sou · GYB32 · 2010-01-28 00:00:00 — Reseförbud kan också meddelas gäldenären, om det senare under insolvensförfarandet finns skäl att befara att gäldenären kommer att undandra sig skyldighet som föreskrivs enligt lagen. Om gäldenären undandrar sig att avlägga bouppteckningsed eller överträder ett reseförbud, kan han efter om- ständigheterna antingen hämtas eller häktas. Häktningen får enligt 6 kap. 11 § inte pågå än . De ovan angivna bestämmelserna om gäldenärens skyldigheter – med undantag för bestämmelserna om bouppteckningsed, vilket kommer att närmare utvecklas nedan – kan utan vidare överföras till de förvaltarledda förfarandena. Bestämmelser om näringsförbud under konkursen och skyldighet för gäldenären att lämna upplys- ningar av betydelse för utredningen till vissa funktionärer samt att närvara vid vissa förrättningar bör därför gälla i förvaltarledda för- faranden. I fråga om bouppteckningsedens existens i det samlade insolvens- förfarandet kan följande iakttagelser göras. föreslog i sitt betänkande Ny kon- kurstillsyn (SOU 2000:62), som är föremål för be- redning inom , att edgångssammanträde i kon- kurs inte ska vara obligatoriskt utan göras fakultativt. Den närmare regelsamordningen inom insolvensförfarandet föreslog att nuvarande ordning ersätts med ett system som inne- fattar dels ett bouppteckningssammanträde hos konkursförvaltaren, vid vilket gäldenären skriftligen bekräftar bouppteckningens riktig- het, dels möjlighet att påkalla edgång av gäldenären inför dom- stolen. Ett sådant yrkande ska enligt förslaget kunna framställas av tillsynsmyndigheten, förvaltaren eller en borgenär. motiverade sammanfattningsvis sitt förslag enligt följande. Även om ett flertal vägande skäl talar för ett bibehållande av det obligatoriska edgångssammanträdet i konkurs- förfarandet måste man ta i beaktande att många sådana samman- träden mer framstår som formaliteter än som inslag av verklig betydelse för förfarandet. Utredningen, som också erinrade om att motsvarande fråga hade prövats vid tillkomsten av lagen om före- tagsrekonstruktion och att edgången där gjorts fakultativ, framhöll att rekonstruktionsförfarandet har ansetts ge garantier mot miss- bruk från gäldenärens sida i följande tre hänseenden (se prop. 1995/96:5 s. 117 f.). Ansökan om företagsrekonstruktion granskas av rätten. Gäldenärens ekonomiska situation nagelfars av borgenärerna vid borgenärssammanträdet som följer från beslutet om företagsrekonstruktion. Rekonstruktören har till särskild uppgift att utreda gäldenärens ekonomiska förhållanden. Remissinstanserna var huvudsakligen positiva till Konkurstillsyns- utredningens förslag i frågan om det fakultativa edgångssamman- trädet. Det påtalades att eden ofta avläggs på formella grunder och inte fyller någon egentlig funktion och att ett borttagande av den obligatoriska edgångsskyldigheten skulle kunna effektivisera konkurs- förfarandet. Några remissinstanser påtalade emellertid det principiellt viktiga i att gäldenären avlägger ed på sina uppgifter, vilket även påverkar borgenärernas tillit till systemet. Ett avskaffande av edgångs- skyldigheten ansågs också kunna innebära en minskad insyn i kon- kursförfarandet. Det anfördes också att förslaget om en fakultativ edgång, om det endast aktualiseras i fall då konkursförvaltaren miss- tänker gäldenären för brott, kan riskera att komma i konflikt med den brottsmisstänktes rätt att tiga. Enligt min uppfattning kan följande överväganden göras i frågan. Gäldenärens beedigande av bouppteckningen kan sägas fylla sin främsta funktion i de fall där förvaltaren misstänker att gäldenären Den närmare regelsamordningen inom insolvensförfarandet gjort sig skyldig till brottslighet, undanhållande av egendom eller där det finns anledning att av andra skäl ifrågasätta de uppgifter som gäldenären har lämnat om sina ekonomiska förhållanden. Ed- gångssammanträdet har främst till syfte att genom straffhot förmå gäldenären att lämna riktiga uppgifter om sina tillgångar och skulder. I