sou · GYB329 · 2010-05-04 00:00:00 — Vad gäller rivningslov fanns emellertid enligt Regeringsrätten varken i PBL eller dess förarbeten Klagorätt (37–40 §§) något uttalat skyddssyfte vad gäller grannar, varför närboende bostadsrättshavare saknade rätt att överklaga sådant beslut (RÅ 1993 ref. 14). I vissa undantagsfall har dock hyresgäst redan tidigare medgetts rätt att överklaga beslut, som primärt riktar sig mot fastighetsägare. Om en byggnadsnämnd förelägger en fastighetsägare att riva en byggnad (RÅ 1963 ref. 20), eller om en miljö- och hälsoskyddsnämnd förbjuder honom att använda en lägenhet som bostad (RÅ 1946 ref. 18; jfr RÅ 1964 ref. 50), upphör nämligen hyres- avtalet enligt vissa bestämmelser i 12 kap. jordabalken automatiskt att gälla. En viss uppmjukning av kriteriet skyddssyfte kan möjligen skönjas i ett rättsfall, där länsstyrelses beslut att förbjuda en restaurangägare att servera alkohol efter visst klockslag överklagades av ett antal inom området boende bostadsrättshavare, som inte ansåg att ingripandet var tillräckligt långtgående. Trots att före- skrifterna på området inte uttryckligen erkänt närboendes intresse i saken (t.ex. genom bestämmelser om yttranderätt) fann Regerings- rätten, att hänsynen till dessa utgjorde ett i lagstiftningen förutsatt prövningskriterium, och att klagandena, vilka bodde så nära störningskällan att de faktiskt kunde lida men av att deras önskemål inte tillgodosetts, därför hade rätt att överklaga beslutet (RÅ 1994 ref. 82). Hyresgästs klagorätt i de nyssnämnda fall där hyresavtalet förfallit enligt jordabalkens regler kan sägas motiveras av att vissa av beslutens verkningar mot parten i förvaltningsärendet (fastighetsägaren) enligt lag direkt leds över till dennes motpart i det civilrättsliga avtalsförhållandet (hyresgästen). Ett annat exempel på att klagorätt tillerkänts avtalspart är RÅ 1982 2:27, där säljaren av en skogsfastighet överklagat lantbruksnämnds beslut att vägra köparen förvärvstillstånd. Att beslutets verkningar drabbade också säljaren är uppenbart – köpet blev ogiltigt – och dessutom ansågs av reglerna i jordförvärvslagen följa, att även överlåtarens intressen skulle beaktas vid tillståndsprövningen. Ett mot fastighetsägare – ett bensinbolag – riktat föreläggande att avlägsna en olovligen uppförd ljusreklamskylt ansågs däremot i RÅ 1995 ref. 77 inte kunna överklagas av det reklambolag som ägde skylten och som genom avtal med bensinbolaget fått tillstånd att sätta upp den på fastigheten. Visserligen stod det klart att beslutet rent faktiskt drabbade inte bara adressaten, dvs. fastighetsägaren, utan också hans avtalspart, reklambolaget, men då något skyddssyfte inte kunde påvisas avvisades överklagandet. Även kan pekas på RÅ 1984 Klagorätt (37–40 §§) 2:68, där tunnelbanans ägare inte ansågs kunna överklaga miljö- och hälsovårdsnämndens i beslut att förbjuda ett fastighetsbolag att med hänsyn till bullret från banan använda lägenheter i en fastighet såsom bostad; att bolaget kunde komma att yrka ersättning av trafikanläggningens ägare grundade inte klagorätt för den sistnämnda. Inte heller har säljare av en fastighet medgetts klagorätt på den grunden att fastighetsbildningsmyndighets rättelse av arealuppgifter i fastighetsregistret indirekt, genom köpeavtalet, kunde inverka på hans rätt i en tvist om köpeskillingen (RÅ 1988 ref. 140). Då någon drabbas av ett betungande beslut, kan detta ofta få återverkningar för adressatens familj, släktingar eller andra närstående. Trots att det är uppenbart, att t.ex. ett beslut om avvisning av en utlänning får konsekvenser av både personlig och ekonomisk art för dennes hustru, kan hon emellertid inte räkna med att tillerkännas klagorätt, eftersom utlänningslagstiftningen inte erkänner henne som skyddsobjekt. Inte heller har närstående utan att omfattas av sådant skyddssyfte rätt att överklaga beslut som för adressaten framstår som positivt men som den närstående motsätter sig. En fader, som efter