 6/2004 Beställarregeln i praktiken. Kommentar till NJA 2004 s. 363 [Röda Korset]. Här har han anfört bl.a. att be- träffande tolkningsprinciper torde den gällande utgångspunkten närmast vara en modifierad specialitetsgrundsats, där syftet med avtalet visserligen tillåts vara tolkningsdatum för att fastställa beställ- arens befogenhetsområde, men där bestämningen av syftet kan tolkas till förmån för beställaren (se även , Rätten till det visuella, 1997 s. 322). Av (Upphovsrättens avtal, tredje upplagan, 2006, s. 151 ff.) framgår bl.a. följande om specialitetsgrundsatsen. Den får anses bygga på en specialitetsprincip om att oklara eller tysta upphovs- rättsöverlåtelser ska tolkas restriktivt eller direkt inskränkande i förhållande till vad som otvivelaktigt får anses vara avtalat. Regeln befordrar alltså uppfattningen att över- eller upplåtelser bör vara klart specificerade för att fylla en praktisk och god funktion. Den brukar dessutom uppfattas som en presumtion mot totalöverlåtelser liksom mot onödigt breda eller omfattande förvärv. Upphovsrätts- liga avtal bör sammantaget tolkas till upphovsmannens förmån i det att den företrädesvis ålägger rättsförvärvaren bördan att påvisa rätts- förvärvets omfattning. När det gäller specifikationsprincipen fram- går det av (s. 155 f.) att den kan föra med sig en komplicerad En översyn av 3 kap. upphovsrättslagen balansakt, eftersom såväl mycket omfattande som mycket begränsade rättsförvärv kan leda till praktiska olägenheter. Synnerligen be- gränsade upplåtelser kan onödigtvis hindra en effektiv marknads- föring av verket. En rättsförvärvare som fått mycket på hand kan vara väl lämpad att föra ut verket i olika sammanhang så snart till- fälle bjuds. Enligt måste således den konkreta bedömningen alltid bygga på en rad sinsemellan helt separata förhållanden och principer. Det framgår vidare att i prövningen bör vägas in t.ex. parternas åtaganden, särskilt rättsförvärvarens förpliktelser, såsom dennes skyldighet att utnyttja verket på marknaden, verket skulle aktivt marknadsföras och allt sådant vägt mot det vederlag som rättsförvärvaren accepterat att utge. I grunden, anförs det slutligen, är avtalets typ och syfte avgörande för prövningen av rättighetsförvärvets innehåll och omfattning. Specialitetsgrundsatsen i nordisk rätt Specialitetsgrundsatsen finns uttryckt i danska (DaURL) och norska (NoURL) upphovsrättslagarna. Enligt 53 § tredje stycket DaURL gäller: Har ophavsmanden overdraget en ret til at udnytte værket på en bestemt måde eller ved bestemte midler, giver overdragelsen ikke erhververen ret til at udnytte værket på andre måder eller ved andre midler. Enligt 39 a § NoURL gäller: Har opphavsmannen overdratt rett til å bruke verket på en bestemt måte eller ved bestemte midler, har erververen ikke rett til å gjøre det på andre måter eller ved andre midler. I DaURL kompletteras bestämmelsen av en nyttjandeplikt för för- värvaren i 54 §. Denna innebär att upphovsmannen kan bringa av- talet till upphörande i den omfattning som nyttjandet inte har på- börjats, senast efter den tidpunkt då upphovsmannen hade uppfyllt sin del av avtalet. Schønning (Ophavsretsloven med kommentarer, 4 udg., 2008, s. 500 f.) har anfört bl.a. följande om den danska bestämmelsen. Specialitetsgrundsatsen omfattar endast uttryckliga avtal. Bestämmelsens viktigaste innebörd är dock i att den uttrycker en generell princip om restriktiv tolkning av tysta och oklara avtal om En översyn av 3 kap. upphovsrättslagen I detta avseende avviker tolkningsregeln om upphovsrättsavtal från de allmänna tolkningsreglerna i avtalsrätten. Bestämmelsen är tillämplig inte bara mellan upphovsmannen och en förvärvare utan även mellan avtalsparter i senare led. Den om- fattar dessutom, trots sin lydelse, alla slags rättsöverlåtelser inom upphovsrättens område, även sådana som går ut på exemplarfram- ställning. Bestämmelsen är indispositiv och kan alltså inte avtalas bort. Den är inte relevant i anställningsförhållanden där frågan om upphovsrättens övergång, i den mån det inte är reglerat i