sou · GXB375 · 2010-01-01 00:00:00 — Av artikel 12 framgår att inom fördragets tillämpningsområde och utan att det påverkar till- lämpningen av någon särskild bestämmelse i fördraget, ska all diskriminering på grund av nationalitet vara förbjuden. Förbudet mot diskriminering gäller både ursprungsstaten och den stat man reser till.2 Enligt artikel 40 ska rådet avveckla bland annat sådana administrativa förfaranden och sådan administrativ praxis som skulle kunna hindra den fria rörligheten för arbetstagare om den behölls. Rörlighetsdirektivet fastställer enligt artikel 1 villkor som gäller för unionsmedborgares och deras familjemedlemmars utövande av rätten att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier, rätten att permanent uppehålla sig inom medlemsstater- nas territorier och begränsningar i dessa rättigheter av hänsyn till allmän ordning, säkerhet och hälsa. Med familjemedlem avses enligt artikel 2 make eller maka samt – under vissa förutsättningar – registrerad partner, släktingar i ned- stigande led och andra underhållsberättigade släktingar. Direktivet ska enligt artikel 3 tillämpas på alla unionsmedbor- gare som reser till eller uppehåller sig i en annan medlemsstat än den de själva är medborgare i samt på de familjemedlemmar som följer med eller ansluter sig till unionsmedborgaren. Medlemssta- terna ska också underlätta inresa och uppehåll för vissa andra per- soner. Kommissionen anförde följande i sitt första förslag till rörlig- hetsdirektiv. Grundprincipen är följande: unionsmedborgarna skall kunna röra sig fritt mellan medlemsstaterna på ungefär samma villkor som när med- lemsstaters medborgare förflyttar sig och byter bostad eller arbetsplats i de egna länderna. Ytterligare skyldigheter av administrativ eller rätts- lig natur skall begränsas till vad som är absolut nödvändigt på grund av att personen i fråga inte är medborgare. [M]ålsättningar[na] kan inte uppnås om myndigheternas arbets- metoder är så omständliga och onödiga att de börjar utgöra ett hinder för medborgarnas fria rörlighet inom unionen. Ett syfte med detta 2 Se dom i mål C-209/01 och mot Finanzamt Nürnberg-Süd. Folkbokföringslagens förhållande till EG-rätten direktivförslag är således att se till att unionsmedborgare och deras familjemedlemmar omfattas av garantier och formella krav som ligger i linje med vad som gäller för medborgare.3 3.2.2Rätt till utresa och inresa Rätten till utresa regleras i artikel 4 i rörlighetsdirektivet. Utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna för kontroll av rese- handlingar vid de nationella gränserna ska alla unionsmedborgare med giltigt identitetskort eller pass och deras familjemedlemmar, som inte är medborgare i en medlemsstat, och som har giltigt pass, ha rätt att lämna en medlemsstats territorium för att resa till en annan medlemsstat. Dessa personer får inte åläggas en skyldighet att inneha utresevisering eller någon motsvarande formalitet. Rätten till inresa regleras i artikel 5 i rörlighetsdirektivet. Utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna för kontroll av resehandlingar vid de nationella gränserna ska medlemsstaterna till- låta unionsmedborgare att resa in på deras territorium med ett gil- tigt identitetskort eller pass och tillåta familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat att resa in på deras territorium med ett giltigt pass. Unionsmedborgare får inte åläggas en skyldig- het att inneha inresevisering eller någon motsvarande formalitet. Familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat får endast under vissa förutsättningar åläggas en skyldighet att ha visering. Medlemsstaten får begära att den berörda personen rapporterar sin närvaro inom dess territorium inom rimlig och icke-diskrimine- rande tid. Om den berörda personen underlåter att uppfylla detta krav får denne åläggas proportionerliga och icke-diskriminerande sanktioner. har i ett mål som handlade om skyldig- heten att anmäla närvaro efter inresa till ett annat medlemsland konstaterat att gemenskapsrätten inte har fråntagit medlemssta- terna deras behörighet att vidta åtgärder som gör det möjligt för de nationella myndigheterna att skaffa sig exakta uppgifter om befolkningens rörelser inom deras territorium. Domstolen anförde följande. 