äktenskapsskillnad inte längre hade vårdnaden om sin dotter, har t.ex. inte ansetts klagoberättigad i fråga om ändring av barnets förnamn (RÅ 1985 2:74). Endast den som har den legala vårdnaden – i detta fall modern – får enligt namnlagen ta initiativ till ett sådant ärende, och något beaktande av annans, t.ex. faderns, intresse i saken krävs inte i lagen. Med tillämpning av samma princip har länsstyrelses beslut att bevilja en restaurang serverings- tillstånd inte kunnat överklagas av en kvinna, vars minderåriga dotter – innan tillståndet beviljades – serverats öl och vin på detta näringsställe (RÅ 1992 ref. 13 III). Någon särskild hänsyn till föräldrars eller andra kommunmedlemmars intressen garanterades inte vid prövning av sådana tillståndsärenden. Samma synsätt leder till att t.ex. en arbetsgivare, fastän han faktiskt kan lida avsevärt men av beslutet, inte kan överklaga återkallelse av en anställds körkort, eftersom körkortslagstiftningen inte erkänner hans intresse i sådant mål (RÅ 1956 K 477). Arbetstagares förhållanden påverkas på liknande sätt inte sällan av beslut, som primärt riktas till arbetsgivaren, men föreligger inte skyddssyfte är klagovägen stängd. Länsstyrelses beslut att inte agera i anledning av skorstensfejar- mästares anmälan om bristfälliga skyddsanordningar har t.ex. inte kunnat överklagas av den hos anmälaren anställda personalen, trots Klagorätt (37–40 §§) att beslutets faktiska betydelse för de anställda vitsordats av kammarrätten och Regeringsrätten (RÅ 1974 ref. 121). Det förhållandet, att ett beslut berör de allmänna intressen som arbetstagarnas fackliga organisationer har att tillvarata, är inte heller i sig tillräckligt för att ge organisationerna klagorätt. har t.ex. inte ansetts behörigt att föra talan mot arbetarskyddsstyrelsens beslut i mål om föreskrift för arbets- givare att bereda anställda arbetspauser (RÅ 1973 ref. 20). Inte heller har en avdelning av tillerkänts rätt att överklaga byggnadsnämnds beslut om bygglov, som innefattat arbetsmiljöprövning, eftersom den yttranderätt man tillförsäkrats i sådana ärenden endast var indirekt och utövades via yrkesinspektionen (RÅ 1976 ref. 166). har dock sådana organisationer i ökad utsträckning på bestämda områden getts klagorätt enligt uttryckliga lagregler (t.ex. i arbetsmiljölagen, livsmedelslagen och ). Inte bara fackföreningar utan också andra föreningar med anspråk på att företräda skilda intressen klagar ofta över beslut, som förmenas kränka dessa intressen, men – då skyddssyfte vanligen saknas – sällan med framgång. Då m.fl. överklagat beslut om registrering av bekämpningsmedel – vilka därigenom blev tillåtna för försäljning och användning – konstaterade sålunda Regeringsrätten, att föreningen visserligen enligt sina stadgar hade till uppgift att företräda naturvårdsintressen, som berördes av beslutet, men att detta inte var tillräckligt för att tillerkänna den klagorätt (RÅ 1968 ref. 34; numera medger 16 kap. 13 § under vissa förutsättningar ideella föreningar talerätt). har på motsvarande sätt frånkänts klagorätt, då man angripit beslut, varigenom intagna på fångvårdsanstalt jämlikt bestämmelser om dessas behandling vägrats ta emot försändelser från förbundet (RÅ 1974 ref. 54), och hembygdsförening har inte ansetts äga rätt att för tillvaratagande av sina stadgeenliga uppgifter överklaga bygglov avseende rivning (RÅ 1976 ref. 50). har inte ansetts kunna överklaga tillstånd till rivning av balkonger, då det inte var fråga om sådant ärende enligt bostadssaneringslagen där föreningen enligt tillämpliga regler hade medinflytande (RÅ 1987 ref. 33). Inte heller har nykterhetsorganisation att klaga mot beslut att bevilja serveringstillstånd (RÅ 1992 ref. 13 II). Om ett beslut å andra sidan primärt berör en förening eller annan sammanslutning (som alltså är part), tillerkänns de enskilda Klagorätt (37–40 §§) medlemmarna normalt inte rätt att överklaga beslutet. Medlem i bostadsrättsförening har t.ex. frånkänts