sou · GXB398 · 2010-01-01 00:00:00 — Om det är åklagaren som ansökt om resning till den tilltalades förmån anses dock resning få beviljas utan att den tilltalade hörts (se a.a. s. 236). Av hänvisningarna i 58 kap. 6 § andra stycket RB till 56 kap. 11 § och 52 kap. 11 § första stycket RB följer att om det är nödvändigt för utredningen får rätten besluta att part eller annan ska höras muntligen inför rätten. Resningsförfarandet är dock i praktiken nästan undantagslöst skriftligt. Till exempel torde vittnesattester principiellt tillåtas som bevis i resningsförfarandet (se a.a. s. 236, jfr /, Rättsmedlen, 2008, s. 195). Som tidigare nämnts är innebörden av att resning beviljas avseende en lagakraftvunnen dom inte att domen undanröjs. Däremot hindrar inte längre domens rättskraft att målet tas upp till fortsatt prövning. Den domstol som beviljar resning ska enligt huvudregeln i 58 kap. 7 § första stycket första meningen RB förordna att målet ska tas upp av den domstol som sist dömt i målet. Bestämmelsen innehåller även en undantagsregel (se första stycket andra meningen). Den innebär att vid resning till förmån för den tilltalade får den domstol som prövar resningsansökan ändra domen, om saken är uppenbar. Om resning beviljas och domen inte ändras, gäller således domen fortfarande. En person som dömts till fängelse men som beviljas resning får därför fortsätta att avtjäna sitt straff till dess att en ny, eventuellt frikännande dom meddelas. Enligt 58 kap. 6 § tredje stycket RB kan dock rätten förordna om att vidare åtgärder för verkställighet av domen inte ska äga rum (s.k. inhibition). Frågan om ansvaret för de kostnader som uppstått i resningsärendet regleras i 58 kap. 8 § RB. Om en resningsansökan avvisas eller avslås får sökanden åläggas att ersätta motparten eller, om åklagaren är motpart, staten kostnaderna i resningsärendet. Har resning sökts av åklagaren, får kostnaderna utgå av allmänna medel. Beviljas resning ska kostnadsfrågan prövas i samband med att målet tas upp på nytt. Om hovrätts beslut i fråga om resning överklagas av annan än justitiekanslern eller justitieombudsmannen krävs prövningstillstånd för att ska ta upp överklagandet till prövning (se 58 kap. 14 § och 54 kap. 9 § RB). 2.3Rättslig reglering av utredningsförfarandet i brottmål 2.3.1Allmänt om brottsutredande verksamhet Den brottsutredande verksamheten regleras främst i 23 kap. RB om förundersökning och i förundersökningskungörelsen (1947:948) samt i 24–28 kap. RB och lagen (2007:978) om hemlig rumsavlyssning beträffande användningen av tvångsmedel under förundersökningen. När det gäller unga lagöverträdare finns det kompletterande bestämmelser i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL). Utanför den brottsutredande verksamheten faller den del av polisens och andra brottsbekämpande myndigheters verksamhet som brukar kallas för allmän brottsspaning. Sådan spaning, vilken inte förutsätter någon konkret brottsmisstanke, regleras för polisens del i polislagen (1984:387). Av 23 kap. 1 § första stycket RB framgår att förundersökning ska inledas så snart det finns anledning att anta att ett brott har förövats. Även om huvudregeln är att brott ska utredas genom förundersökning, kan dock i vissa fall brottsutredning ske i andra former. Ett exempel på detta är s.k. förenklad utredning, som regleras i 23 kap. 22 § första stycket RB. Enligt denna bestämmelse behöver förundersökning inte inledas om det ändå finns tillräckliga skäl för åtal. En förutsättning för att förenklad utredning ska få användas är att brottet inte kan antas föranleda någon annan påföljd än böter. I 23 kap. 3 § tredje stycket RB finns en bestämmelse som handlar om utredningsåtgärder utom förundersökning. Där stadgas att innan förundersökning hunnit inledas, får polisman hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen. Detta slags utredning brukar benämnas primärutredning. En annan form av utredning är förutredning. Institutet har vuxit fram