3 Se KOM (2001) 257 slutlig. Se också SOU 2005:49 Unionsmedborgares rörlighet inom EU s. 68 och prop. 2005/06:77 Genomförande av EG-direktiven om unionsmedborgares rörlighet inom EU och om varaktigt bosatta tredjelandsmedborgares ställning s. 35. Folkbokföringslagens förhållande till EG-rätten Genom att skapa principen om fri rörlighet för personer och genom att ge varje person som omfattas av dess tillämpningsområde rätt att resa in till medlemsstaternas territorium i de syften som föreskrivs i fördraget, har gemenskapsrätten dock inte fråntagit medlemsstaternas deras behörighet att vidta åtgärder som gör det möjligt för de natio- nella myndigheterna att skaffa sig exakta uppgifter om befolkningens rörelser inom deras territorium. I enlighet med [bestämmelser som ersatts av rörlighetsdirektivet] får nämligen de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna förplikta medborgare från andra medlemsstater att anmäla sin närvaro till myndigheterna i den ifrågavarande staten. En sådan förpliktelse kan inte i sig betraktas som en överträdelse av bestämmelserna om fri rörlighet för personer. En sådan överträdelse kan däremot uppstå utifrån de ifrågavarande juridiska formaliteterna om de kontrollförfaranden till vilka de hänvisar skulle vara sådana att de begränsar den fria rörlighet för personer som följer av fördraget eller den rätt som följer av fördraget för medborgarna i en medlemsstat att resa in till en annan medlemsstats territorium och att uppehålla sig där i de syften som anges i gemenskapsrätten.4 Kommissionen anförde bland annat följande i sitt förslag till rörlighetsdirektiv: Å andra sidan går det inte att helt bortse ifrån att medlemsstaterna har en laglig och av erkänd rätt att kontrollera flyttningar inom sina respektive territorier. I [artikel 5.5] tillerkänns den mottagande medlemsstaten en rätt att kräva att de berörda personerna tillkännager sin närvaro inom territo- riet (en skyldighet som redan föreskrivs i gällande rätt). Det är fråga om en enkel anmälan hos behöriga myndigheter. Systemet finns redan i vissa medlemsstaters nationella rätt, och anmälan görs på samma vill- kor som gäller för landets egna medborgare. Kravet överensstämmer med medlemsstaternas behörighet att vidta åtgärder för att se till att de nationella myndigheterna har exakta kunskaper om hur befolkningen rör sig inom deras territorier.5 och rådet föreslog inte någon ändring i denna bestämmelse och kommenterar den inte heller i övrigt.6 4 Se dom i mål 118/75 och . Se också dom i mål C-265/88 Brottmål mot . 5Se KOM(2001) 257 slutlig. 6Europaparlamentets betänkande A5-0009/2003 och Gemensam ståndpunkt (EG) nr 6/2004 antagen av rådet . Folkbokföringslagens förhållande till EG-rätten Bestämmelser om rätt att efter inresa vistas i den mottagande medlemsstaten finns i artikel 6. Unionsmedborgare ska ha rätt att uppehålla sig på en annan medlemsstats territorium utan några andra villkor eller formaliteter än kravet på att inneha ett giltigt identitetskort eller pass. Bestämmelsen ska också tillämpas på familjemedlemmar som inte är medborgare i en med- lemsstat och som följer med eller ansluter sig till unionsmedbor- gare och som har ett giltigt pass. Unionsmedborgare och deras familjemedlemmar ska enligt arti- kel 14.1 ha uppehållsrätt enligt artikel 6 så länge de inte blir en belastning för den mottagande medlemsstatens sociala bistånds- system. En utvisningsåtgärd ska enligt artikel 14.3 inte vara den automatiska följden av att unionsmedborgare eller deras familje- medlemmar har anlitat det sociala biståndssystemet i den motta- gande medlemsstaten. En utvisningsåtgärd får, enligt artikel 14.4, under inga förhållanden, dock med undantag för bestämmelserna