klagorätt, då länsstyrelse godkänt ekonomisk plan för föreningen (RÅ 1979 2:12). Saken kan ställa sig annorlunda, om vid sidan av medlemskapet kan visas annan grund för klagorätt. Exempel på detta utgör RÅ 1976 ref. 180, där medlem av vägförening i sin egenskap av berörd fastighetsägare medgavs rätt att föra talan mot länsstyrelses beslut att vägra fast- ställelse av föreningens beslut om stadgeändring. (Jfr även RÅ 1986 ref. 5, där delägare i häradsallmänning förklarades berättigad att överklaga länsstyrelses beslut att upphäva allmänningsstämmans beslut.) Ett gynnande beslut, som på ansökan meddelas en företagare, kan ofta vara negativt för dennes konkurrenter. Då en person, som hyrde ut turiststugor och som tidigare fått tillstånd att sätta upp en hänvisningsskylt, klagat över beslut att även låta en konkurrent sätta upp en sådan skylt, avvisades emellertid överklagandet (RRK K73 2:22). Det hjälpte inte att klaganden hävdade, att han genom beslutet skulle förorsakas ett kännbart ekonomiskt avbräck genom att större delen av turist- strömmen först skulle komma att uppmärksamma den nya skylten. Den tillämpliga lagstiftningen innehöll nämligen inga bestämmelser om att hänsyn vid sådant ärendes avgörande skulle tas till konkurrents intressen. Inte heller har skorstensfejarmästare ansetts ha rätt att överklaga räddningsnämnds beslut att medge annan att utföra sotning och kontroll i fråga om viss anläggning, eftersom räddningstjänst- lagstiftningen saknade bestämmelser om att skorstensfejarmästares intressen ska beaktas vid meddelande av sådana beslut (RÅ 1994 ref. 24). Ett slags erkänt konkurrentintresse har däremot motiverat, att kommunisterna tillerkänts rätt att – trots att man inte var part i målet – överklaga beslut att registrera partibeteckningen Kommunistiska Parti för val till (RÅ 1973 ref. 32 I). Att förväxlingsrisken rent faktiskt kunde vara menlig för synes troligt, och därjämte innehåller vallagen regler, som bl.a. avser att skydda innehavare av tidigare registrerad parti- beteckning. Ur ett EU-rättsligt perspektiv framstår det som angeläget, att möjligheterna att hävda ett konkurrentintresse inte onödigtvis begränsas. Möjligen kan också en liberalisering skymtas i senare praxis. I RÅ 1994 ref. 30 fastslog Regeringsrätten att ett bolag m.fl., som av Styrelsen för lokalradiotillstånd förklarats behöriga att delta i auktion om sändningstillstånd, ägde rätt att överklaga styrelsens Klagorätt (37–40 §§) beslut att också förklara ett konkurrerande bolag behörigt, eftersom beslutet berörde [deras] intresse på ett sådant sätt att de har besvärsrätt. Noteras bör att domstolen här avstod från att veckla in sig i något närmare resonemang kring förekomsten av eventuellt skyddssyfte. (Jfr det meddelade och ovan redovisade avgörandet i rättsfallet RÅ 1994 ref. 82, som företer tecken på en motsvarande uppmjukning inom ett annat rättsområde.) På liknande sätt använde sig Regeringsrätten av en rakare skrivning, då man i RÅ 2006 ref. 9 – ett mål med EU-rättsanknytning – gav , som saluförde ett originalläkemedel, rätt att överklaga beslut att med tillämpning av s.k. förenklat förfarande meddela godkännande för försäljning av konkurrenten Ipex AB:s läkemedel, vilket ansetts i huvudsak motsvara originalläkemedlet. Utan att direkt anknyta till den gängse typen av resonemang utvecklade domstolen skälen för att hade ett beaktansvärt intresse av att få de rättsliga förutsättningarna för [beslutet] överprövade. 