efter hand och är oreglerat. brukar beskrivas som vissa punktvisa åtgärder som vidtas i syfte att skaffa underlag för ett beslut om att inleda en förundersökning. Det kan vara fråga om kompletterande upplysningar från en anmälare i ett bestämt syfte eller kontroll av att en anmäld händelse har inträffat. Även om förfarandet är oreglerat anses det att många av ska tillämpas analogt. Under en förutredning kan dock inte tvångsmedel tillämpas. (Se SOU 1992:61 s. 272 och s. 368 f.) Slutligen ska även nämnas att det med stöd av 31 § LUL finns möjlighet att i vissa fall inleda utredning om brott som begåtts av någon som är . Eftersom en så ung person som begår brott inte kan dömas till påföljd för gärningen (se 1 kap. 6 § ) hör inte brottet under allmänt åtal och förundersökning får inte inledas. I den följande redogörelsen kommer ett antal bestämmelser om förundersökning i 23 kap. RB att redovisas i korthet. I samband med redovisningen av förundersökningsreglerna berörs i någon mån även förutredning och primärutredning ytterligare. Härutöver kommer bestämmelserna i 45 kap. 11 §, 46 kap. 12 §, 51 kap. 12 § tredje stycket och 55 kap. 15 § första stycket 2 RB att tas upp. Dessa bestämmelser ingår i regleringen av utredningsförfarandet i brottmål, då de ger domstol möjlighet att under handläggningen av ett brottmål föranstalta om komplettering av utredningen. 2.3.2Bestämmelser om förundersökning m.m. Förundersökning är alltså det normala förfarandet för att utreda brott. Så snart det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats, ska förundersökning inledas (23 kap. 1 § första stycket RB). Gärningsmannen behöver inte vara känd, men det ska föreligga en misstanke om ett konkret brott. Syftet med förundersökningen är enligt 23 kap. 2 § RB dels att utreda vem som kan misstänkas för brottet och om det föreligger tillräckliga skäl för åtal mot honom eller henne, dels att se till att en eventuell huvudförhandling kan genomföras koncentrerat. Förundersökningen inleds och leds antingen av en åklagare eller av en polismyndighet, se 23 kap. 3 § första stycket RB. Av denna bestämmelse framgår även att inledandet av en förundersökning förutsätter ett formligt beslut. Enligt 23 kap. 4 § första stycket RB gäller en objektivitetsprincip vid förundersökningen, dvs. inte bara sådant som talar emot den misstänkte ska beaktas utan även det som är till dennes fördel. Vidare föreskrivs att utredningen bör bedrivas så att ingen onödigt utsätts för misstanke eller drabbas av kostnader eller olägenheter. Av 23 kap. 4 § andra stycket RB framgår att förundersökningen ska bedrivas skyndsamt och att den ska läggas ner om det inte längre finns anledning att fullfölja den. När utredningen har fortskridit så långt att någon blivit skäligen misstänkt, inträder vissa rättigheter för den misstänkte. Bland dessa kan nämnas att enligt 23 kap. 18 § första stycket RB ska den misstänkte, då han hörs, underrättas om misstanken (s.k. misstankedelgivning). I samband med underrättelsen om misstanke ska den misstänkte även informeras om sin rätt att anlita biträde av försvarare (se 12 § FUK). Vidare framgår av 23 kap. 18 § första stycket RB att den som är skäligen misstänkt samt dennes försvarare har rätt att fortlöpande ta del av vad som förekommit vid förundersökningen, i den mån det kan ske utan men för utred- De har enligt samma bestämmelse rätt att begära kompletteringar av utredningen. Av lagrummet följer även att den misstänkte har en ovillkorlig rätt att få del av hela det föreliggande bevismaterialet innan åklagaren avgör åtalsfrågan (rätten till s.k. slutdelgivning). De utredningsåtgärder som vidtas under en förundersökning kan vara av olika slag. Att lagreglera alla dessa skiftande åtgärder har inte varit möjligt. Beträffande hållande av förhör, vilket utgör en väsentlig del av förundersökningsarbetet, finns dock bestämmelser i 23 kap. 6–13 §§ RB (se närmare nedan). När det gäller andra utredningsåtgärder finns bestämmelser om