långt ifrån alla insolvensförfaranden kan det antas föreligga sådana misstankar mot gäldenären. Det kan i sådana fall ifrågasättas om det verkligen finns behov av edgångssammanträden eller om detta skulle kunna begränsas till de fall där förvaltaren har misstankar på sätt ovan angivits. Det har emellertid anförts att en begäran från förvaltarens sida om edgångssammanträde, för det fall att detta görs fakultativt, kan betraktas som en misstroendeförklaring av gäldenären. Detta skulle kunna inverka negativt på förhållandet mellan gäldenären och för- valtaren; något som i sin tur skulle kunna påverka det fortsatta för- farandet negativt. Enligt min uppfattning finns, som redan Konkurstillsynsutred- ningen anförde, skäl som talar både för och emot ett bibehållande av det obligatoriska edgångssammanträdet. Som denna utredning påtalade har det i företagsrekonstruktionsförfarandet inte ansetts nödvändigt med ett obligatoriskt beedigande av bouppteckningen. Med det förslag till samlat insolvensförfarande som jag lämnar här har visserligen förutsättningarna något förändrats i förhållande till det som hade att beakta i sina överväg- anden. Förändringarna är dock enligt min uppfattning inte sådana att det är motiverat med en annan bedömning. Det kan noteras att även ansökan i det samlade insolvensförfarandet kommer att bli föremål för domstolsprövning. Det kan vidare noteras att en ansökan om inledande av egenförvaltning enligt förslaget ska hålla så hög kvalité och vara så genomarbetad att den i princip kan läggas fram för omröstning av borgenärerna från det att förfarandet inleddes. Slutligen innebär förslaget om ett samlat insolvensförfarande att både förvaltarens och rekonstruktörens roll stärks i förhållande till gällande lagstiftning. Förslaget om fakultativ edgång innebär att edgång kan ske även i andra fall än när gäldenären misstänks för brott, exempelvis om oklarheter av någon annan anledning råder kring gäldenärens bok- föring. Den farhåga som framförts av någon remissinstans – att den fakultativa edgången kan riskera att komma i konflikt med den brotts- misstänktes rätt att tiga – torde därför inte ha något fog för sig. Sammanfattningsvis anser jag således att de skäl som Konkurs- Den närmare regelsamordningen inom insolvensförfarandet tillsynsutredningen anförde alltjämt har bärighet i frågan om behovet av ett obligatoriskt edgångssammanträde i det samlade insolvens- förfarandet. Jag ser ingen anledning att göra en annan bedömning i frågan utan ansluter mig till de förslag som lämnats i Konkurstill- synsutredningens betänkande. Förslaget innebär att en bouppteckning ska undertecknas av gäldenären vid ett sammanträde inför förvaltaren – ett bouppteck- ningssammanträde – och att edgångssammanträdet inte görs obliga- toriskt, men att sådant ska hållas om förvaltaren, någon borgenär eller tillsynsorganet begär det. En allmän utgångspunkt när det gäller bestämmelser som ska tillämpas under egenförvaltning är att en sådan förvaltningsform innebär att gäldenären har bibehållen rådighet över egendomen. En naturlig konsekvens av denna princip är att bestämmelserna om gälde- närens skyldigheter under ett förvaltarlett förfarande i de flesta fall inte blir tillämpliga, utan istället inriktas på en skyldighet att vidta åtgärder så att rekonstruktören kan genomföra sitt uppdrag. Gälde- nären måste exempelvis ha rätt att bedriva näringsverksamhet; i annat fall blir det omöjligt att genomföra rekonstruktionen. Någon regel motsvarande förbudet i 6 kap. 1 § KL bör därför inte gälla vid egenförvaltning. Lagen om företagsrekonstruktion är betydligt mer kortfattad än konkurslagen när det gäller reglering av gäldenärens skyldigheter. Bestämmelser om gäldenärens skyldigheter återfinns i denna lag i huvudsak i 2 kap. 14–15 §§ samt i 3 kap. 18 §. Den bestämmelse som återfinns i 2 kap. 14 § FRekL inne- bär dels att gäldenären är skyldig att lämna rekonstruktören upplys- ningar om sin verksamhet på ett sätt som motsvarar det som gäller för konkursgäldenären enligt 6 kap. 2 § KL, dels att gäldenären ska följa rekonstruktörens anvisningar om hur verksamheten ska bedrivas under rekonstruktionen. Enligt 2 kap. 15 § FRekL får gäldenären inte utan rekonstruk- törens samtycke 1.betala skulder som uppkommit före beslutet om företagsrekon- struktion eller ställa säkerhet för sådana skulder, 2.