sou · GXB398 · 2010-01-01 00:00:00 — 2.Om ett rättshjälpsbiträde före ikraftträdandet utsetts för en tidigare tilltalad i ett ärende om resning, ska bestämmelserna i rättshjälpslagen gälla. 2.Förslag till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare Härigenom föreskrivs att 24 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare ska ha följande lydelse. För en misstänkt som inte För en misstänkt som inte inte är uppenbart att han saknar inte är uppenbart att han eller hon saknar behov av försvarare. förordnas, skall undersöknings- ledaren göra anmälan om det ledaren göra anmälan om det När en fråga om resning kommit upp, gäller vad som 23 kap. 5 § . Denna lag träder i kraft . 3.Förslag till lag om ändring i lagen (1988:609) om målsägandebiträde Härigenom föreskrivs att 1 och 7 §§ lagen (1988:609) om målsägandebiträde ska ha följande lydelse. inletts skall ett särskilt biträde inletts ska ett särskilt biträde för för målsäganden (målsägande- biträde) förordnas i mål om biträde) förordnas i mål om 1.brott enligt 6 kap. , om det inte är uppenbart att målsäganden saknar behov av sådant biträde, 2.brott enligt 3 eller 4 kap. , på vilket fängelse kan följa, eller enligt 8 kap. 5 eller 6 § eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, om det med hänsyn till målsägandens personliga relation till den misstänkte eller andra omständigheter kan antas att målsäganden har behov av sådant biträde, 3.annat brott på vilket fängelse kan följa, om det med hänsyn till målsägandens personliga förhållanden och övriga omständigheter kan antas att målsäganden har ett särskilt starkt behov av sådant biträde. Målsägandebiträde får förordnas i högre rätt, om åklagaren eller den tilltalade har överklagat domen i ansvarsdelen. När en fråga om resning kommit upp, ska målsägandebiträde förordnas om det finns skäl enligt första stycket. Beslut i frågor som avses i denna lag fattas av rätten. I de fall som avses i 6 § får dock målsägandebiträdet själv besluta om utredning i samma utsträckning som enligt 17 § rättshjälpslagen (1996:1619) gäller för biträde vid rättshjälp. När en fråga om resning kommit upp, fattas beslut enligt denna lag av den domstol som enligt 58 kap. 4 § första stycket är behörig att pröva ansökan om resning. Denna lag träder i kraft . 4.Förslag till lag om ändring i lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn Härigenom föreskrivs att det i lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn ska införas en ny paragraf, 2 a §, av följande lydelse. När en fråga om resning kommit upp, ska särskild före- trädare för barn förordnas om det finns skäl enligt 1 eller 2 § . Denna lag träder i kraft . 1Utredningens uppdrag och arbete För att möjliggöra en rättssäker och effektiv brottsutredningsverksamhet är det av största vikt att de regler som de brottsutredande myndigheterna har att tillämpa under förundersökningsförfarandet är ändamålsenliga och anpassade efter rådande förhållanden. Mot denna bakgrund har utredningen fått i uppdrag att utreda dels hur förundersökningarnas kvalitet bäst kan säkerställas, dels hur förfarandet i samband med ansökan om resning i brottmål kan förbättras. I uppdraget om säkerställande av förundersökningarnas kvalitet ingår bl.a. att analysera hur objektivitetskravet bör tillämpas vid utredning om brott och att överväga om det finns skäl att ändra eller komplettera regleringen om objektivitet. Utredningen ska vidare belysa ett flertal frågor rörande förundersökningsledarens ansvar. Bland dessa ingår att överväga om det finns behov av att mera utförligt författningsreglera det ansvar som åklagaren, polismyndigheten eller andra brottsutredande myndigheter har som förundersökningsledare för de åtgärder som vidtas inom ramen för en förundersökning. Utredningen ska även överväga i vilken utsträckning åklagaren i egenskap av förundersökningsledare bör ansvara för åtgärder som en polismyndighet eller annan brottsutredande myndighet genomför inom ramen för en