att undersökningsledaren får inhämta yttrande från sakkunnig (23 kap. 14 § första stycket RB) och om bevisupptagning i vissa fall under förundersökning (23 kap. 13 §, 14 § andra stycket och 15 § RB). Till de reglerade åtgärderna hör även de straffprocessuella tvångsmedlen; i 23 kap 16 § RB hänvisas vad gäller användande av tvångsmedel under förundersökning till vad som är stadgat i 24– 28 kap. RB. Utredningsarbetet sker som huvudregel utan någon medverkan av domstol. I vissa fall krävs dock en domstols medverkan för att ett tvångsmedel av visst slag ska få tillämpas eller fortsätta att tillämpas. Vid bevisupptagning under förundersökning enligt de bestämmelser som nämnts ovan engageras också domstolen (förhör inför domstol med vittne, yttrande från sakkunnig respektive bevisupptagning inför domstol) liksom om den misstänkte anmäler till domstolen att utredningen avslutats utan att undersökningsledaren bifallit en begäran från den misstänkte om kompletteringar (23 kap. 18 § första stycket och 19 § RB). I sistnämnda fall ska domstolen så snart det kan ske pröva anmälan och kan därvid förordna om komplettering av utredningen. Som ovan nämnts är hållande av förhör en utredningsåtgärd som är reglerad i lag. I 23 kap. 6 § RB stadgas att under förundersökningen må förhör hållas med envar, som antas kunna lämna upplysning av betydelse för utredningen. Bestämmelsen ger uttryck för att det är en allmän medborgerlig skyldighet att stå till förfogande för förhör under en förundersökning. Plikten att inställa sig till förhör regleras i 23 kap. 7–8 §§ RB om hämtning och medtagande. Bestämmelsen om medtagande innebär att om den som befinner sig på brottsplatsen utan giltig orsak vägrar att följa med till ett förhör som ska hållas i stort sett omgående, får polismannen ta med personen till förhöret. ske beträffande den som befinner sig inom ett område i anslutning till den plats där ett brott förövats, om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Samma sak gäller vid försök till sådant brott. I 23 kap. 9 § RB finns bestämmelser om kvarhållande. Tillvägagångssättet vid förhören regleras i 23 kap. 10 och 12 §§ RB. Bestämmelserna om förhör under förundersökningen är av väsentlig betydelse för den brottsutredande verksamheten. Med undantag för förhör under primärutredning (se närmare om detta nedan) kan nämligen i princip inte förhör hållas i brottsutredande syfte med vittnen, misstänkta eller utpekade gärningsmän, utan att ett beslut om att inleda förundersökning har fattats. I detta sammanhang ska utredningsformen förutredning beröras något ytterligare. Som tidigare nämnts avses med förutredning sådana punktvisa insatser som behöver vidtas för att skaffa underlag för ett beslut om förundersökning. Förutredning har i praxis kommit att användas främst i ärenden där det finns ett stort behov av att komplettera underlaget med ett skriftligt material för att belysa de förhållanden som berörs i anmälan. Visst muntligt uppgiftslämnande i anslutning härtill förekommer också, men utrymmet för att hålla förhör vid förutredning är mycket begränsat. Det har i praktiken rört sig om förhör med målsäganden, dennes ställföreträdare eller annan anmälare, men då endast i syfte att komplettera och konkretisera uppgifter i anmälan. (Se Fitger, , del 2, s. 23:34 a och 23:8 a f.). Primärutredning, som kan beskrivas som en provisorisk förundersökning, regleras i 23 kap. 3 § tredje stycket RB. I bestämmelsen anges att innan förundersökning hunnit inledas, får polisman hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen. Regeln möjliggör för polisen att utreda brottet direkt på platsen och vid första inställelsen, t.ex. vid en trafikolycka eller en butiksstöld. Den ger däremot inte stöd för vidtagande av tvångsåtgärder. Det finns dock andra regler i RB som ger polisman uttrycklig befogenhet att använda tvång i vissa fall. En sådan regel är 23 kap. 8 § tredje stycket RB. Denna bestämmelse innebär att polisman får besluta