anställ- ningsavtalet, följer av praxis. I de danska förarbetena till lagen (. nr 1197/1997 s. 223 f.) anfördes att det fanns goda grunder att be- vara en grundsats i lagen som uttryckligen säger att rättsöverlåtelser inte får tolkas vidsträckt. En sådan bestämmelse, angavs det, kommer då också att avspegla att det i alla branscher anses som god sed att överlåtelse av rättigheter endast sker i den utsträckning som det är nödvändigt för det tänkta nyttjandet. Förslag: En bestämmelse som utgör en kodifiering och en preci- sering av den s.k. specialitetsgrundsatsen införs i upphovsrätts- lagen. Bestämmelsen innebär att den som genom avtal har rätt att förfoga över ett verk inte ska anses ha en mer omfattande rätt än den som framgår av avtalet eller som får anses följa av avtalet eller dess syfte. Bestämmelsen ska även vara tillämplig på samtliga till upphovsrätten närstående rättigheter. Genom hän- visningar i 45, 46 samt 48–49 a §§ URL görs dessutom samtliga bestämmelser i 27 § URL tillämpliga i fråga om prestationer som skyddas enligt 46, 48 och 49 §§ URL. Enligt utredningsdirektiven ska jag göra en allsidig översyn av 3 kap. upphovsrättslagen i syfte att modernisera bestämmelserna. Det anges bl.a. att det i uppdraget ingår att utreda och föreslå varaktiga och flexibla bestämmelser om upphovsrättens övergång som återspeglar den upphovsrättsliga marknaden. I tidigare avsnitt, se avsnitt 3.2, har jag framfört att jag anser att kapitlet om upphovsrättens över- gång bör bygga på generella bestämmelser som är tillämpliga på alla En översyn av 3 kap. upphovsrättslagen avtalstyper och innehålla så få regler som möjligt som endast gäller speciella avtal. Bland de generella avtalsbestämmelser som mot tidigare angiven bakgrund skulle kunna införas i lagen finns den tolkningsprincip inom upphovsrätten som brukar benämnas specialitetsgrundsatsen. Den förekommer i nordisk praxis och doktrin och finns även lag- fäst i dansk och norsk upphovsrätt. Det kan knappast bestridas att en sådan grundsats gäller också i svensk upphovsrätt . Den har tillämpats av domstolarna och har ganska utförligt behandlats i litteraturen. Den har också funnits med i föregångaren till upp- hovsrättslagen. Dess innebörd kan trots det inte anses helt klarlagd. Specialitetsgrundsatsen kan inte sägas innebära något mer än att upphovsmannens förfoganderätt i förekommande fall ska anses ha övergått till förvärvaren i den omfattning som uttryckligen följer av avtalet. Specifikationsprincipen innebär att omfattande och otydliga eller tysta avtal ska tolkas restriktivt eller inskränkande till upp- hovsmannens förmån. Såväl nämnda grundsats som princip bygger på tanken att över- och upplåtelser på upphovsrättens område ska vara klart specificerade. Dessutom har de sammantagna uppfattats också som en presumtion mot totalöverlåtelser eller i vart fall mot onödigt breda eller omfattande förvärv. I litteraturen talas om en modifierad specialitetsgrundsats som innebär, förutom vad som sagts ovan, att många olika omständigheter ställda mot varandra kan kom- ma att ligga till grund för bedömningen av en rättsöverlåtelses om- fång, såsom avtalets typ, dess ändamål, förvärvarens förpliktelser och vederlaget. Detta synsätt har också bekräftats i domstolspraxis. Grundsatsen och principen bygger även på tanken att nyttjande av verk bör främjas och att inlåsningseffekter bör förhindras. När det nu kan konstateras att en slags specialitetsgrundsats gäller inom svensk rätt, även utan stadgande, bör frågan ställas om det finns anledning att införa en bestämmelse i upphovsrättslagen som motsvarar den. Jag gör i denna del följande överväganden. Speciali- tetsgrundsatsen får sägas stå för flera element som kan anses grund- läggande inom upphovsrätten, kanske främst att förfoganderätten till ett verk primärt tillkommer den som skapat det och att andra nyttjare har att visa sitt förvärv av denna rätt. Egentligen framgår detta redan av 1 § URL, men grundsatsen är främst inriktad på att befordra vissa beteenden vid utnyttjanden av verk på grundval av avtal. Även