förundersökning med stöd av sin egen behörighet. Därutöver ska utredningen analysera vad det innebär i ansvarshänseende att flera åklagare arbetar med en och samma förundersökning samt överväga om detta arbetssätt behöver författningsregleras. I direktiven anges att utredningen ska utvärdera de metoder som de brottsutredande myndigheterna tillämpar för kvalitetssäkring, Utredningens uppdrag och arbete och vid behov lämna förslag till hur dessa metoder kan utvecklas och förbättras. Även vissa frågor om dokumentation och bevarande av utrednings- och bevismaterial omfattas av uppdraget. Utredningen ska bl.a. överväga i vilken utsträckning det bör vara obligatoriskt att spela in eller på annat sätt göra upptagningar av förhör under förundersökningen och i vilken utsträckning sådana upptagningar ska arkiveras eller lagras efter förundersökningen eller rättegången. Vidare ska utredningen överväga om det finns behov av en särskild reglering om dokumentation och bevarande av utredningsmaterial som inte tagits in i förundersökningsprotokollet. Andra frågor som utredningen enligt direktiven ska behandla avser beslag som görs i bevissyfte och beslag i IT-miljö. När det gäller beslag som görs i bevissyfte ska utredningen bl.a. överväga dels om det finns behov av att dra en tydligare skiljelinje mellan föremål som har tagits i beslag för olika ändamål och om det bör införas en särskild reglering för beslag som sker i bevissyfte, dels om det finns behov av en reglering rörande bevarandet av bevismaterial och annat material än förhörsutsagor i förundersökningar som rör allvarliga brott. Beträffande beslag i IT-miljö anges i direktiven att utredningen ska göra en översyn av hur reglerna om beslagsförbud för vissa skriftliga handlingar tillämpas på elektroniska uppgifter och handlingar samt att utredningen ska överväga om det i syfte att stärka skyddet för information som lagras i elektronisk form finns anledning att komplettera dessa regler. I uppdraget om säkerställande av förundersökningarnas kvalitet ingår slutligen att ta ställning till om det för vissa i direktiven angivna situationer finns behov av kompletterande lagstiftning för att stärka den enskildes rättssäkerhet. Utredningen ska bl.a. överväga om lagstiftningen bör ändras för att ge en polismyndighet eller polisman möjlighet att tillfälligt omhänderta egendom för att en brottsutredning inte ska försvåras och om det finns behov av att införa en lagreglerad rätt till ersättning för egendom som genomgår teknisk undersökning. När det gäller uppdraget att utreda hur förfarandet i samband med ansökan om resning i brottmål kan förbättras, anges i direktiven att utredningen ska överväga hur åklagares och domstolars förfarande med anledning av ansökan om resning i brottmål bör vara utformat så att förfarandet blir mer förutsebart och tydligt för de enskilda parterna. I uppdraget ingår även att Utredningens uppdrag och arbete redovisa riksåklagarens och Högsta domstolens praxis gällande förutsättningarna för att utredningsåtgärder ska vidtas med anledning av en ansökan om resning i brottmål. Enligt direktiven ska denna redovisning särskilt belysa dels vilka åtgärder som vidtas när en person som varit part i ett brottmål begär att nya utredningsåtgärder ska vidtas, dels under vilka förutsättningar sådana åtgärder vidtas innan en resningsansökan getts in till domstolen och vid domstol i ett pågående resningsärende. Utredningen ska vidare överväga om en åklagare bör ges möjlighet att utanför förundersökningsinstitutet kunna vidta vissa begränsade utredningsåtgärder med anledning av att en ansökan om resning i brottmål förbereds eller har getts in till domstol. Det ingår i uppdraget att analysera förhållandet mellan sådana begränsade utredningsåtgärder och bestämmelser. Uppdraget angående resningsförfarandet omfattar även en biträdesfråga. Det finns inte någon särskild författningsreglerad rätt till rättsligt biträde för den som avser att ansöka om resning i brottmål eller som