om medtagande i brottsutredande syfte redan innan en förundersökning hunnit inledas. Av förarbetena framgår att de allmänna reglerna om förundersökning i 23 kap. RB är tillämpliga vid primärutredning (se NJA II 1969 s. 678). SOU 2009:98 Resningsförfarandet i brottmål När förundersökningen avslutas ska enligt 23 kap. 20 § RB beslut meddelas om åtal ska väckas. För att huvudförhandlingen ska kunna genomföras koncentrerat kan ibland förundersökningen behöva kompletteras efter att åtal väckts. Ytterligare utredning kan komma till stånd på åklagarens eget initiativ eller efter föreläggande av rätten (se närmare nedan). För dessa situationer anges i 23 kap. 23 § RB att bestämmelserna i 23 kap. RB ska gälla i tillämpliga delar. När tingsrätten förelägger åklagaren att komplettera förundersökningen sker det med stöd av bestämmelsen i 45 kap. 11 § eller 46 kap. 12 § RB. Enligt 45 kap. 11 § RB får rätten förelägga åklagaren att komplettera förundersökningen (eller att företa en förundersökning, om någon sådan inte har ägt rum) om det behövs för att målet vid huvudförhandlingen ska kunna slutföras i ett sammanhang. Av ett föreläggande enligt paragrafen bör framgå på vilka punkter utredning ska ske (se Fitger, , del 3, s. 45:31). Åklagaren bör även föreläggas inom vilken kompletteringen ska ske (se JO 1958 s. 146). I 46 kap. 12 § RB finns regler om hur rätten ska förfara när ett mål ska sättas ut till ny eller fortsatt huvudförhandling. Av bestämmelsen framgår att rätten med tillämpning av regeln i 45 kap. 11 § RB får föranstalta om de åtgärder som behövs för att målet vid återupptagandet ska kunna slutföras i ett sammanhang. Enligt 51 kap. 12 § tredje stycket och 55 kap. 15 § första stycket 2 RB har såväl hovrätten som getts möjlighet att i mål om allmänt åtal, om det behövs, förelägga åklagaren att vidta åtgärd enligt 23 kap. RB. 2.4Praxis avseende utredningsåtgärder i resningssyfte Bevisbördan för att resningsförutsättningarna är uppfyllda vilar, som tidigare nämnts, på den som söker resning. Den som förfogar över utredningsresurserna är dock i de flesta fall åklagaren. Oavsett om det rör sig om resning till fördel eller till nackdel för den tilltalade kan därför åklagaren behöva vidta utredningsåtgärder. saknas reglering av i vilka situationer utredningsåtgärder och förundersökning ska vidtas med anledning av att en ansökan om resning förbereds eller har getts in till domstol. Helt klart är dock att en förutsättning för att åklagaren lagligen ska kunna vidta faktiska utredningsåtgärder i dessa situationer är att förundersökningen återupptas, se t.ex. JO 2000/01 s. 69 (ärendet refereras utförligt nedan). Det saknas vidare uttrycklig reglering av vad som krävs i form av nya omständigheter och bevis för att en förundersökning ska få återupptas. Ovan har redogjorts för bestämmelsen i 23 kap. 23 § RB om komplettering av förundersökningen efter åtals väckande och för bestämmelserna i bl.a. 45 kap. 11 § och 46 kap. 12 § RB om komplettering av förundersökningen efter rättens föreläggande. Dessa bestämmelser är direkt tillämpliga endast om handläggningen av brottmålet pågår. I Högsta domstolens och riksåklagarens praxis har dock förekommit en analog tillämpning i resningsförfarandet av dem. har i ett flertal ärenden berört frågor kring resningsförfarandet i brottmål. Som redan nämnts framgår av JO 2000/01 s. 69 att åklagaren, för att lagligen kunna vidta utredningsåtgärder inom ramen för ett resningsärende, måste återuppta förundersökningen. I samma ärende och i JO 2002/03 s. 116 har vidare uttalat att det krävs mycket starka skäl för att förundersökningsåtgärder ska få vidtas efter det att en dom vunnit laga kraft. I ett senare ärende, JO 2007/08 s. 87, har dessutom tillagt att det finns anledning att skilja mellan resning till nackdel för tilltalad och till förmån för tilltalad. Att man kan göra denna åtskillnad beror enligt på att möjligheterna till resning är betydligt större i resningsfallen till förmån för tilltalad. Enligt kan det därför finnas anledning att oftare återuppta en förundersökning i dessa fall. Nedan kommer riksåklagarens respektive Högsta domstolens praxis avseende resningsförfarandet att beröras. Därefter följer utförliga redogörelser för de ovan nämnda JO-ärendena. 