sou · GXB368d3 · 2010-01-01 00:00:00 — För att få en uppfattning om vilket stöd som erbjöds i ungdomarnas professionella och privata nätverk genomfördes också strukturerade telefonintervjuer med föräldrar, fosterföräldrar, personal på HVB-hem, samt med de socialsekreterare och familjehemssekreterare som var kopplade till var och en av de ungdomar som intervjuats. -Åtta fosterföräldrar, fem fostermödrar och tre fosterfäder. -Åtta personal från HVB-hemmen, fem män och tre kvinnor. Vad hände sedan? Vid en uppföljande studie intervjuades ungdomarna 1,5 – efter den första intervjun. Två ungdomar avböjde då att delta varför endast 14 ungdomar intervjuades i den andra omgången. (För ytterligare information om studien vård till vuxenliv, se Leaving Care in (forthcoming, Child and Family Social Work) Ett samstämmigt resultat av intervjuerna med ungdomarna är att de oroar sig för sin ekonomi, och planeringen av densamma. Här ger samtliga ungdomar uttryck för ett tydligt uttalat behov av stöd. Flera beskriver hur osäkra de känner sig. De oroar sig för att de inte skall komma ihåg att betala sina räkningar och att de inte skall klara av att lägga upp en hållbar budget. För att de skall klara av övergången till vuxenlivet är det väsentligt för dem att kunna lägga upp en budget och att göra en långsiktig planering. Intervjuerna med fosterföräldrar och HVB-personal bekräftar detta behov. Även de betonar ungdomarnas behov av stöd och rådgivning i ekonomiska frågor. Stödet handlar inte om att ge ungdomarna pengar utan om att hjälpa dem att hantera och planera för de pengar som de har att röra sig med. Vid den första intervjun var detta ett återkommande tema. Även vid den andra intervjun uttrycker en majoritet av ungdomarna en oro över ekonomin och också ett fortsatt behov av råd och stöd för att få ekonomin att fungera. I nedanstående citat beskriver hur hans återkommande diskussioner med fosterföräldrarna har givit honom en kompetens att själv kunna hantera sin ekonomi. Det har vart mitt största problem med ekonomin.man har pengar och men jag ska bara köpa det och bara det, det kostar ju inget och så helt plötsligt så har man gjort av med fyra, fem tusen på en månad. På en massa onödigt bara då. Men så det ... men dom har ändrat mig mycket . Att tänka mycket mognare, att tänka framåt i stället för bara . Att planera ... framtiden då i stället för till exempel (, vid den andra intervjun) Boendet är viktigt, eftersom det utgör en bas för att kunna försörja sig och skapa sitt självständiga liv. Utan boende går det varken att studera eller arbeta. Vid den första intervjun bodde de flesta ungdomarna som varit placerade i fosterhem i egen lägenhet som de ordnat på egen hand eller med hjälp av fosterföräldrarna. Ingen av dem hade fått hjälp av . Av dem som varit placerade i HVB-hem bodde flera i tränings- eller utslussningslägenhet. Det är en viktig del i att lära sig att klara sig själv och att lära sig att planera och klara alla praktiska bestyr, och en form av stöd som ungdomarna är väldigt nöjda med. Kombinationen av självständighet och stöd uppfattas som positiv och tryggt av ungdomarna. Så här säger : Om det går bra på HVB-hemmet så finns det stora möjligheter att få flytta till egen lägenhet till ett mellanboende där man har mycket mer frihet och där kan man också få hjälp och sedan kan du flytta till träningslägenhet. Det blir lättare och lättare för varje gång. Jag trodde från början att det var lätt att bo själv. Men det är mycket jobbigt att tvätta kläder och det här med städning. Men det har gått över . Jag har inte så mycket kunskap om och hur det fungerar. Så det är bättre att ställa frågor så det är bra att jag har personalen på mellanboendet för dom vet mycket dom är svenskar, så dom vet. (, vid den första intervjun) Vid den andra intervjun bodde samtliga 14 (två hade avböjt deltagande i den andra intervjun) i eget boende, sex tillsammans med pojk- eller flickvän och åtta på egen hand. Vid den första intervjun såg situationen ut som