har lämnat in en sådan ansökan till domstol. I direktiven anges att utredningen ska överväga om och i så fall under vilka närmare förutsättningar den tilltalade eller andra personer som har varit parter i det tidigare brottmålet bör ha rätt till rättsligt biträde i samband med ett resningsärende. Förslag ska lämnas på bl.a. i vilket skede av ett ärende som rätten till biträde bör inträda. Det ingår i uppdraget att, utifrån de överväganden som utredningen gör, lämna fullständiga författningsförslag. I det här delbetänkandet redovisas uppdraget såvitt gäller frågor om hur förfarandet i samband med ansökan om resning i brottmål kan förbättras. Uppdraget ska i resterande delar redovisas . Direktiven till utredningen (Dir. 2009:35) bifogas som bilaga 1. Utredningens arbete har bedrivits på sedvanligt sätt med regelbundna sammanträden med experterna. Utredningen har haft fyra sammanträden med experterna, av vilka det första hölls . Därutöver har utredningen haft ytterligare Utredningens uppdrag och arbete kontakter med experterna och inhämtat uppgifter från myndigheter m.m. i den omfattning som bedömts lämplig. Arbetet fortsätter i enlighet med direktiven. 2 Resningsförfarandet i brottmål När tiden för överklagande av en brottmålsdom, som har meddelats av en tingsrätt eller en hovrätt, har gått ut utan att det förts talan mot domen, vinner den laga kraft. och beslut av vinner laga kraft, eftersom de inte kan överklagas. Innebörden av att en dom vinner laga kraft är att den kan överklagas utan ska verkställas. Vidare kan den fråga som har avgjorts genom en lagakraftvunnen dom i princip inte bli föremål för en ny rättegång. Detta uttrycks på så sätt att domen har rättskraft. Principen är således att sedan en dom vunnit laga kraft är det inte längre möjligt att få till stånd en ändring av domen; den är orubblig. För brottmålsdomar kommer denna s.k. orubblighetsprincip till uttryck i 30 kap. 9 § (RB). Där stadgas att sedan tid för talan mot dom utgått, må ej fråga om ansvar å den tilltalade för gärning, som genom domen prövats, ånyo upptagas. Orubblighetsprincipen är av grundläggande betydelse för rättsordningens stabilitet. Den är en förutsättning för att myndigheter och enskilda ska kunna lägga ett domstolsavgörande till grund för sitt fortsatta handlande. Även hänsynen till medborgarnas personliga trygghet har motiverat reglerna om brottmålsdomars rättskraft. Den som har fått en fråga om ansvar för en viss gärning prövad genom en lagakraftvunnen dom ska inte behöva leva under hotet av att saken när som helst kan tas upp till ny prövning (se m.fl., Rättegång III, 2006, s. 241 f.). Principen om lagakraftvunna domars orubblighet är dock inte undantagslös. En ny prövning av domen kan komma till stånd om domstol beslutar om resning eller återställande av försutten tid eller bifaller en klagan över domvilla. Dessa s.k. särskilda (extraordinära) rättsmedel, vilka aktualiseras när en lagakraftvunnen dom av olika närmare preciserade skäl framstår som felaktig, kan sägas utgöra den sista rättssäkerhetsgarantin (se Felaktigt dömda – Rapport från JK:s rättssäkerhetsprojekt, 2006, s. 77 f.). , som regleras i 58 kap. 1–10 a §§ RB, avser i första hand materiella fel i domen. Bestämmelserna om domvilla, vilka återfinns i 59 kap. RB, riktar in sig på processuella fel. Genom återställande av försutten tid kan en part återfå en redan förlorad rätt att genom allmänt rättsmedel, i första hand överklagande, angripa det lagakraftvunna avgörandet. Återställande av försutten tid regleras i 58 kap. 11– 14 §§ RB. Föremålet för den följande framställningen är resningsförfarandet i brottmål. Inledningsvis redovisas i korthet den rättsliga regleringen av resningsinstitutet i 58 kap. RB. Därefter redogörs i viss mån även för den rättsliga regleringen av den brottsutredande verksamheten. Sistnämnda reglering är visserligen inte direkt tillämplig i resningsförfarandet. Vissa av bestämmelserna är dock relevanta för den fortsatta framställningen, eftersom det ur riksåklagarens och Högsta domstolens praxis har vuxit fram en analog tillämpning av dem i resningsförfarandet. Nämnda praxis kommer att beröras närmare i avsnittet som följer efter redovisningen av den rättsliga regleringen. 