33.3.2Klagorätt för kommunala organ Om en kommun agerar i egenskap av fastighetsägare, arbetsgivare eller i övrigt som företrädare för rent privaträttsliga intressen, tillerkänns den av naturliga skäl klagorätt enligt samma regler som gäller för enskilda subjekt. Även då kommunen – inklusive dess olika nämnder – uppträder som representant för det allmänna och fullgör funktioner enligt den offentligrättsliga lagstiftningen, bedöms emellertid frågan enligt i princip samma kriterier. Har kommunen getts partsställning i ett ärende hos annan myndighet, har man alltså rätt att överklaga avgörandet i detta ärende. Som sökande i ärende enligt lagen om vård av unga har socialnämnd sålunda tillerkänts klagorätt, då länsrätten avslagit dess yrkande om omedelbar verkställighet och beslutet alltså i den delen gått nämnden emot (RÅ 1991 ref. 62), och smitt- skyddsläkare har på motsvarande sätt tillåtits överklaga länsrättens avslag på hans ansökan om tvångsisolering av en person enligt smittskyddslagen (RÅ 1993 ref. 5). Saknar kommunen partsställning har den, enligt samma principer som gäller för enskilda, klagorätt endast under förutsättning att den har ett av rättsordningen erkänt intresse i saken. Det kan röra sig om mera allmänna, till kommunen knutna intressen, angående Klagorätt (37–40 §§) t.ex. samfärdsel, ordning och trivsel, varvid kommunen normalt representeras av kommunstyrelsen. Vanligare är dock att det handlar om intressen, som kommunen uppdragit åt en särskild nämnd (t.ex. socialnämnd eller miljö- och hälsoskyddsnämnd) att bevaka enligt tillämplig specialreglering. Som exempel kan nämnas att socialnämnd ansetts kunna överklaga kammarrätts beslut att upphäva länsstyrelses beslut att enligt då gällande socialtjänstlag återkalla ett tillstånd att driva enskilt hem för vård eller boende (RÅ 1988 ref. 104); socialnämnden var inte part i ärendet, men flera stadganden i lagen och den anslutande förordningen erkände nämndens intresse i sådant ärende. I ett ärende om återkallelse av serveringstillstånd identifierade Regerings- rätten ett antal bestämmelser i lagen och förordningen om handel av drycker, som man ansåg visa att socialnämnden hade ett intresse i saken och därmed rätt att överklaga kammarrättens dom varigenom återkallelsebeslut ersattes med en varning (RÅ 1992 ref. 26). har med ett liknande resonemang ansett äga rätt att föra talan mot kammarrätts beslut att upphäva ett av jämlikt djurskyddslagen meddelat förbud mot att ha hand om och skaffa hund (RÅ 1989 ref. 63); nämndens intresse i saken var erkänt genom bestämmelse i lagen, där den ålades ett primäransvar för djurskyddet på lokal nivå. Kravet på att intresset ska vara erkänt av rättsordningen för att medföra klagorätt för kommunen förefaller, enligt vad som framkommer i några rättsfall, inte att ställas alltför högt. Länsstyrelses vägran att meddela ett föreläggande enligt naturvårdslagen ansågs sålunda i RÅ 1996 ref. 39 – trots ett inte alltför tydligt dokumenterat skyddssyfte – kunna överklagas av miljö- och hälsoskyddsnämnden. Värt att notera är att Regeringsrätten efter sin genomgång av den rättsliga regleringen konstaterade, att kommunerna endast hade begränsade besluts- och tillsynsbefogenheter på naturvårdsområdet, men ändå fann att klagorätt var motiverad, eftersom lagstiftningen fick anses ådagalägga att rättsordningen tillerkänner en kommun ett allmänt intresse såvitt gäller naturvården inom kommunen. Utan att argumentet uttryckligen åberopats kan till utgången ha bidragit att det var nämnden som tagit initiativet till ärendet hos . Utan att explicit ha velat överge principen tycks Regeringsrätten i RÅ 1996 ref. 67 än mera ha distanserat sig från tanken att rättsordningen tydligt ska ha signalerat klagoberättigads intresse i saken. Kommunen ansågs här ha rätt att överklaga länsstyrelses Klagorätt (37–40 §§) beslut att bevilja en persons ansökan om tillstånd till förvärv av fast egendom, trots att den tillämpliga regleringen på området inte markerade ett eventuellt kommunalt intresse på annat sätt än genom en skyldighet för att konsultera kommunen om denna bör höras, en skyldighet som enligt Regeringsrätten fick ses mot bakgrund av att fastighetsprisernas utveckling inom en kommun är en fråga av allmän betydelse för kommunen. Samtliga de exempel på klagorätt för kommun – genom dess styrelse eller annan nämnd – som här angetts gäller överklagande av statlig myndighets beslut. En ytterligare fråga gäller, om ett