följer: Åtta ungdomar studerade antingen på gymnasiet, vuxengymnasiet eller på grundskolenivå. En ungdom deltog i militärtjänsten, två var arbetslösa, en väntade på att få hjälp med att hitta ett arbete och fyra hade enklare sysselsättning som t.ex. telefonförsäljare eller städerska. En aspekt som framträder tydligt i det insamlade intervjumaterialet är den betydelse som ungdomarna tillskriver sina skolerfarenheter. Flertalet av ungdomarna hade misslyckats i skolan. De hade skolkat, blivit utslängda från skolan, inte klarat skolarbetet, varit placerade i särskola och haft en allmänt trasslig skolgång bakom sig. Erfarenheter av misslyckanden i skolan hade format ungdomarnas självbild på ett negativt sätt. Påfallande många bland de undersökta ungdomarna beskrev dock hur de hade kunnat vända en negativ skolerfarenhet till något positivt de varit i dygnsvård. Den negativa trenden vände då de fick adekvat stöd från fosterföräldrar eller HVB-personal. Processen som de beskrev handlade om att förändra bilden av en misslyckad elev till att uppfatta sig som en elev som klarade skolan, fick bra betyg och hade intellektuell förmåga och kompetens. Denna process beskrevs av ungdomarna som en viktig vändpunkt i livet, och som hade påverkat deras självbild och identitet. Flera ungdomar hade planer på att studera vidare men kände sig osäkra på om de skulle lyckas med detta. Vid den andra intervjun arbetade de flesta ungdomarna. Två studerade fortfarande på gymnasiet, en var arbetslös och ytterligare en sjukskriven. För de ungdomar som hade arbete handlade det oftast om korta och osäkra anställningar. Det var inte någon av de unga som hade fast anställning och på så sätt en stark förankring på arbetsmarknaden. En hade just avslutat en yrkesutbildning och planerade att resa innan han gick vidare till högre utbildning. Ingen av ungdomarna hade vid intervjutillfället startat någon form av post-gymnasial utbildning men flera hade fortfarande sådana planer. Vad som hindrade dem var en kombination av osäkerhet om sin förmåga och en tydlig rädsla att sätta sig i skuld genom att ta studielån. Vi den första intervjun hade många av ungdomarna detaljerade framtidsplaner. De skulle åka utomlands och arbeta, de skulle börja utbilda sig etc. Vid den andra intervjun var framtidsplanerna fortfarande aktuella men något mera nyanserade till sin natur. Flera talade om att bilda familj men såg fortfarande barn som något som låg . Två hade redan fått barn och var mycket nöjda med att ha blivit föräldrar. Så här säger vid den andra intervjun: Jag bara försöker tänka framåt – på ljusa tider. Har uppnått mina mål – åtminstone till hälften. Det som är kvar är: villa, hund, ja.. körkort också, eget företag, åka utomlands lite mer och så lite mer barn då Det är väl det.. (vid den andra intervjun) Ungdomarnas upplevelse av stöd från föräldrarna under övergången från en placering i dygnsvård till självständigt vuxenliv kan sägas vara beroende av den kontakt de tidigare hade haft med föräldrarna. Kontakten med föräldrarna hade ofta varit bristfällig eller rent av obefintlig under placeringen. Då placeringen avslutades hade de följaktligen ingen kontakt att bygga vidare på. I de fall ungdomarna hade kontakt med sina föräldrar skedde kontakten oftast genom deras eget initiativ, inte på föräldrarnas och inte heller på fosterföräldrarnas eller socialarbetarnas initiativ. Två mödrar var döda och både fäder och mödrar var i många fall så skadade av missbruk och/eller psykisk sjukdom att det var svårt, eller omöjligt, att upprätthålla någon form av kontakt. Vid den första intervjun hade endast ett fåtal ungdomar fått någon form av stöd från föräldrarna då de flyttade från familjehem/HVB-hem. Vid den andra intervjun hade flera lyckats återuppta kontakten med föräldrarna, även i de fall där kontakten tidigare varit sporadisk eller obefintlig. Den återupptagna kontakten uppfattades som positiv, men den innebar egentligen inte att stödet från föräldrarna ökat. Tvärtom var det i