2.4.2Riksåklagarens och Högsta domstolens praxis Den åklagare som handlägger resningsärenden mot lagakraftvunna hovrättsdomar är riksåklagaren. När det gäller dessa ärenden är det därför riksåklagaren som beslutar om förundersökningen ska återupptas och vilka utredningsåtgärder som i så fall ska vidtas. Inom riksåklagarens kansli finns en särskild funktion bestående av en överåklagare för handläggning av resningsärenden. Framställningen nedan bygger huvudsakligen på uppgifter från den överåklagare som innehar denna funktion. Frågan om återupptagande av förundersökningen inför eller i samband med en resningsansökan kan i princip initieras hos riksåklagaren på tre sätt. Till att börja med kan en enskild person, t.ex. den dömde, innan någon resningsansökan har getts in till , i en framställning direkt till riksåklagaren begära att förundersökningen ska återupptas och utredningsåtgärder vidtas. Det är mycket ovanligt att en sådan framställning leder till ett återupptagande av förundersökningen. I detta sammanhang kan nämnas att riksåklagaren har fått in närmare 70 framställningar från enskilda om att riksåklagaren ska biträda en kommande resningsansökan eller vidta kompletteringar av förundersökningen. En begäran från en enskild person om utredningsåtgärder kan även framställas, uttryckligen eller underförstått, i en ansökan om resning som ges in till . I de fall begär skriftlig förklaring av riksåklagaren i resningsärendet, får denne anledning att ta ställning till om förundersökningen bör återupptas på eget initiativ. Anser riksåklagaren inte att förutsättningarna för återupptagande av förundersökningen (se närmare härom nedan) är uppfyllda, avstår denne från att självmant återuppta förundersökningen. Om är av motsatt uppfattning, har det förekommit att den med analog tillämpning av bl.a. 45 kap. 11 § RB förordnar att riksåklagaren ska komplettera utredningen på visst sätt, varefter denne återupptar förundersökningen och vidtar de begärda utredningsåtgärderna. är restriktiv med att begära skriftlig förklaring i resningsärenden. Till inges flera hundratals resningsansökningar. har endast i omkring 15 ärenden begärt skriftlig förklaring. Riksåklagaren har bara i ett litet antal av dessa fall beslutat om att återuppta förundersökningen. förelägga riksåklagaren att komplettera förundersökningen är ytterst sällsynt. Det har rört sig om ett fåtal fall . Frågan om återupptagande av förundersökningen kan slutligen komma att initieras hos riksåklagaren genom att denne på något annat sätt än de ovan redovisade (direkt framställan från enskild eller till följd av att begär skriftlig förklaring i ett resningsärende) får kännedom om att en brottmålsdom kan vara felaktig. Det kan t.ex. röra sig om att en lokal åklagare gör riksåklagaren uppmärksam på uppgifter som framkommit i en annan utredning. När det gäller förutsättningarna för att förundersökningen ska återupptas är riksåklagarens tolkning av rättsläget följande. Förundersökningen ska återupptas om det framkommer nya omständigheter eller bevis som – självfallet på objektiva grunder – ger sådan anledning att hysa tvivel om en hovrättsdoms riktighet att resning bör kunna beviljas om en kompletterande utredning bekräftar innehållet i det nya materialet. I bedömningen ska även beaktas möjligheten att medge resning enligt tilläggsregeln. Som framgått ovan är det ytterst sällsynt att i ett resningsärende förelägger åklagaren att vidta utredningsåtgärder med anledning av att en begäran om sådana åtgärder framställts från en enskild som varit part i brottmålet. Ett vanligare förfarande synes vara att, i de fall anser att det finns skäl att begära skriftlig förklaring från riksåklagaren, initialt