sou · GYB368 · 2010-10-25 00:00:00 — Enligt paragrafen får den som framställer massmedier utse utgivare för verksamheten eller för ett eller flera medier. Bestämmelser om anmälan av utgivare i vissa fall anges i lag, Här avses lagen (201x:xxx) om tillämpning av yttrandefrihetsgrundlagen. Att utgivare registreras är en förutsättning för att uppgifter ska få lämnas för publicering i massmediet i skydd av meddelarfriheten (1 kap. 7 §). Utgivarens uppgift i det yttrandefrihetsrättsliga systemet är att svara för innehållet i en grundlagsskyddad framställning. Principen om ensamansvar innebär att endast en person är straffrättsligt ansvarig för innehållet, utgivaren. Regleringen i TF och YGL inne- bär att det ska finnas utgivare för periodiska skrifter, tekniska upptagningar och radioprogram (inklusive databasöverföringar). Här ställs inte något krav på att en utgivare ska utses, utan ord- ningen görs frivillig. Utgivare utses av den som framställer massmediet i fråga, i praktiken av bokförlaget, tidningsföretaget, den som driver en tv- kanal, bloggaren eller filmproducenten. Det har inte bedömts nödvändigt att precisera ansvaret i lagen tydligare än så. Utgivare kan utses för hela verksamheten eller för ett eller flera massmedier. I 2 § tredje stycket och i lagen om tillämpning av yttrandefrihetsgrundlagen anges vad som gäller beträffande anmälan och registrering av utgivare och hur ansvaret därvid ska preciseras. När det gäller mer omfattande verksamhet är det av praktiska och ansvarsmässiga skäl oftast lämpligt med ett decentraliserat ansvar. Det kan gälla t.ex. en tv-station med två eller flera kanaler och såväl övergripande som separata webbplatser och under dessa enskilda webbsidor för respektive program. Det kan också gälla t.ex. ett mediehus som ger ut en papperstidning med bilagor, bedriver en omfattande webbverksamhet samt sänder radio och tv och tillhandahåller olika tjänster via mobiltelefon. För att utgivaruppdraget inte ska bli orimligt omfattande och orealistiskt att klara är det i dessa fall ofta nödvändigt med delegering. Hur denna närmare bestämt ska anordnas bestämmer massmedie- företaget själv. I vissa fall torde det inte kunna undgås att en persons utgivar- ansvar överlappar någon annans, exempelvis om en person har fått ansvaret för en programserie och en annan person för ett enskilt inslag i serien. I sådana fall ska ansvar utkrävas enligt ett slags specialitetsprincip och sålunda läggas på den som har det mest specifika ansvaret för mediet i fråga och yttranden däri. Närmare bestämmelser om ansvarsutkrävande vid delat utgivarskap återfinns i 8 kap 3 §. 4 kap. 2 § Behörighetsvillkor (5 kap. 1 § TF, 4 kap. 2 § YGL) 2 § Utgivaren ska ha sin hemvist i . Den som är underårig eller i konkurs eller som har förvaltare enligt särskilda bestämmelser i lag får inte vara utgivare. Uppgifter om vilka som har utsetts till utgivare ska registreras i verksamheten. Registret ska vara tillgängligt för envar. Närmare be- stämmelser därom finns i lag. I första och andra styckena anges behörighetsvillkoren för utgivare. Motsvarande bestämmelser återfinns i 5 kap. 1 § TF och 4 kap. 2 § YGL. Det nuvarande kravet att utgivaren ska vara svensk med- borgare har tagits bort. Det har ansetts tillräckligt att denne har hemvist i . Av bestämmelsen i 14 kap. x § följer att det i lag kan införas bestämmelser om att endast svenska medborgare får vara utgivare. Det innebär en principiell skillnad mot den nuvaran- de ordningen, som innebär att det i lag får föreskrivas att även andra än svenska medborgare får vara utgivare (se kommentaren till 1 kap. 1 § i Ansvarsmodellen, avsnitt 7.2). Andra stycket innehåller bestämmelser som motsvarar de nuvarande. Utgivaren får inte vara underårig eller i konkurs, eller ha förvaltare enligt . Samma krav ställs enligt 4 § på utgivarens ställföreträdare. Avsikten med bestämmelserna är att utgivaren ska vara en person som har förmåga att axla det ansvar som följer med uppgiften. Kontrollen av att