många fall så att det var ungdomarna som upplevde att det var de som stöttade och tog ansvar för sina föräldrar. Vid den första intervjun hade ett flertal ungdomar inlett en relation med flick- eller pojkvän och det var påtagligt att den relationen var väldigt viktig i ungdomarnas liv. Både i den första och den andra intervjun förstod vi att pojk- eller flickvännens familj i många fall också var en viktig del av ungdomarnas nätverk. Det fanns ungdomar som beskrev att den relationen också kunde finnas kvar även om förhållandet till partnern kunde ha upphört. Vänner var också viktiga, även om en del av de intervjuade vid båda intervjutillfällena talade om att de tyckte att det var svårt att skapa nya sociala kontakter. Stöd från fosterföräldrar/HVB-hem För många av ungdomarna hade de vuxna som de lärt känna kommit att bli viktiga stödpersoner. Det gällde framför allt de ungdomar som hade varit placerade i fosterhem. I några fall uttryckte ungdomarna att de hade samma roll i sina fosterhem som de biologiska syskonen och att de såg sina fosterföräldrar som självklara stödpersoner även efter vårdens upphörande. Även de ungdomar som hade varit placerade i fosterhemmet kunde ha en stabil relation till sina fosterföräldrar och såg dem som viktiga stödpersoner även efter placeringen. För ungdomarna som var placerade på HVB-hem hade de kontaktpersoner som de lärt känna också fått en viktig roll i deras liv. I några fall var kontaktpersonen den enda vuxna som ungdomarna uppgav att de skulle vända sig till om de behövde känslomässigt stöd. Vid den andra intervjun såg tre av ungdomarna familjehemmet som sin egen familj, tre hade god kontakt och fick stöd av fosterföräldrarna vid behov. En hade god kontakt med fosterfadern men en mycket dålig relation med fostermodern och ville därför inte ha någon fortsatt kontakt med fosterhemmet. Fem hade fortfarande kvar kontakten med sina stödpersoner från HVB- hemmen. Denna kontakt byggde helt på frivillighet från kontakt- männens sida men upplevdes av ungdomarna som mycket betydelsefull för dem. För två av ungdomarna hade stödet från HVB-hemmen helt upphört. Några av de ungdomar som bott i fosterhem uttryckte en osäkerhet huruvida de självklart skulle fortsätta att vara en del av fosterhemmet och få tillgång till stöd från detta. I intervjuerna med fosterföräldrarna bedyrade dessa att så var fallet, men i ungdomarnas uttalanden framkom en osäkerhet angående tillhörigheten. Osäkerheten hade troligtvis sin grund i varierande faktorer men den obeständighet som är kopplad till en placering i fosterhem (1996) kan vara en möjlig anledning. Fosterföräldrar skall ge god vård och fostran (SoL 6 kap. § 7) barnet eller den unge är placerad, men de skall inte ersätta föräldrarna, endast komplettera dem. Emellertid är föräldrarnas situation i många fall så komplicerad att kontakten mellan placerade barn och ungdomar och deras föräldrar är begränsad eller obefintlig, vilket vi har nämnt i den tidigare texten. Här uppstår en motsägelsefull situation. placerades , men bytte fosterhem då hon var 15. har i intervjuerna uttryckt många kloka synpunkter på sin position som fosterhemsplacerad. Hennes uttalanden nedan får illustrera den motsägelsefullheten som kan känneteckna en placering i fosterhem: Min pappa då har nog med sitt eget och är absolut inte rätt person att hjälpa. Så man står ganska hjälplös ändå. Man vet inte riktigt.man sätter sig i en konstig situation. När man har sitt avslutningsmöte så säger dom kanske att ja nu är inte det dina föräldrar längre. – Nähä!..Liksom jag har ändå bott där och så har dom sagt till att dom här ska vara dina föräldrar och helt plötsligt när jag är redo att klara mig själv: ja men det är inte dina föräldrar längre. Föräldrar är väl föräldrar även ifall man bor där eller inte? (, vid den första intervjun). Med risk för att förenkla ett komplicerat förhållande skulle man kunna säga att så länge placeringen varar skall fosterföräldrar inte vara föräldrar, men då placeringen tar slut