om begränsningar i rätten till inresa och uppehåll av hänsyn till all- män ordning, säkerhet eller hälsa, vidtas mot unionsmedborgare och deras familjemedlemmar om unionsmedborgarna är anställda eller egenföretagare. Detsamma gäller om unionsmedborgarna har kommit till den mottagande medlemsstatens territorium för att söka arbete. I detta fall kan unionsmedborgarna och deras familje- medlemmar inte utvisas så länge unionsmedborgarna kan styrka att de fortfarande söker arbete och att de verkligen har möjlighet att få anställning. Bestämmelser om uppehållsrätt än finns i artiklarna 7, 8 och 12–14. Varje unionsmedborgare har rätt att uppehålla sig inom en annan medlemsstats territorium om den berörda personen uppfyller någon av följande förutsättningar: är anställd eller egenföretagare i den mot- tagande medlemsstaten; för egen och sina familjemedlemmars räk- ningar har tillräckliga tillgångar för att inte bli en belastning för den Folkbokföringslagens förhållande till EG-rätten mottagande medlemsstatens sociala biståndssystem under vistelsen samt har en heltäckande sjukförsäkring som gäller i den motta- gande medlemsstaten; är inskriven vid en utbildningsinstitution som uppfyller vissa förutsättning samt har en heltäckande sjukför- säkring som gäller i den mottagande medlemsstaten samt avger en försäkran till den behöriga nationella myndigheten om att han eller hon har tillräckliga tillgångar för att kunna försörja sig själv och familjen så att de inte blir en belastning för den mottagande med- lemsstatens sociala biståndssystem under deras vistelseperiod eller är familjemedlem som följer med eller ansluter sig till en person som uppfyller något av kraven ovan. Uppehållsrätten ska även omfatta familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat när de följer med eller ansluter sig till unionsmedborgaren i den mottagande medlemsstaten. Medlemsstaterna får inte fastställa något fast belopp som de anser vara tillräckliga tillgångar, utan de måste ta hänsyn till den berörda personens personliga omständigheter. Detta belopp får i varje fall inte överstiga den beloppsgräns under vilken medborgare i den mottagande medlemsstaten är berättigade till socialt bistånd eller minimipensionen i den mottagande medlemsstaten. En unionsmedborgare som är arbetstagare eller egenföretagare ska behålla sin ställning som arbetstagare eller egenföretagare i vissa situationer, exempelvis vid ofrivillig arbets- löshet. Familjemedlemmar kan, under vissa förutsättningar, behålla sin uppehållsrätt (bibehållen uppehållsrätt) även om huvudmannen dör eller lämnar landet eller vid äktenskapsskillnad och liknande. Bestämmelser om administrativa formaliteter för personer som har uppehållsrätt än finns i artiklarna 8–10. Den mottagande medlemsstaten får ålägga unionsmedborgare att registrera sig hos behöriga myndigheter vid uppehåll som över- stiger . Fristen för registrering får aldrig understiga räknat från ankomstdagen. Ett bevis om registrering ska utfärdas , med uppgift om den registrerade personens namn och adress samt registreringsdatum. Om den berörda perso- nen underlåter att uppfylla registreringskravet får denne åläggas proportionerliga och icke-diskriminerande sanktioner. De enda krav medlemsstaterna får ställa för att utfärda bevis om registrering är att unionsmedborgaren dels kan visa upp ett giltigt identitetskort eller pass, dels kan visa upp handlingar som visar att han eller hon uppfyller kraven för uppehållsrätt. För att utfärda ett bevis om registrering till en unionsmedborgares familjemedlemmar Folkbokföringslagens förhållande till EG-rätten som själva är unionsmedborgare får medlemsstaterna begära att vissa handlingar visas upp, bland annat en handling som styrker familjeanknytning eller ett registrerat partnerskap. Uppehållsrätten för unionsmedborgares familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat ska intygas genom att med- lemsstaterna ska utfärda ett uppehållskort för unionsmedborgares