överlåta till riksåklagaren att ta ställning till om utredningsåtgärder bör vidtas. Skriftlig förklaring begärs, som nämnts, endast i omkring 15 fall . Först om riksåklagaren då inte på eget initiativ återupptar förundersökningen men anser att utredningsåtgärder bör vidtas, förordnar att åklagaren ska föranstalta om sådana åtgärder. Frågan är vad som krävs för att ska begära skriftlig förklaring i resningsärenden. Det har dock visat sig vara mycket svårt att utkristallisera några generella riktlinjer för under vilka förutsättningar begär skriftlig förklaring av riksåklagaren. JO 2000/01 s. 69 I detta ärende granskade en åklagares handläggning av en framställan om utredningsåtgärder efter det att en brottmålsdom vunnit laga kraft. Sedan hovrättsdomen mot en person som dömts för rån hade vunnit laga kraft, gjorde försvararen en framställan hos polismyndigheten avseende bl.a. att ytterligare utredningsåtgärder skulle vidtas i form av förhör med två personer. Anledningen till framställan var att den dömde övervägde att ansöka om resning. översände begäran till åklagarmyndigheten, varefter den lokala åklagaren lät komplettera utredningen med de efterfrågade förhören. Den ena personen hördes som vittne och den andra personen hördes upplysningsvis. Åklagaren översände protokollen över förhören till försvararen och vidtog därefter inte någon ytterligare åtgärd i ärendet. Följande frågeställningar aktualiserades vid granskning av handläggningen: Hade förundersökningen återupptagits? Om så var fallet, borde det ha dokumenterats på något sätt? Om förundersökningen inte hade återupptagits, på vilken rättslig grund hade förhören hållits? Vilket ställningstagande hade den kompletterande utredningen lett till från åklagarens sida? Borde det ha dokumenterats? Riksåklagaren, som anmodades att inkomma med yttrande över hur en begäran som den aktuella bör handläggas av åklagare, framhöll att eftersom förundersökningsreglerna innehåller viktiga rättssäkerhetsgarantier, är utrymmet för att vidta åtgärder utanför förundersökningen mycket begränsade. Detta gäller särskilt i fråga Enligt riksåklagaren finns det – utöver förhör med anmälaren – i princip inget rättsligt stöd för att hålla förhör utanför ramen för förundersökningen. Riksåklagaren anförde vidare att eftersom förundersökningsbestämmelserna tar sikte på en viss brottslig gärning och inte på en viss gärningsman kan inte en lagakraftvunnen dom anses utgöra hinder mot att åklagare beslutar att återuppta en förundersökning om skäl för det föreligger. Mot bakgrund av bestämmelserna om domstols rätt att förelägga åklagaren att komplettera förundersökningen i ett pågående mål (se t.ex. 45 kap. 11 § RB) och med hänsyn till det utredningsansvar som åvilar såväl åklagare som domstol i brottmål måste även kompletterande utredningsåtgärder kunna vidtas med anledning av att en fråga om resning väckts. Enligt riksåklagaren talade den allmänna dokumentationsskyldigheten som gäller beträffande förundersökning för att ett formellt återupptagningsbeslut ska fattas när förundersökningen återupptas efter en lagakraftvunnen dom. När sedan den kompletterande utredningen verkställts gäller tveklöst att åklagaren i ett beslut ska redovisa om utredningen föranleder åklagarsidan att verka för resning eller ej. Riksåklagaren påpekade att eftersom riksåklagaren är ensam behörig åklagare i är det denne som ska handlägga framställningar om utredningsåtgärder avseende resningsärenden mot hovrättsdomar. Beträffande åklagares skyldighet i allmänhet att biträda med kompletterande utredning i och för resning anförde riksåklagaren att det inte är självklart att polis och åklagare ska biträda med sådana åtgärder. Riksåklagaren framförde att det måste krävas mycket starka skäl för att vidta utredningsåtgärder som syftar till att angripa en lagakraftvunnen dom samt att de begärda åtgärderna måste vara konkreta och kunna kopplas till de rätts- eller bevisfrågor som domstolarna bedömt.