2.2Rättslig reglering av resningsinstitutet avseende brottmål Något förenklat kan resning sägas i första hand avse angrepp mot lagakraftvunna avgöranden som kan antas ha blivit materiellt felaktiga. Den rättsliga regleringen av resningsinstitutet finns, som ovan nämnts, i 58 kap. 1–10 a §§ RB. Att resning beviljas avseende en lagakraftvunnen brottmålsdom innebär att den avgjorda saken tas upp på nytt. Beslutet om resning undanröjer dock inte i sig det meddelade avgörandet, utan målet ska enligt huvudregeln tas upp till prövning i sak i ett annat processuellt förfarande (se 58 kap. 7 § första stycket första meningen RB). I 58 kap. 2 och 3 §§ RB anges resningsgrunderna för brottmål. Förstnämnda bestämmelse avser resning till förmån för den tilltalade och sistnämnda bestämmelse gäller resning till men för denne. Lagens resningsförutsättningar har getts en delvis olikartad utformning beroende på om det är fråga om resning till förmån eller till men för den tilltalade. Härigenom avspeglar sig att intresset av orubblighetsprincipens upprätthållande inte framträder med samma styrka i alla situationer. Detta har också kommit till uttryck i bestämmelserna om frister för ansökan om resning. För ansökan om resning till förmån för tilltalad har över huvud ingen frist föreskrivits. (Se Welamson, Rättegång VI, 1994, s. De olika resningsgrunderna kommer att beskrivas nedan. Redan här ska dock några huvudsakliga skillnader mellan resningsförutsättningarna kortfattat anges. Sålunda gäller vid resning till men för tilltalad en förutsättning som saknar motsvarighet vid resning till förmån för den tilltalade, nämligen att det i princip måste vara fråga om ett grovt brott för vilket den tilltalade annars skulle undgå ansvar eller slippa avsevärt för lindrigt undan. En annan skillnad mellan bestämmelserna är att om den rättstillämpning som ligger till grund för domen uppenbart strider mot lag utgör detta resningsgrund endast vid resning till förmån för den tilltalade, men inte vid resning till men för denne. Det innebär att inte ens i de allra grövsta brottmålen kan resning ske till nackdel för en tilltalad för att han frikänts eller kommit för lindrigt undan på grund av en uppenbart lagstridig rättstillämpning. Den praktiskt viktigaste resningsgrunden, som hänför sig till åberopande av nya omständigheter eller bevis, återfinns i båda bestämmelserna (58 kap. 2 § 4 och 3 § första stycket 2 RB). Det finns dock flera betydelsefulla skillnader i förutsättningarna. För att resning på denna grund ska beviljas förutsätts vid resning till men för tilltalad att parten haft giltig ursäkt att inte tidigare i målet åberopa omständigheten eller beviset. En annan viktig skillnad, när det gäller denna resningsgrund, är att det genomgående inte ställs lika stränga krav på styrkan av den bevisning sökanden åberopar, när det gäller resning till förmån för tilltalad. (Se a.a. s. 212 f. Ang. sista meningen se även /, Rättsmedlen, 2008, s 187.) Till skillnad från vad som gäller i brottmålsprocessen, där åklagaren har bevisbördan, är det i resningsärenden sökanden som Det är alltså sökanden som ska visa att förutsättningarna för resning är uppfyllda. 