familjemedlem, om det planerade uppehållet överstiger tre måna- der. Fristen för att ansöka om uppehållskort får inte understiga från ankomstdagen. Ett intyg om inlämnad ansökan om uppehållskort ska utfärdas . Uppehållskortet ska utfär- das senast efter det att ansökan lämnades in. Om den berörde personen underlåter att ansöka om uppehållskort får denne åläggas proportionerliga och icke-diskriminerande sanktioner. För utfärdande av ett uppehållskort ska medlemsstaterna begära att vissa handlingar visas upp, bland annat en handling som styrker familjeanknytning eller registrerat partnerskap. Uppehållskortet ska gälla för utfärdandet eller för unionsmedborgarens vistelse om denna inte överstiger . Uppehållskortets giltighet ska inte påverkas av tillfällig frånvaro som inte överstiger eller av längre frånvaro på grund av obligatorisk militärtjänst eller av en frånvaro på högst tolv på varandra följande månader av viktiga skäl, exempelvis graviditet och förlossning, allvarlig sjuk- dom, studier eller yrkesutbildning eller utstationering på grund av arbete i en annan medlemsstat eller i tredje land. Unionsmedborgare och deras familjemedlemmar ska enligt arti- kel 14.2 ha uppehållsrätt enligt artiklarna 7, 12 och 13 så länge de uppfyller villkoren i dessa artiklar. I särskilda fall då det finns rim- liga tvivel på om en unionsmedborgare eller dennes familjemed- lemmar uppfyller kraven i artiklarna 7, 12 och 13 får medlemssta- terna kontrollera att dessa krav är uppfyllda. Denna kontroll ska inte genomföras systematiskt. Artiklarna 14.3 och 14.4 gäller även för denna grupp. Folkbokföringslagens förhållande till EG-rätten Kommissionens, och rådets uttalanden om bestämmelserna Kommissionen uttalade bland annat följande i den allmänna moti- veringen i sitt första förslag till rörlighetsdirektiv: Enligt praxis är unionsmedborgarnas rätt att resa in och vistas på en annan medlemsstats territorium för de syften som avses i fördraget en rättighet som följer direkt av EG-fördraget eller, i vissa fall, av bestämmelser om genomförandet av fördraget. Å andra sidan går det inte att helt bortse ifrån att medlemsstaterna har en laglig och av erkänd rätt att kontrollera flyttningar inom sina respektive territorier. Detta krav kan dock uppfyllas genom registre- ring vid behöriga myndigheter på bostadsorten i kombination med innehav av ett identitetskort eller ett giltigt pass. Genom den uttömmande uppräkningen av vilka handlingar som skall uppvisas för den mottagande medlemsstatens behöriga myndigheter, beskrivningen av vilka förfaranden som skall följas och fastställandet av tidsfrister, innebär detta förslag största möjliga förenkling, eftersom de formella krav som unionsmedborgare och deras familjemedlemmar måste uppfylla för att komma i åtnjutande av [uppehållsrätt] begränsas till vad som är absolut nödvändigt.7 I sin kommentar till förslag till bestämmelse som ger medlems- staterna en möjlighet att införa ett registreringsförfarande för per- soner som har uppehållsrätt än skriver kommissionen vidare bland annat följande: har bekräftat att en uppehållstillståndshandlingen inte skall ses som ett tillstånd i egentlig mening, utan endast som ett formellt bevis på en redan existerande rättighet Upprätthållande av krav på och användning av ett sådant dokument måste vara till någon nytta för unionsmedborgaren och får inte medföra onödiga administrativa kostnader ens för medlemsstaterna själva. Kommissionen anser att det inte är nödvändigt med ett krav på att faktiskt utfärda en tillståndshandling. Tvärtom skulle det vara fullt godtagbart att unionsmedborgaren, utan hänsyn till dennes nationella medborgarskap, omfattas av samma villkor när han byter bostadsort, dvs. kravet på att låta skriva in sig i folkbokföringsregistret (eller de andra system som gäller för landets egna medborgare). Därmed kan myndigheterna konstatera dennes närvaro, t.ex. genom att skriva in honom i ett särskilt register för unionsmedborgare, som inte är medborgare i landet. Detta är redan fallet i ett flertal medlemsstater när det gäller röstlängder för valen till och i lokalval. 