kommunalt organ i något sammanhang – där det inte uppträder i skepnad av privaträttsligt subjekt och på den grunden kan ha klagorätt (se ovan) – som företrädare för specifikt allmänt intresse bör kunna överklaga ett annat kommunalt organs beslut. Frågan besvarades jakande i RÅ 1956 ref. 18, som visserligen har på nacken men vars relevans inte tycks ha bestritts (det åberopas t.ex. av –s. 296). Regeringsrätten ansåg där att kommunalnämnden, dvs. kommunens styrelse, kunde överklaga den kommunala beslut att bevilja en person bygglov, eftersom byggnaden delvis var belägen på mark, som enligt stadsplanen skulle ingå i gata, och beslutet förty måste anses röra kommunens rätt. i yttrande till Regeringsrätten förgäves framförda motargument illustrerar frågeställningen på ett tydligt sätt. Det var enligt uppenbart, att ett kommunalt organ icke ägde anföra besvär över beslut, som meddelats av annat organ tillhörande samma kommun, ens om därigenom ett speciellt kommunalt intresse skulle tillgodoses. Besvärsrätt för kommun- organ i angivna läge skulle realiter innebära, att kommunen finge överklaga sina egna beslut. Vi återkommer till frågan i våra över- väganden. Den särskilda frågan, huruvida ett kommunalt organ, vars beslut efter överklagande av någon enskild upphävts eller ändrats av högre organ, kan fullfölja talan mot detta avgörande, behandlas nedan under 33.3.4. 33.3.3Klagorätt för statliga myndigheter Till skillnad från vad som gäller beträffande klagorätt för enskilda subjekt och kommuner har statliga myndigheter traditionellt inte utan särskilt författningsstöd ansetts kunna överklaga beslut av Klagorätt (37–40 §§) annan statlig myndighet, såvida man inte företräder ett rent privaträttsligt intresse. Då statliga organ vanligen har att tillvarata ett och samma allmänna intresse, har det inte ansetts motiverat att tillåta, att de överklagar varandras beslut. Det förhållandet, att en myndighet enligt särskilt stadgande har att avge yttrande till beslutsmyndigheten – och därmed kan anses ha ett av rättsordningen erkänt intresse i saken – konstituerar t.ex. inte klagorätt. Ett belysande exempel på det sagda är RÅ 2003 ref. 86, där – trots att det framställt invändning mot enskilds ansökan om byte av efternamn och trots att förordningen med instruktion för myndigheten uttryckligen ålade institutet att yttra sig i frågor om personnamn – inte ansågs behörigt att överklaga Patent- och registreringsverkets beslut i ärendet (se även t.ex. RÅ 1972 ref. 63 och RÅ 1974 ref. 98). Ett exempel på att statlig myndighet förgäves överklagat beslut av en nämnd inom ett specialreglerat område är RÅ 1972 ref. 60, där frånkändes rätt att överklaga byggnadsnämnds beslut att bevilja lov för uppförande av byggnad vid riksväg. I närmast följande avsnitt behandlas vad som gäller om statlig (och ) myndighets möjlighet att överklaga en högre instans avgörande, varigenom myndighetens beslut korrigeras. 33.3.4Myndighets fullföljdsrätt då dess beslut upphävts eller ändrats Svaret på frågan, om den myndighet vars beslut upphävts eller ändrats efter överklagande av någon annan kan fullfölja talan mot detta utslag, varierar beroende på om myndigheten hör hemma inom den statliga eller den kommunala sfären. Genom införandet av ett tvåpartsförhållande i mål om överklagande hos de allmänna förvaltningsdomstolarna (7 a § FPL) har grunden för tidigare praxis också i viss mån rubbats. Sedan gammalt har i praxis upprätthållits grundsatsen att statliga myndigheter saknar sådan fullföljdsrätt med hänsyn till att dessa myndigheter, som påpekats, anses företräda samma allmänna intresse. Länsstyrelse, vars beslut enligt lagen om tryggande av pensionsutfästelse m.m. (RÅ 1979 2:14) respektive lagen om tillsyn över stiftelser (RÅ 1989 ref. 47) ändrats av kammarrätt, har t.ex. inte ansetts behörig att föra talan mot kammarrättens dom. Klagorätt (37–40 §§) Kommunala nämnder har däremot som företrädare för det specifika kommunala intresset tillerkänts