utgivaren uppfyller kraven åligger den som har att utse utgivare. Av tredje stycket framgår att allmänheten ska ha möjlighet att få veta vem som är utgivare. Finns det flera utgivare i verksamheten ska uppgifter om alla utgivare och vad de ansvarar för hållas tillgängliga i ett register i verksamheten. Det innebär dock inte att det uppställs ett formkrav för utseende av utgivare. Även ett muntligt utpekande gäller alltså i och för sig. Men om detta inte motsvaras av en anteckning i registret bryter man mot en ord- ningsbestämmelse med möjligt straffansvar enligt den särskilda lagen med tillämpningsföreskrifter. I tredje stycket anges också att närmare bestämmelser om registrets innehåll finns i lag. Sådana bestämmelser förekommer i 2 kap. (periodiska skrifter) och 3 kap. (sändningsverksamhet) i den s.k. tillämpningslagen för TF och YGL (lag 1991:1559). 4 kap. 3 § Utgivares befogenhet (5 kap. 3 § TF, 4 kap. 3 § YGL) 3 § Utgivaren ska ha befogenhet att utöva tillsyn över massmediets innehåll och inget får offentliggöras i massmediet mot hans eller hennes vilja. Varje inskränkning i denna befogenhet ska vara utan verkan. Se kommentaren till 4 kap. 6 § i Ansvarsmodellen, avsnitt 7.2. 4 kap. 4 § Om ställföreträdare (5 kap. 9 § TF, 4 kap. 5 § YGL) 4 § En utgivare av ett massmedium får utse en ställföreträdare. Vad som sägs om utgivare i 3 § gäller också för en ställföreträdare när denne tjänstgör som utgivare. Utgivaren får överlämna sina befogenheter enligt 3 § till ställföre- trädaren. Om utgivarens uppdrag upphör faller också ställföreträdarens uppdrag. Paragrafen motsvarar i huvudsak vad som gäller enligt TF och YGL. Enligt första stycket får utgivaren utse en ställföreträdare för sig. Ställföreträdaren är sålunda utgivarens egen ersättare och utses av denne, inte av den eller dem som utser utgivare. När ställföreträdaren tjänstgör som utgivare har han eller hon de befogenheter som anges i 3 § och får sålunda bestämma över allt offentliggörande i det eller de massmedier som utgivarskapet omfattar. Av andra stycket framgår det närmast självklara att utgivaren får överlämna sitt ansvar till ställföreträdaren och därmed de befogen- heter som gäller enligt 3 §. Utan att det sägs kan utgivaren när som helst ta tillbaka sitt ansvar och sina befogenheter. Enligt tredje stycket bortfaller ställföreträdarens uppdrag om utgivarens upphör. Det är alltså inte så att utgivaren i det läget kan utse ställföreträdaren att efterträda sig. Ställföreträdarens ansvar bygger helt på utgivarens förtroende och på att denne har över- lämnat ett ansvar som han eller hon förfogar över. 4 kap. 5 § Straff vid överträdelse (5 kap. 14 §, 4 kap. 6 § YGL) 5 § I lag får föreskrivas om straff för den som bryter mot en föreskrift i lag som har meddelats med stöd av 1 eller 2 §. Bestämmelsen avser föreskrifter meddelade med stöd av 1 § och 2 § tredje stycket. De angivna bestämmelserna avser registrering av utgivare hos myndigheten resp. register över utgivare hos mass- medieföretaget. Genom bestämmelsen införs en möjlighet att straffsanktionera de skyldigheter som läggs på den som ansvarar för verksamheten enligt dessa bestämmelser. 8 kap. Om ansvar För detta kapitel gäller i än högre grad än beträffande 4 kap. att lagtexten är en skiss enbart och att kommittén inte har tagit ställning till det materiella innehållet. Bestämmelserna bör mest ses som en redovisning av vilka slags regler som kapitlet om ansvar ska innehålla. Det sagda gäller inte minst ansvarskedjan i 2 §. 