7 Se KOM (2001) 257 slutlig. Folkbokföringslagens förhållande till EG-rätten Det är mot denna bakgrund man skall förstå [bestämmelsen] där det föreskrivs att medlemsstaterna får ålägga unionsmedborgare och de familjemedlemmar som är medborgare i en medlemsstat att registrera sig hos behöriga myndigheter på bostadsorten. Registreringsbeviset skall fungera som ett sorts kvitto för unionsmed- borgaren och ett bevis för myndigheterna på att formaliteterna är avklarade. Det skall inte innehålla uppgifter om giltighetstid och endast ange registreringsdagen. Handlingen fungerar egentligen bara som ett bevis på att ett visst administrativt förfarande har genomförts.8 Bestämmelser om permanent uppehållsrätt finns i artiklarna 16–18 och 21. Unionsmedborgare som har uppehållit sig lagligt av i den mottagande medlemsstaten ska ha permanent uppehållsrätt. Denna rätt ska inte vara underkastad villkoren för uppehållsrätt eller för uppehålls- rätt än . Bestämmelsen ska också tilläm- pas på familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlems- stat, men som lagligt har uppehållit sig tillsammans med unions- medborgaren i den mottagande medlemsstaten av fem på varandra följande år. Stadigvarande uppehåll ska inte påverkas av tillfällig frånvaro som inte överstiger sammanlagt eller av längre frånvaro på grund av obligatorisk militärtjänst eller av en frånvaro på högst tolv på varandra följande månader av viktiga skäl, exem- pelvis graviditet och förlossning, allvarlig sjukdom, studier eller yrkesutbildning, eller utstationering på grund av arbete i en annan medlemsstat eller i tredje land. När permanent uppehållsrätt väl har förvärvats ska den endast kunna gå förlorad genom bortovaro från den mottagande medlems- staten i mer än två på varandra följande år. Genom undantag från dessa bestämmelser ska vissa personer ges permanent uppehållsrätt i den mottagande medlemsstaten, även om de inte har varit bosatta där av . Det gäller exempelvis för anställda eller egenföretagare som har uppnått den ålder som enligt den mottagande medlemsstatens lag krävs för rätt till ålderspension under vissa förutsättningar, för anställda eller egenföretagare som fortlöpande anställ- 8 Se KOM (2001) 257 slutlig. Folkbokföringslagens förhållande till EG-rätten ning och uppehåll i den mottagande medlemsstaten arbetar som anställda eller egenföretagare i en annan medlemsstat men behåller sin bostad i den mottagande medlemsstaten och återvänder dit i regel eller åtminstone en gång . Utan att det påverkar tillämpningen av ovan nämnda bestäm- melser ska unionsmedborgares familjemedlemmar som har bibe- hållen uppehållsrätt på grund av unionsmedborgarens dödsfall och liknande, se avsnitt 3.2.3, och som uppfyller ovan nämnda bestäm- melser förvärva permanent uppehållsrätt efter att lagligt ha uppe- hållit sig under fem på varandra följande år i den mottagande med- lemsstaten. Vid tillämpningen av rörlighetsdirektivet får stadigvarande uppehåll styrkas med varje bevismedel som godtas i den motta- gande medlemsstaten. Varje verkställt utvisningsbeslut mot den berörda personen som verkställts i vederbörlig ordning ska med- föra att det stadigvarande uppehållet anses avbrutet. Bestämmelser om administrativa formaliteter för personer som har permanent uppehållsrätt finns i artiklarna 19–20. Medlemssta- terna ska, efter att ha kontrollerat uppehållets varaktighet, efter ansökan utfärda ett intyg om permanent uppehållsrätt för unions- medborgare som uppfyller villkoren. Intyget om permanent uppe- hållsrätt ska utfärdas möjligt. Medlemsstaterna ska för familjemedlemmar som inte är med- borgare i en medlemsstat men som uppfyller villkoren för perma- nent uppehållsrätt utfärda ett permanent uppehållskort senast efter det att ansökan lämnades in. Det permanenta uppe- hållskortet ska förnyas automatiskt . Ansökan om permanent uppehållskort ska lämnas in innan det tidigare uppe- hållskortet löper ut. Om den berörde personen underlåter att ansöka om permanent uppehållskort får denne åläggas proportio- nerliga och icke-diskriminerande sanktioner. Avbrott i uppehållet som inte överstiger två på varandra följande år ska inte påverka uppehållskortets giltighet. 