2.2.2Närmare om resning till förmån för den tilltalade I bestämmelsen om resning till den tilltalades förmån (58 kap. 2 § RB) delas resningsgrunderna in i fem punkter. Resningsgrunderna i de båda första punkterna har det gemensamt att de avser allvarliga brister med avseende på rättegångens objektivitet. Enligt den första punkten utgör det en resningsgrund om någon ledamot av rätten, där anställd tjänsteman eller åklagaren med avseende på målet har gjort sig skyldig till brottsligt förfarande eller tjänsteförseelse eller om något brott som har avseende på målet ligger ombud, ställföreträdare eller försvarare till last, samt brottet eller tjänsteförseelsen kan antas ha inverkat på målets utgång. Den andra punkten upptar som resningsgrund att någon lagfaren domare eller åklagaren har varit jävig och det inte är uppenbart att jävet har saknat betydelse för målets utgång. Denna resningsgrund, som tillkom 1987 (se prop. 1987/88:23), saknar motsvarighet beträffande resning till men för den tilltalade. Den tredje punkten tar sikte på situationer då ett bevis som tidigare åberopats befinns helt sakna bevisvärde (se SOU 1938:44 s. 573). I bestämmelsen föreskrivs att resning kan beviljas, om någon skriftlig handling, som åberopats till bevis, har varit falsk eller om ett vittne, en sakkunnig eller en tolk har avgett falsk utsaga samt handlingen eller utsagan kan antas ha inverkat på utgången. Den huvudsakliga materiella resningsgrunden finns i den fjärde punkten. Där regleras förutsättningarna för resning på grund av nya omständigheter eller bevis. Denna resningsgrund är den praktiskt mest betydelsefulla. Lagrummet innehåller vad som brukar benämnas huvudregeln och tilläggsregeln. Enligt huvudregeln får resning beviljas om någon omständighet eller något bevis, som inte har förebringats, åberopas och dess förebringande sannolikt skulle ha lett till att den tilltalade frikänts eller till att brottet hänförts under en mildare straffbestämmelse än den som tillämpats. Tilläggsregeln kräver, i likhet med huvudregeln, att nya omständigheter eller bevis, som inte tidigare förebringats, åberopas. Därutöver uppställs som förutsättning för att resning ska få beviljas att det, med hänsyn till vad sålunda åberopas och i övrigt förekommer, finns synnerliga skäl att på nytt pröva frågan om den tilltalade har förövat det brott för vilket han dömts. Något krav på att det nya materialet, om det förebragts tidigare, sannolikt skulle lett till en annan utgång föreskrivs däremot inte. Enligt förarbetena är syftet med bestämmelsen att möjliggöra resning vid en lägre sannolikhetsgrad än enligt huvudregeln, nämligen redan när det nya materialet är ägnat att framkalla tvivelsmål om den tilltalades skuld till brottet (se NJA II 1940 s. 158 och s. 171). Lagtextens hänvisning till vad i övrigt förekommer torde dock innebära att det, för att synnerliga skäl ska anses föreligga, inte är tillräckligt att de nya omständigheterna eller bevisen är ägnade att framkalla tvivelsmål om den tilltalades skuld, utan att det därutöver krävs att det föreligger särskilda omständigheter (se a.a. s. 158, Welamson, Rättegång VI, 1994, s. 228, och Felaktigt dömda – Rapport från JK:s rättssäkerhetsprojekt, 2006, s. 89). Enligt ett förarbetsuttalande kan särskilda omständigheter vara att det i domstolarna förekommit skiljaktiga meningar liksom brottets beskaffenhet (se NJA II 1940 s. 158). Att det för resning med stöd av fjärde punkten krävs att omständigheter eller bevis åberopas som inte tidigare förebringats, brukar kallas för nyhetskravet. Nyhetskravet anses uppfyllt såväl då de åberopade omständigheterna eller bevisen för dessa är helt nya som då nya bevis åberopas avseende redan förebringade omständigheter (se SOU 1938:44 s. 573). Med omständighet torde avses ett rättsfaktum, eller en del av ett sådant, och med bevis avses såväl ett nytt bevismedel som nya bevis- eller hjälpfakta (se Welamson, Rättegång VI, 1994, s. 220 f.). Vid resning enligt den fjärde punkten till den tilltalades förmån behöver sökanden inte, såsom är fallet när en resningsansökan till den tilltalades nackdel grundas på nya omständigheter eller bevis (se 58 kap. 3 § andra stycket RB), visa att han inte kunnat åberopa det nya materialet redan i den tidigare processen eller att han haft giltig ursäkt i det hänseendet. I den femte punkten finns en resningsgrund som avser brister i rättstillämpningen. Resning får enligt bestämmelsen beviljas om den rättstillämpning, som ligger till grund för domen, uppenbart strider mot lag. För att rekvisitet uppenbart ska anses uppfyllt krävs enligt förarbetena att rättstillämpningen klart och oemotsägligt framstår som oriktig (se NJA II 1940 s. 172). Som tidigare nämnts finns denna resningsgrund inte vid resning till men för den tilltalade (se 58 kap. 3 § RB). För ansökan om resning till förmån för tilltalad finns inga tidsfrister. 