om specialitetsgrundsatsens huvudsakliga principiella innehåll redan kan sägas utgöra gällande rätt i kan det så- ledes finnas skäl att precisera, tydliggöra och utveckla den. En översyn av 3 kap. upphovsrättslagen gäller särskilt då verk numera, såsom aldrig förr, nyttjas globalt, i en mångfald medieformer och presentationstekniker och dessutom allt längre bort från upphovsmannens omedelbara kontrollområde. Vidare kan antas att en kodifiering skulle främja tydliga och väl preciserade avtal i alla led, till undvikande av oklarheter och tvister. Detta borde vara positivt för alla parter, inte minst för sådana som sällan sysslar med att utveckla villkor i avtal om upphovsrätt. Det finns alltså ett pedagogiskt syfte med införandet av en sådan tolk- ningsregel. Systematiska skäl talar också för att lagfästa specialitetsgrund- satsen eftersom den är av särskild betydelse för de upphovsrättsliga avtalen och då den också tillämpats i praxis, men inte sällan på ett sådant sätt att dess räckvidd och innehåll ger anledning till diskussion. Även nordisk enhetlighet talar för införandet av tolkningsregeln, låt vara att den språkliga utformningen av en lagregel i den svenska upphovsrättslagen inte nödvändigtvis måste följa den avfattning som valts i och . Jag anser sammantaget att övervägande skäl talar för att specia- litetsgrundsatsen och dess anknytande principer tydligt bör framgå och preciseras i kapitlet om upphovsrättens övergång. Detta skulle väl motsvara utredningsdirektivens krav på en modernisering av lag- stiftningen samt flexibla och varaktiga lösningar. En bestämmelse som ger uttryck åt specialitetsgrundsatsen bör alltså införas i lagen. När det gäller utformningen av bestämmelsen kan en jämförelse göras med de danska och norska upphovsrättslagarna, där grund- satsen som nämnts ovan finns lagfäst. Dessa bestämmelser kan enligt ordalydelsen ge intryck av att de är tillämpliga bara på ut- tryckliga avtal, dvs. att de endast ger uttryck för specialitetsgrund- satsen. Det framgår dock av danska lagmotiv och kommentarer till lagen att så inte är fallet. Av den svenska bestämmelsen bör lämp- ligen framgå att även otydliga eller tysta avtal omfattas, dvs. att förvärvarens rätt är begränsad inte endast till vad som framgår av avtalet utan även till vad som vid en tolkning av samtliga om- ständigheter får anses följa av avtalet eller dess syfte. Därav följer att det inte vore bra att infoga uttryck som klart framgår eller uttryckligen framgår i lagtexten. Vidare bör det noteras att ett införande av tolkningsbestämmelsen i lagen tar sikte på att i största möjliga utsträckning lagfästa gällande rätt. Det är därför viktigt att ordalydelsen speglar såväl specifikationsgrundsatsen som specifika- tionsprincipen, såsom dessa vanligtvis uppfattats. Den bör även spegla, något som ofta noterats i litteraturen och som framgår av En översyn av 3 kap. upphovsrättslagen praxis, att ett avtals syfte bör ha avsevärd betydelse för prövningen av rättsupplåtelsens eller rättsöverlåtelsens omfattning. En sådan tolkning verkar typiskt sett i restriktiv riktning. Denna restrik- tivitet får inte minst betydelse för bedömningen av upplåtelse- eller överlåtelseavtal som inte är uttryckliga. Jag anser därför att detta bör framgå av bestämmelsens lydelse. För att motsvara de krav jag nu kommit fram till bör bestämmelsen alltså utformas så att den som genom avtal har rätt att förfoga över ett verk ska inte anses ha en mer omfattande rätt än den som framgår av avtalet eller som får anses följa av avtalet eller dess syfte. Förutom specialitetsgrundsatsen kan andra tolkningsregler natur- ligtvis också vara tillämpliga vid avtal om överlåtelse eller upplåtelse av upphovsrätt, nämligen sådana som förekommer inom den allmänna obligationsrätten. Det måste anses stå klart att väl etablerade tolk- ningsprinciper, såväl allmänt obligationsrättsliga som för upphovs- rättsliga avtal speciella normer, verkar sida vid sida utan att stå i någon principiell konflikt med varandra. I flera fall kan de ju också anses överlappa varandra.