3.2.5Uppehållsrättens och handlingarnas betydelse Bestämmelser om innebörden av rätten att vistas i landet , uppehållsrätten än och den permanenta uppehållsrätten finns i artiklarna 23 och 24. Folkbokföringslagens förhållande till EG-rätten Unionsmedborgarnas familjemedlemmar som har uppehållsrätt eller permanent uppehållsrätt i en medlemsstat ska, oavsett med- borgarskap, ha rätt att ta anställning eller inleda verksamhet som egenföretagare. Om inte annat följer av sådana specifika bestämmelser som uttryckligen anges i fördraget och sekundärlagstiftningen ska alla unionsmedborgare som enligt rörlighetsdirektivet uppehåller sig i den mottagande medlemsstaten åtnjuta samma behandling som den medlemsstatens egna medborgare inom de områden som omfattas av fördraget. Även familjemedlemmar som har uppehållsrätt eller permanent uppehållsrätt ska åtnjuta denna rättighet. Genom undantag från denna bestämmelse ska den mottagande medlems- staten inte vara skyldig att bevilja socialt bistånd under uppehållets , eller i förekommande fall den som gäller för arbetssökande och inte heller innan permanent uppehålls- rätt beviljats vara skyldig att bevilja bistånd till uppehälle för stu- dier inklusive yrkesutbildning i form av studiebidrag eller studielån till andra personer än anställda och egenföretagare, personer som behåller sådan ställning och deras familjemedlemmar. Bestämmelser om betydelsen av de olika handlingar som ska utfärdas finns i artikel 25. Innehav av ett bevis om registrering, av ett intyg om permanent uppehållsrätt, av ett intyg om att ansökan om uppehållskort för familjemedlemmar har lämnats in, av ett uppehållskort eller av ett permanent uppehållskort, får under inga förhållanden göras till ett villkor för att utöva en rättighet eller för att administrativa formaliteter ska utföras, då innehav av rättigheter kan styrkas genom andra bevismedel. 3.2.6Övriga bestämmelser i rörlighetsdirektivet I rörlighetsdirektivet finns bestämmelser i artiklarna 27–29 och 33 med begränsningar i rätten till inresa och uppehåll av hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa. I artiklarna 30 och 31 finns bestämmelser om delgivning av beslut och om rättssäkerhetsgarantier. Av artikel 15 i rörlighets- direktivet följer att förfarandena i artiklarna 30 och 31 på motsva- rande sätt ska tillämpas på alla beslut som på andra grunder än all- män ordning, säkerhet eller hälsa begränsar unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rörlighet. Folkbokföringslagens förhållande till EG-rätten Medlemsstaterna får vidare vidta nödvändiga åtgärder för att neka, avbryta eller dra tillbaka en rättighet enligt direktivet i hän- delse av missbruk av rättigheter eller bedrägeri, till exempel sken- äktenskap. En sådan åtgärd ska vara proportionerlig och i enlighet med de rättssäkerhetsgarantier som föreskrivs i artiklarna 30 och 31. Medlemsstaterna ska fastställa bestämmelser om sanktioner för överträdelser av nationella bestämmelser som antas i enlighet med detta direktiv och vidta de åtgärder som krävs för att de ska tilläm- pas. Sanktionerna ska vara effektiva och proportionerliga. Bestäm- melserna i rörlighetsdirektivet ska inte påverka lagar eller andra författningar i medlemsstaterna som är mer förmånliga för de per- soner som omfattas av detta direktiv. är bundet av de statistikbestämmelser som beslutats av EU, och rådets förordning (EG) nr 862/20079. Statistik ska bland annat tas fram om antalet invandrare och utvandrare. Med invandring avses när en person stadigvarande bosätter sig på en medlemsstats territorium som är, eller förväntas vara, , och har varit stadigvarande bosatt i en annan medlemsstat eller tredjeland.