finns en outtalad förväntan från att fosterföräldrarna skall ge fortsatt stöd och inta en föräldraroll, utan ersättning eller rådgivning. I vår studie gav också de flesta fosterföräldrar sådant stöd till ungdomarna men vi upplever att denna motsägelsefulla situation och outtalade förväntan sällan är problematiserad eller diskuterad inom . Motsvarande situation kunde också gälla för personal på HVB- hemmen där ungdomarnas kontaktmän tog på sig ett ansvar som ofta gick utöver det formella och stöttade ungdomarna helt på frivillig basis efter det att placeringen avslutats. Vid den första intervjun hade endast två av de ungdomar som lämnade vård i fosterhem fått någon form av stöd från då vården avslutades. De övriga sex ungdomarna hade inte erhållit något stöd. Då vården avslutades (i samtliga fall då de hade tagit sin studentexamen) hade de haft ett samtal med socialsekreterare eller familjehemssekreterare, men därefter avslutades den formella kontakten med . Flera menade att det var ett rent administrativt beslut, ärendet avlutades, och sedan var det inget mer med det. För några hade det varit svårt att få förståelse för att de behövde någon mera hjälp eller få möjlighet att stanna i fosterhemmet. I sådana fall blev det också tydligt att familjehemssekreterare och socialsekreterare hade olika uppfattningar om när – och på vilket sätt – ärendet skulle av slutas. Familjehemssekreterarna, som i de flesta fall var de som kände ungdomarna bäst, försökte argumentera för en förlängd vårdtid, åtminstone över sommaren efter studentexamen. lyckades de inte, eftersom socialsekreteraren som hade ansvaret för placeringen ansåg att placeringen formellt skulle avslutas då ungdomarna hade gått ut gymnasiet. De ungdomar som varit placerade i HVB-hem fick alla någon form av stöd i utslussningfasen. Det var tydligt att det för dessa ungdomar fanns tillgång till systematiskt stöd i form av olika program el. dyl. i större utsträckning än för de ungdomar som varit placerade i fosterhem. Vid den andra intervjun var det två av de 14 ungdomarna som hade kvar någon form av formellt stöd från . Några hade dock kvar en informell kontakt med socialsekreterare eller familjehemssekreterare. Den kontakten uppskattades, men sågs inte alls som en kontakt med , utan mera som att en vuxen vän kontaktade dem. Kontakten med kunde upplevas på olika sätt. citat nedan handlar om hur han uppfattade den sin kontakt med socialsekreteraren: När jag slutade studenten, då hade ju inte socialen med mig att göra längre. Så att dom försvann ju direkt efter. // när det gällde socialen då var det bara papper jag fick egentligen. Och så stod det vad dom ville eller nåt sånt där. Det var ju liksom aldrig nån som ringde mig eller nåt sånt där (, vid den andra intervjun) När pratar om socialen, syftar han på de socialsekretare som haft det formella ansvaret för placeringen, men som han egentligen aldrig lärt känna. De har kommit och gått. Familjehemssekreteraren däremot har funnits kvar under alla de som varit placerad. Flera av de ungdomar som vi har intervjuat har givit oss en liknande bild. Det är relationen till de professionella, (socialsekreterare, familjehemssekreterare, HVB- personal) och kontinuiteten i relationen som är väsentlig och som medför att kontakten med uppfattas som meningsfull och stödjande. Följande citat från den andra intervjun med illustrerar detta förhållande: En gång ringde en socialsekreterare. Jag var ... jag hade hamnat i ett bråk när jag var ... vad kan jag ha vart? ... (skratt) Och ringde en socialsekreterare och skällde ut mig och sa att jag får inte slåss..Och jag bara ja det var ju kul att höra. Och jag minns ju, jag bara vem är du? och varför ringer du mig? Hade det vart (familjehemssekreteraren), då hade jag liksom verkligen bett om förlåtelse och skämts. /./Men ringer det nån människa jag aldrig hört förut, då bryr man ju sig inte speciellt mycket.... nej då är det då. Men jag såg inte henne som socialen eller vad man ska säga. Jag såg henne