åta sig nya förpliktelser, eller Den närmare regelsamordningen inom insolvensförfarandet 3.överlåta, pantsätta eller upplåta annan rätt till egendom av väsentlig betydelse för gäldenärens verksamhet. Ett åsidosättande av den bestämmelse som angavs i föregående stycke inverkar emellertid inte på rättshandlingens giltighet. Fråga är i vad mån bestämmelserna om gäldenärens skyldigheter i det förvaltarledda förfarandet, vilka redogjorts för ovan under 8.7.1, bör tillämpas på egenförvaltningsfallen, och/eller i vad mån de be- fintliga bestämmelserna i lagen om företagsrekonstruktion bör med- följa till det samlade insolvensförfarandet. Som ovan anfördes bör förbudet i 6 kap. 1 § för gäldenären att bedriva näringsverksamhet inte gälla vid egenförvaltning. Vad därefter avser de skyldigheter för gäldenären som återfinns i lagen om företagsrekonstruktion, nämligen upplysningsskyldigheten och samrådsskyldigheten, framstår det vad avser gäldenärens upp- lysningsskyldighet närmast som självklart att en sådan reglering också bör finnas beträffande egenförvaltningsfallen. Skulle en sådan skyl- dighet inte finnas för gäldenären, skulle förutsättningarna för rekon- struktören att kunna fullgöra sitt uppdrag kraftigt minska. I en så- dan skyldighet ligger även att rekonstruktören, i likhet med för- valtaren, bör ha rätt att få tillgång till gäldenärens räkenskaps- material och andra handlingar som rör gäldenären. I samma syfte bör det enligt min mening övervägas om inte rekonstruktören bör få utökade möjligheter till tillträde, både till gäldenärens lokaler rent fysiskt, men också till möten som hålls av gäldenärens organ. Som nämndes ovan har en förvaltare rätt att få handräckning för att få tillgång till sådana gäldenärens lokaler och handlingar som han eller hon behöver för att utföra sitt uppdrag. Gäldenären har visserligen en skyldighet att lämna upplysningar om sin verksamhet. Med den lagstiftning som finns torde rekonstruktören emellertid aldrig mot gäldenärens vilja kunna tvinga sig till räkenskapshandlingar, eller ta sig in i gälde- närens lokaler mot denne vilja. Ett sådant agerande skulle tvärtom sannolikt kunna utgöra ett brottsligt förfarande. Det skulle möjligen i vissa, mycket speciella, fall kunna finnas behov av handräckning genom försorg även i ett egenförvaltningsfall. En sådan möjlighet skulle framför allt kunna tänkas ha en preventiv effekt på så sätt att den skulle förebygga att gäldenären undanhåller handlingar från rekonstruk- tören. Det skulle också kunna vara till fördel för rekonstruktionen att rekonstruktören får möjlighet att yttra sig exempelvis vid bolags- Den närmare regelsamordningen inom insolvensförfarandet stämmor och andra möten hos gäldenären. En lagreglerad rättighet att närvara och yttra sig vid sådana tillfällen för rekonstruktören skulle därmed kunna övervägas. Den förvaltningsform som egenför- valtning utgör måste emellertid bygga på frivillighet och engage- mang från gäldenärens sida. Den omständigheten att det skulle kunna övervägas handräckning för att rekonstruktören skulle få tillgång till räkenskapsmaterial eller få tillträde till lokaler borde i sig utgöra skäl att avsluta egenförvaltningen. Efter att ha övervägt frågan anser jag att möjligheten för rekonstruktören att i en sådan situation begära konvertering av egenförvaltningen till ett förvaltar- lett förfarande (se avsnitt 8.15) är tillräcklig för att tillgodose be- hovet av att få tillgång till gäldenärens lokaler och handlingar. Mitt förslag är därför att någon möjlighet att begära handräckning inte införs för en rekonstruktör vid egenförvaltning. Däremot bör, som en skyldighet för