2.2.3Närmare om resning till men för den tilltalade Resningsgrunderna till men för den tilltalade anges i två punkter i 58 kap. 3 § första stycket RB. Enligt den första punkten får resning beviljas om något sådant förhållande som avses i 58 kap. 2 § 1 eller 3 RB förelegat och detta kan antas ha medverkat till att den tilltalade frikänts eller till att brottet hänförts under en väsentligt mildare straffbestämmelse än den som borde ha tillämpats. Resningsgrunderna som avses är således brottsligt förfarande av domare m.fl. samt falsk bevisning (se närmare redogörelsen ovan). Av den andra punkten framgår att resning till men för den tilltalade i vissa fall även kan grundas på nya omständigheter eller bevis. Jämfört med motsvarande resningsgrund till förmån för den tilltalade har dock bestämmelsens räckvidd begränsats till de något grövre brotten. Det krävs nämligen att det för brottet är föreskrivet fängelse . Dessutom gäller att förebringandet av det nya materialet sannolikt skulle ha lett till att den tilltalade dömts för brottet eller till att det hänförts under en väsentligt strängare straffbestämmelse än den som tillämpats. För resning på grund av nya omständigheter eller bevis till men för den tilltalade krävs även att sökanden gör sannolikt att han inte vid den rätt som meddelat domen eller genom fullföljd från denna kunnat åberopa omständigheten eller beviset eller att han av annat skäl haft giltig ursäkt att inte göra det. Detta framgår av 58 kap. 3 § andra stycket RB. Den s.k. tilläggsregeln, som gäller vid resning till förmån för den tilltalade och som vidgar resningsmöjligheten vid åberopande av nya omständigheter och bevis, har ingen motsvarighet vid resning till men för den tilltalade. Resning till men för den tilltalade kan inte sökas . I 58 kap. 4 § andra stycket RB föreskrivs att sådan ansökan ska göras från det att sökanden fick kännedom om det förhållande som ansökningen grundas på. Enligt 58 kap. 4 § första stycket RB är hovrätten rätt instans för ansökan om resning om den lagakraftvunna domen meddelats av tingsrätt, och i annat fall . Hovrätten har haft behörighet att pröva resningsansökningar avseende tingsrättsdomar (se SFS 1988:1451 och prop. 1987/88:58). var ensam behörig att pröva resningsansökningar. Den nu gällande ordningen innebär att resningsansökan ska prövas av instansen närmast över den som meddelat den lagakraftvunna domen (med undantag för Högsta domstolens egna avgöranden). Behörig att söka resning är normalt den som fört eller ägt föra talan med ställning av part i målet. Riksåklagaren är den enda allmänna åklagare som är behörig sökande när resning i mål om allmänt åtal ska sökas i . Resningsansökan till hovrätt kan däremot göras även av annan åklagare. (Se Welamson, Rättegång VI, 1994, s. Av 58 kap. 4 § första stycket RB framgår att ansökan om resning måste vara skriftlig. Vad ansökan ska innehålla regleras i 58 kap. 5 § RB. Enligt paragrafen ska sökanden uppge den dom som ansökan avser, det förhållande på vilket ansökan grundas och skälen för ansökan samt de bevis som åberopas och vad de ska styrka. Grundas en ansökan om resning till men för tilltalad på nya omständigheter eller bevis, ska i ansökan även anges varför dessa inte åberopats i rättegången. Närmare bestämmelser om handläggningen finns i 58 kap. 6 § RB. Om det föreligger ett hinder mot att ta upp en ansökan, t.ex. för att sökanden inte är behörig att väcka frågan om resning, kan den avvisas. En ansökan som tas upp till prövning får avslås , om den är ogrundad. För att resning ska få beviljas krävs däremot som regel att motparten har förelagts att ge in en skriftlig förklaring (svarsskrift).