som en bra vän som ... har hjälpt mig genom livet bara. För alltså, man kan tänka det som att social är såna människor jag inte tycker om. Kan man väl säga. Om man tänker genom mitt liv hur socialen har ... gjort och ... dom har gjort mycket fel. Dom har gjort mycket rätt också men, men man ser bara mest det här dom gör fel tycker jag. Så jag vet inte, det är därför jag inte sett som social utan mer som en vän då för att jag tycker hon, hon har bara gjort rätt. När hon väl gjorde fel, när socialen gjorde fel ... så kom och bad om ursäkt. Och hon kan ... bara det att jag fyller år, då får jag en present av henne och såna här grejer.nej, hon var underbar tycker jag. Hon var bra (, vid den andra intervjun) Utsatta ungdomars övergång från ung till vuxen: några sammanfattande kommentarer Vi har i denna text diskuterat och problematiserat situationen för ungdomar i utsatta livssituationer i förhållande till deras övergångsfas från ung till vuxen. Vi har redovisat forskningsresultat gällande två sårbara grupper av ungdomar: de som tidigt bryter upp hemifrån genom att rymma eller bli utkastad hemifrån och de som lämnar dygnsvård. Dessa bägge grupper är delvis överlappande och de utgör en betydande del av de ungdomar som den sociala barnavården möter och arbetar med. Forskningsperspektivet i de redovisade studierna har varit att fånga in ungdomarnas subjektiva uppfattning av det som efterfrågas. Det är ett val som innebär att ungdomarna själva ges tolkningsföreträde gällande sin situation. Vi vet att även om en majoritet av alla ungdomar klarar av de nya utmaningarna som den individualiserade och globaliserade livsstilen innebär, så kan risken vara stor för vissa sårbara grupper av ungdomar som inte klarar av de krav som ett modernt ungdomsliv ställer dem inför (1996; ). För dem kan det vara av avgörande betydelse vilka typer av insatser samhället har att erbjuda dem i vuxenblivandeprocessen och i förlängningen vilka livschanser de får. I den internationella forskningen om den förlängda ungdomstiden beskrivs vilka särskilda konsekvenser som dessa förändringar kan få för sårbara grupper av ungdomar. I beräknas att mellan av samtliga ungdomar inte kommer att kunna nå en tillfredställande etablering som vuxna vid en ålder . Risken är stor att de då både står utan någon förankring på arbetsmarknaden och utan ett positivt socialt stöd (Osgood et al. I den gruppen ingår de ungdomar som tidigt lämnar sitt hem genom exempelvis uppbrott hemifrån och de ungdomar som varit placerade inom dygnsvården, de kan sägas tillhöra riskgrupper för social utsatthet (Osgood et al. 2005, 2006). För de unga som har erfarenhet av uppbrott hemifrån och/eller erfarenhet av dygnsvård kan vuxenlivet börja på egen hand utan stöd från ursprungsfamiljen. Om de kommit i kontakt med den sociala barnavården och varit placerade fram till kan vuxenlivet börja med att man lämna en vårdmiljö, en institution eller ett fosterhem. För dessa ungdomar råder speciella förhållanden som påverkar transitionsprocessen. blivande kommer att gestalta sig är precis som för andra kopplat till uppväxtförhållanden och familjerelationer, men det är dessutom starkt beroende av administrativa beslut och de kategoriseringar som görs inom byråkratiska - och administrativa ramar. För unga som lämnar dygnsvården kan det innebära att de hamnar i en alltmer ofördelaktig situation jämfört med jämnåriga som har tillgång till både socialt och ekonomiskt stöd från föräldrar. Eftersom resultaten från studierna Från vård till vuxenliv och Vad hände sedan har genererats från intervjuer med 16 ungdomar kan vi inte göra anspråk på att de är representativa för alla dem som lämnar dygnsvård. Emellertid har de ungdomar vi intervjuat berättat om mycket skiftande erfarenheter och vårt urval kan därför sägas ge en god bild av den stora variationen inom den här gruppen. Resultaten från de båda studierna visar entydigt att ungdomarna uttrycker oro för hur de ska hantera områden som ekonomi, arbete och möjlighet att