gäldenären, lagregleras att rekonstruktören vid behov bereds tillträde till gäldenärens verksamhetslokaler, får när- vara och yttra sig vid möten som hållas av gäldenärens organ och få tillgång till räkenskapsmaterial och andra handlingar som rör gälde- närens verksamhet. Detta bör formuleras som en generell och all- män skyldighet för gäldenären. Skulle denne inte uppfylla sina skyl- digheter bör det betraktas som en mycket stark varningssignal för rekonstruktören och borgenärerna när det gäller förutsättningar för att kunna fortsätta egenförvaltningen. Bestämmelsen i nuvarande 2 kap. 15 § FRekL innebär att gälde- nären har en skyldighet att inhämta samtycke från rekonstruktören innan han vidtar en rad olika, i paragrafen uppräknade, åtgärder. Frågor som rör hanteringen av gäldenärens avtal under ett in- solvensförfarande kommer i detalj att beröras i kapitel 10. I detta avsnitt kommer endast att göras överväganden beträffande gälde- närens skyldighet att samråda med rekonstruktören. lämnade i sitt slutbetänkande Gälde- närens avtal vid insolvensförfaranden (SOU 2001:80) förslag till ändring av bestämmelsen om samrådsskyldigheten. Utredningen föreslog därvid (a. bet. s. 130 ff.) att gäldenären ska samråda med rekonstruktören inte bara angående betalningar utan också beträff- ande fullgörelse av andra förpliktelser. I betänkandet konstaterades att en tolkning av ordalydelsen av 2 kap. 15 § FRekL ger till resultat att fullgörelseförbudet endast omfattar penningskulder (jfr NJA 1950 s. 417), medan avtalsför- budet – som enligt nuvarande bestämmelse gäller nya förpliktelser – omfattar såväl penningförpliktelser som naturaförpliktelser. Den närmare regelsamordningen inom insolvensförfarandet mittén diskuterade huruvida detta varit avsikten med bestämmelsen och kom i sin slutsats fram till att detta sannolikt inte varit lag- stiftarens syfte. Kommittén föreslog därför att det av det angivna lagrummet skulle framgå att samtycke erfordras för fullgörande be- träffande alla förpliktelser som uppkommit före beslutet om före- tagsrekonstruktion. konstaterade måste syftet med en bestämmelse som rör samtycke från rekonstruktören till gäldenärens fullgörande av förpliktelser vara att ge borgenärerna förtroende för att deras inbördes ställning enligt förmånsrättslagen inte rubbas under rekonstruktionsförsöket. Det är därför, som anförde och också föreslog, av vikt att det klart framgår att detta krav på samtycke gäller fullgörandet av samtliga förplikt- elser och inte endast penningskulder. Jag ansluter mig, på de skäl som anfört, till detta förslag. Enligt gällande rätt har ett uteblivet samtycke från rekonstruk- tören till gäldenärens fullgörande av en förpliktelse ingen rättsföljd. Åtgärden blir således inte ogiltig på grund av gäldenärens under- låtenhet att inhämta samtycke. föreslog ingen ändring i detta hänseende. Det är i huvudsak två alternativa lösningar som framstår som möjliga i fråga om ett uteblivet samtycke: antingen att behålla dagens bestämmelser där rekonstruktörens samtycke närmast kan ses som en ordningsfråga, eller att koppla någon form av rättsverkan till ett uteblivet samtycke. Enligt min uppfattning synes dagens bestämmelser om rekon- struktörens samtycke fungera i praktiken, förutom den aspekt som nämndes ovan, nämligen oklarheterna i frågan om vilka förplikt- elser som omfattas av bestämmelsen. Ett sådant samtycke är formlöst, men det torde vara vanligt förekommande att borgenärer kräver ett skriftligt samtycke från rekonstruktören till åtgärder som gäldenären vill vidta. Det kan erinras om att mitt förslag innebär att det i rekonstruktörens uppdrag ligger att bevaka att syftet med rekonstruktionen kan uppnås under egenförvaltningen. Utför gälde- nären således transaktioner som rekonstruktören inte kan ställa sig bakom riskerar gäldenären att rekonstruktören anmäler till rätten att egenförvaltningen bör konverteras till ett förvaltarlett förfarande. Denna möjlighet utgör ett kraftigt incitament för gäldenären att