fullföljdsrätt, om man meddelat ett för enskild betungande beslut men detta beslut efter den enskildes överklagande blivit upphävt. har t.ex. kunnat överklaga kammarrätts beslut att undanröja dess av fastställda avslag i bygglovsärende (RÅ 1976 ref. 139). Upphävs ett kommunalt beslut, som varit gynnande för den enskilde, har däremot beslutsmyndigheten ansetts sakna fullföljdsrätt, eftersom den som gynnats av det första beslutet ju då kan utnyttja sin egen klagorätt (se t.ex. RÅ 1981 2:43). Undantag gäller dock, om den högre instansen i motsats till beslutsmyndigheten funnit visst företag tillståndspliktigt (se t.ex. RÅ 1992 ref. 54). Dessa traditionella principer angående beslutsmyndighets fullföljdsrätt gäller alltjämt, om överklagandet prövas av en högre förvaltningsmyndighet. Som tidigare understrukits, ska emellertid överklaganden vanligen prövas av allmän förvaltningsdomstol, i första hand av förvaltningsrätt, och då blir det 1995 fråga om en form av tvåpartsprocess. Om en enskild överklagar en förvaltningsmyndighets beslut, ska enligt 7 a § FPL den myndighet som först beslutade i saken vara den enskildes motpart, sedan handlingarna i ärendet överlämnats till domstolen. (Regeln gäller dock inte i fråga om beslut, som överklagas direkt hos kammarrätt.) Då beslutsmyndigheten intar ställning av part i målet hos förvaltningsrätten, följer av de principer som ovan redovisats att den också har rätt att överklaga förvaltningsrättens beslut. Det bör understrykas, att den fullföljdsrätt som följer av 7 a § FPL endast avser den myndighet som först beslutat i saken, däremot inte myndighet som beslutat som första klagoinstans. Att så är fallet illustreras av RÅ 2004 ref. 22, där en person hade överklagat beslut angående förvärvstillstånd enligt jordförvärvs- lagen men fått avslag av först och sedan länsrätten, innan han vann framgång i kammarrätten. Då överklagade kammarrättens dom konstaterade emellertid Regerings- rätten, att var den myndighet som enligt 7 a § FPL rätteligen skulle ha varit klagandens motpart i länsrätt och kammarrätt, och att verket saknade partsställning i lägre instanser. Då inte heller kunde stödja sitt anspråk på klagorätt på någon uttrycklig föreskrift i jordförvärvslagen eller i annan författning, fann Regeringsrätten – helt i linje med den Klagorätt (37–40 §§) praxis rörande statliga myndigheters klagorätt som ovan beskrivits – att talan skulle avvisas. 33.3.5Kravet att beslutet ska ha gått klaganden emot För klagorätt krävs enligt 22 § FL inte bara att beslutet ska angå klaganden, utan det ska också ha gått honom emot. I praxis spelar sistnämnda kriterium en mycket undanskymd roll. berörs det inte alls utan konsumeras av den grundläggande förutsättningen, att beslutet medför sådana konsekvenser för klaganden att han eller hon har en rätt att få en överprövning till stånd. Att dessa verkningar förutsätts vara negativa för klaganden ligger i överklagandeinstitutets själva konstruktion som ett medel för att skydda de berörda från besluts obehagliga följder. Någon anledning att här redovisa rättsfall, där Regeringsrätten särskilt påpekat – eller tvärtom underlåtit att nämna – att det överklagade beslutet gått klaganden emot, finns knappast. Ofta beror det på rena tillfälligheter, huruvida man valt ett skrivsätt, som anknyter till vad som i lagen framstår som, men i realiteten knappast är, ett självständigt kriterium. rör det sig också om samman- blandningar av olika frågeställningar. Hänvisningar i vissa rättsfall till att ett angrepp på motiveringen till ett beslut, men inte på själva slutet, inte kan prövas, därför att grunderna för beslutet inte gått klagande emot (se s. 346), rör t.ex. egentligen inte klagorättsfrågan. I stället är det fråga om en brist i den grundläggande förutsättningen, att besvärsobjektet måste utgöras av ett beslut, dvs. själva slutet, och att överklagandet måste innefatta en begäran om att detta ska upphävas eller ändras (jfr RÅ 2006 ref. 21).