ordna bostad efter dygnsvårdens upphörande. De uttrycker också en oro över att bli isolerade och utan emotionellt och praktiskt stöd efter att de har lämnat dygnsvården. Ungdomarnas behov av stöd bekräftades också av fosterföräldrar och personal på HVB-hemmen. Socialarbetarna som intervjuades kunde också bekräfta bilden av att ungdomarnas behov av både emotionellt och materiellt stöd i samband med vårdens avslutande inte alltid kunde tillfredställas av . Vid en jämförelse mellan intervju ett och två kan vi också konstatera att stödet från hade minskat. Mot bakgrund av dessa resultat kan vi konstatera att det inte finns några speciellt inriktade stödprogram eller detaljerade bestämmelser av hur utslussning från dygnsvård för ungdomar ska gå till. Vid en jämförelse med andra länder, exempelvis , vet vi att det i betydligt större utsträckning existerar sådana stödprogram. En möjlig förklaring till denna olikhet kan vara välfärdssystemens utformning i och . Målet med det svenska välfärdssystemet är en generell välfärdspolitik där resurser fördelas jämt över befolkningen. I det engelska systemet råder större grad av behovsprövning och i stället för generella bidrag till alla är det de mest behövande grupperna i samhället som har rätt till bidrag från välfärdssystemet (1999). Eftersom den svenska välfärdsmodellen ger ett generellt stöd för utbildning, arbetslöshetsförsäkring och sjukvård så kan det råda en före- ställning om att den generella modellen också sörjer för ungdomar som lämnar dygnsvården när de ska etablera sig som vuxna. I en välfärdsmodell som den engelska kanske inte denna förväntan finns etablerad på samma sätt. Unga som lämnar dygnsvården ses som en riskgrupp som man därför upprättar olika stödåtgärder för. En annan alternativ tolkning av resultaten skulle kunna vara att ungdomar som befinner sig i dygnsvård är en svag grupp i samhället. Deras särskilda behov blir osynliggjorda i och med att de lämnar dygnsvård. Från att ha varit en särskild kategori unga som varit föremål för samhällets kontroll och skydd övergår de till att kategoriseras som tillhörande normalpopulationen av ungdomar med likvärdiga förutsättningar och möjligheter att klara övergången från ung till vuxen. Det innebära att de inte definieras som en särskild grupp som har rätt till stöd av olika slag. Dessa negativa konsekvenser av den nordiska välfärdsmodellen för sårbara grupper av ungdomar har diskuterats mot bakgrund av förändringar i samhället som ökad globalisering och individualisering. Om inte denna grupp ungdomars speciella behov av stöd under övergången från ung till vuxen artikuleras och synliggörs är risken stor att resurser inte heller blir tillgängliga för dem. En viktig målsättning med den familjeorienterade modellen inom den svenska barnavården är att placeringar utanför familjen enbart ska vara tillfälliga och . När barn och ungdomar är placerade i dygnsvård ska de ha regelbunden kontakt med sina föräldrar och andra medlemmar i nätverket. Ett sådant familjeorienterat perspektiv förutsätter att de biologiska föräldrarna och ungdomarna har förmåga att samarbeta med fosterföräldrar, HVB-personal och socialsekreterare, och att syftet med placeringen är återförening av barnet/ungdomen med de biologiska föräldrarna. Ytterligare en förklaring till att det i inte finns speciella stödprogram för den här gruppen kan därför vara att man förutsätter att det finns en familj för ungdomen att återvända till efter dygnsvårdens slut. Dock visar forskningen att ungdomar som varit placerade i dygnsvård ofta förlorar kontakt med sin ursprungsfamilj på grund av föräldrars egen problematik med missbruk eller psykisk sjukdom. Dessutom finns det en risk att föräldrar till ungdomar som varit i dygnsvård har avlidit i tidig ålder (2006). Det förefaller troligt att det familjeorienterade perspektivet i kombination med de generella förutsättningarna i den svenska välfärdsmodellen inte förmår att lyfta fram och artikulera dessa ungdomars behov. I stället kan det