verkligen uppfylla kravet på samtycke. Alternativet, där ett bristande eller uteblivet samtycke skulle med- föra ogiltighetsverkan, eventuellt med godtrosskydd, kan å andra Den närmare regelsamordningen inom insolvensförfarandet sidan antas ha den negativa effekten att en sådan ordning kan förutspås medföra ett antal tvister, vilka i sin tur kan antas fördröja hanteringen av insolvensförfarandet. Generellt sett kan det därför anföras att en ogiltighetsgrund är ett sämre alternativ än möjlig- heten att få egenförvaltningen konverterad till förvaltarlett förfar- ande. Mot denna bakgrund anser jag att den bestämmelse som återfinns i 2 kap. 15 § FRekL bör överföras till att gälla egenförvalt- ningsfallen i det samlade insolvensförfarandet. Det krav på samtycke från rekonstruktören som jag föreslagit ovan kan i vissa fall innebära bevissvårigheter. Det skulle därför kunna övervägas om rekonstruktörens samtycke på något sätt borde formaliseras under en egenförvaltning, exempelvis genom krav på skriftligt samtycke för det fall åtgärden avsåg ett visst belopp eller en viss andel av gäldenärens omsättning. Emellertid är det enligt min uppfattning sannolikt att ett sådant krav i lag på skriftligt sam- tycke skulle kunna medföra att arbetet med rekonstruktionen för- dröjdes och blev mindre effektivt. Skulle belopps- eller andra gränser införas i insolvenslagen för ett sådant formellt samtycke kan det också förutspås gränsdragningsproblem. En sådan gräns skulle behöva vara fullständigt klar och tydlig för att inte komplicera rekonstruk- tionsarbetet på ett onödigt sätt. Mot bakgrund av mitt ställnings- tagande ovan, där jag föreslagit att ett uteblivet samtycke inte får någon särskild rättsverkan, anser jag att det inte bör bli aktuellt att införa krav på ett formellt samtycke på det sätt som diskuteras här. Den praxis som råder i fråga om den praktiska hanteringen av gäldenärens inhämtande av samtycke från rekonstruktören kommer sannolikt att gälla även fortsättningsvis. Det får anses ligga i gäldenärens uttalade intresse att försäkra sig om att de åtgärder som han utför under rekonstruktionen har förankrats hos rekon- struktören. Slutligen bör, när man diskuterar gäldenärens skyldigheter under egenförvaltningen, övervägas frågan om bouppteckningsed. Edgångssammanträde på det sätt som föreskrivs i konkurslagen förekommer inte i företagsrekonstruktionsärenden. Däremot kan en borgenär enligt 3 kap. 18 § FRekL begära att gäldenären ska av- lägga bouppteckningsed vid det borgenärssammanträde som ska hållas under en ackordsförhandling. Framställs en sådan begäran har rätten att besluta om edgång. En vägran av gäldenären att avlägga ed får till följd att beslutet om ackordsförhandling förfaller, om det inte finns synnerliga skäl till att förhandlingen ändå hålls. Denna möj- lighet har getts för att gäldenären inte genom edsvägran ska kunna Den närmare regelsamordningen inom insolvensförfarandet förhindra ett offentligt ackord. Jag har inom ramen för denna ut- rednings arbete inte säkert kunna fastslå hur vanligt förekommande det är att gäldenären avlägger bouppteckningsed under en företags- rekonstruktion. Det torde emellertid bara förekomma vid sporadiska tillfällen. Fråga är om någon motsvarande möjlighet till edgång bör över- föras till att gälla egenförvaltningsfallen i det samlade insolvens- förfarandet. En sådan möjlighet skulle i så fall lämpligen motsvara den fakultativa ed som har föreslagits för det förvaltarledda för- farandet (se avsnitt 8.7.1 ovan). Som tidigare poängterats vid ett flertal tillfällen är möjligheten till egenförvaltning reserverad för sådana gäldenärer som kan an- förtros fortsatt rådighet över sin egendom. Mot bakgrund av vad som angetts under 8.7.1, om de situationer i vilka det kan finnas behov av edgång, kan det i och för sig höjas frågetecken kring om det verkligen finns ett sådant behov för egenförvaltningsfallen. Det skulle kunna argumenteras att för det fall någon aktör har en sådan inställning till