8 kap. 1 § Ansvar för yttranden i massmedier (1 kap. 5 och 7 §§ och 8 kap. 1– 9 §§ TF, 6 kap. 1 § YGL) 1 § Om en utgivare har utsetts i den ordning som föreskrivs i lag eller en ansvarig har angetts i eller på det medium där yttrandet före- kommer, är denne ansvarig för yttrandet. Har en ställföreträdare inträtt som utgivare har han eller hon ansvaret. Ansvaret gäller inte för yttranden som den ansvarige saknar möjlig- het att kontrollera. För sådana yttranden svarar upphovsmannen. Paragrafen innehåller i första stycket den grundläggande bestäm- melsen om ensamansvar för yttrandefrihetsbrott i fråga om mass- medier för vilka har utsetts en utgivare eller antecknats en ansvarig. Utgångspunkten är att det är utgivaren resp. den ansvarige som ska åtalas och dömas för ett eventuellt brott om inte ansvaret har gått över på någon av de personer som anges i ansvarskedjan i 2 §. Av 6 § följer att utgivaren resp. den ansvarige antas ha haft full kännedom om innehållet i massmediet och godkänt publiceringen. Har en ställföreträdare trätt i utgivarens ställe ligger ansvaret enligt andra stycket på ställföreträdaren. Enligt tredje stycket gäller ansvaret inte för yttranden som den ansvarige saknar möjlighet att kontrollera. Vad som främst avses här är yttranden i kommentarer till artiklar på webbsidor o.d. Sådana kommentarer svarar den annars ansvarige inte för om varken han eller någon i organisationen har möjlighet att styra över vad som yttras (s.k. omodererade kommentarer). I stället får den som är upphovsman till yttrandet ansvara. Bestämmelsen i tredje stycket avser inte den situationen att omöjligheten att kontrollera beror på hur den ansvarige har organiserat arbetet internt eller på att någon i organisationen har överträtt sin behörighet. I sådana fall får den ansvarige svara enligt vanliga regler. 8 kap. 2 § Ansvarskedja (8 kap. 2 § TF. 6 kap. 2 § YGL) 2 § Har ingen utsetts eller angetts enligt 1 §, eller utsetts eller angetts för skens skull, eller går det inte att fastställa var han eller hon befinner sig, svarar andra enligt nedanstående ansvarskedja, varvid den som är lägre i kedjan svarar om den närmast högre inte kan lagföras. 1. den bland identifierade personer som får anses främst ansvarig för framställningen av det massmedium där yttrandet förekommer [2. den som är upphovsman till yttrandet] 3. den som i medvetenhet om yttrandet sprider det. En spridare som har försäkrat sig om att någon har utsetts eller angetts enligt 1 §, eller att det finns någon annan i ansvarskedjan som tar ansvar för yttrandet, ansvarar inte. Bestämmelsen i första stycket reglerar hur ansvar ska utkrävas när det inte finns någon utpekad ansvarig eller den utpekade inte kan lagföras. Av paragrafen framgår att ansvar ska sökas och utkrävas så högt upp i den angivna kedjan som möjligt. Eftersom ansvarskedjan ska kunna tillämpas på alla massmedier och därtill innebära realistiska möjligheter att lagföra den som bör hållas ansvarig, har vissa förändringar gjorts jämfört med de ansvarskedjor som gäller enligt TF och YGL. Det sammanhänger bl.a. med att begrepp som ägare, förläggare och framställare – vilka har ett ansvar enligt TF och YGL – i många fall är svåra att tillämpa i dagens medielandskap. I de fall som bestämmelsen reglerar svarar i första hand den som får anses främst ansvarig för framställningen av massmediet. Det kan vara ägaren till en tidning, ett bokförlag eller en tv-kanal, och om ägaren är en fysisk person får han eller hon anses ansvarig i första hand. Men om ägaren är exempelvis ett bolag eller en organisation, måste ansvaret sökas bland dem som är reellt ansvariga för verksamheten. Det får ske på samma sätt som ansvariga söks för exempelvis miljöbrott och arbetstidsbrott som begås i ett företag. Den ansvarige ska sökas bland identifierade personer i den verksamhet för vilken utgivare har utsetts. Denna lokution har använts för att det ska bli möjligt att finna någon ansvarig i exempelvis fall där de som är verksamma hävdar att det finns t.ex. en ägare eller direktör som de vägrar namnge. Om flera personer har identifierats i verksamheten men det är oklart vem som är främst ansvarig, bör ansvaret åläggas den som efter en samlad bedömning av kända omständigheter framstår som i första hand ansvarig för verksamheten. Avsikten är således inte att man ska gå vidare nedåt i ansvarskedjan för att det är svårt att peka ut den ansvarige på den nu aktuella nivån. Kan någon ansvarig för verksamheten inte identifieras