gäldenären att han eller hon påkallar bouppteck- ningsed, förutsättningar egentligen inte längre föreligger för egen- förvaltning. En sådan begäran skulle kunna tolkas som en miss- troendeförklaring mot gäldenären. Emellertid kan det också tänkas att någon enstaka borgenär, av helt ovidkommande skäl och i syfte att försvåra förfarandet, begär att gäldenären avlägger bouppteck- ningsed. I ett sådant fall är det givetvis långt ifrån säkert att egen- förvaltningen bör upphöra. Däremot skulle edgång kunna tänkas innebära en form av kvalitetskontroll av gäldenärens bokföring och bouppteckning, vilket skulle kunna utgöra en trygghet för andra borgenärer. Min slutsats är därför att bouppteckningsed bör kunna begäras även i egenförvaltningsfallen på samma sätt som enligt 3 kap. 18 § FRekL, men att även rekonstruktören ges rätt att begära edgång av gäldenären. Den omständigheten att edgången kan ses som garanti för att riktiga uppgifter framkommer om gäldenärens ekonomi skulle i och för sig även kunna göra att gäldenären har ett intresse av att få avlägga bouppteckningsed. Det bör dock noteras att de uppgifter som gäldenären i ett sådant fall skulle beediga här- rör från honom. Av denna anledning anser jag inte att möjligheten att begära bouppteckningsed bör utvidgas till att även gälla gälde- nären själv, varken såvitt avser egenförvaltning eller förvaltarlett förfarande. När bör då bouppteckningsed avläggas? Det ligger i sakens natur att en begäran om ed kan framställas redan i samband med att gälde- Den närmare regelsamordningen inom insolvensförfarandet nären inger sin ansökan om egenförvaltning och rätten fattar beslut om inledande av ett sådant förfarande. En grundläggande ambition med förslaget om ett samlat insolvensförfarande har varit att i möjligaste mån förenkla de insolvensrättsliga ärendena. Som fram- går av avsnitt 8.3.3.2 är därför avsikten att det i normalfallet endast ska äga rum ett borgenärssammanträde i egenförvaltningsfallen, näm- ligen det sammanträde vid vilket omröstning om rekonstruktions- planen sker. Ett sådant sammanträde är tänkt att äga rum från beslutet om inledande av insolvensförfarandet, förutsatt att gäldenären har begärt det i samband med ansökan om egenförvaltning. I normalfallet bör man också kunna utgå från att bouppteckningsed, om sådan begärts, ska avläggas vid detta samman- träde. Skulle helt nya eller förändrade uppgifter lämnas bör emellertid omröstningen om rekonstruktionsplanen kunna skjutas upp till ett senare, dock inte alltför avlägset, tillfälle för att lämna rekonstruktören och gäldenären möjlighet att eventuellt justera rekonstruktionsplanen. Det kan också tänkas att helt nya eller förändrade uppgifter utgör en sådan omständighet som gör att det inte längre föreligger förutsättningar för egenförvaltning. Den nuvarande lagtexten i 3 kap. 18 § FRekL innehåller en be- stämmelse av innebörd att gäldenärens vägran att avlägga ed vid en ackordsförhandling får till följd att beslutet om ackordsförhandling förfaller om inte synnerliga skäl föreligger. Som ovan framhållits torde en sådan edsvägran ha mycket negativ inverkan på förut- sättningarna att genomföra rekonstruktionen inom ramen för egen- förvaltningen. En sannolik konsekvens av en edsvägran torde därför vara att rekonstruktören eller någon borgenär vänder sig till dom- stolen med begäran att egenförvaltningen konverteras till ett för- valtarlett förfarande. Gäldenärens edsvägran bör emellertid inte med- föra sådan konvertering per automatik. I sammanhanget bör noteras att dagens bestämmelse i lagen om företagsrekonstruktion innebär att det är beslutet om ackordsförhandling och inte beslutet om före- tagsrekonstruktion som förfaller. Förslag: När rätten beslutar om inledande av ett insolvensför- farande, som inte ska bedrivas under egenförvaltning, ska en förvaltare utses. Denne ska i princip ha samma roll och kompetens som en konkursförvaltare har enligt konkurslagen. Den närmare regelsamordningen inom insolvensförfarandet