övergår ansvaret på den som har framträtt som upphovsman till yttrandet. Det kan vara den som har skrivit en artikel i en tidning, den som har fällt ett yttrande i ett tv-program eller den som har författat ett flygblad. Den som har uppträtt som meddelare avses inte omfattas av uttrycket upphovsman.4 I sista hand läggs ansvaret på den som i medvetenhet om yttrandet sprider det. Ansvarsbestämmelsen är så formulerad att den träffar t.ex. den som delar ut flygblad eller sätter upp klistermärken med ett för personen känt innehåll, men däremot normalt inte den som tillhandahåller en webbsida för en blogg eller den som tillhanda- håller en tv-kanal i sitt nät. En särskild bestämmelse avses finnas på annat håll i lagen som klargör att osjälvständiga distributörer inte ska betraktas som spridare enligt lagen och sålunda inte kunna drabbas av ansvar även om de råkar känna till yttrandenas innehåll (jfr 6 kap. 4 § andra stycket TF). I andra stycket görs ett undantag beträffande spridares ansvar i vissa fall. En spridare som har försäkrat sig om att det finns en utgivare eller en ansvarig enligt s.k. ansvarsuppgifter, eller någon annan i ansvarskedjan som tar ansvar för yttrandet, har inte själv något rättsligt ansvar för det spridda yttrandet. [En alternativ ansvarskedja med begrepp hämtade från TF och YGL skulle kunna se ut enligt följande: 2 § Har ingen utsetts eller angetts enligt 1 §, eller utsetts eller angetts för skens skull, eller går det inte att fastställa var han eller hon befinner sig, svarar andra enligt nedanstående ansvarskedja, varvid den som är lägre i kedjan svarar om den närmast högre inte kan lagföras. 4 Denna punkt har satts inom klammer i lagtexten för att särskilt markera – eftersom den innebär en viktig principiell förändring – att kommittén inte har tagit ställning till den. 8 kap. 3 § Bestridande av ansvar (8 kap. 11 § TF) 3 § Om åtal väcks för ett yttrandefrihetsbrott och den tilltalade anser att han eller hon inte ska vara ansvarig, ska han eller hon åberopa detta före huvudförhandlingen. Om han eller hon inte gör det, ska han eller hon betraktas som ansvarig. Bestämmelsen innebär ingen förändring jämfört med TF och YGL. 8 kap. 4 § Ansvarets omfattning (8 kap. 11 § TF) 4 § Den som enligt detta kapitel ansvarar för ett massmedium ska anses ha haft full kännedom om innehållet och det ska anses ha införts i framställningen med hans eller hennes vetskap och vilja. Han eller hon ska också anses ha medgett dess offentliggörande. Bestämmelsen innebär ingen förändring jämfört med TF och YGL. Den brukar ibland kallas för uppsåtspresumtionen. Paragrafen innebär att den ansvarige inte kan freda sig med att han eller hon inte har tagit del av innehållet i ett massmedium. Här antas i stället att den ansvarige har gjort detta och att han eller hon har godtagit att massmediet offentliggörs. En konsekvens av bestämmelsen är att den ansvarige inte kan undgå ansvar genom att låta bli att ta del av innehållet. Bestämmelsen anses sakna verkan om innehållet i t.ex. en skrift eller teknisk upptagning har kommit ut på ett obehörigt sätt,. Det kan gälla om exemplar har stulits eller på annat sätt läckt ut innan de har lämnats ut för spridning på det sätt som var avsett (se bestämmelserna om spridning i nuvarande 1 kap. 6 § TF och 1 kap. 10 § YGL). 9 kap. Om tillsyn och åtal 9 kap. 1 § Justitiekanslerns tillsyn (9 kap. 1 § TF) 1 § Justitiekanslern ska vaka över att de gränser för den särskilda yttrandefriheten som anges i denna grundlag inte överskrids. Paragrafen motsvarar 9 kap. 1 § TF, jfr 7 kap. 1 § YGL genom vilken bestämmelserna i 9 kap. 1–4 §§ TF görs tillämpliga på YGL:s område. Det är sålunda Justitiekanslern som ska se till att gränserna för den särskilda yttrandefriheten enligt grundlagen inte överskrids. Det innebär inte någon absolut åtalsplikt. Det har ansetts kunna överlämnas åt Justitiekanslerns omdöme att avgöra när ingripanden bör ske. Justitiekanslerns ansvar omfattar alltså i princip inte den all- männa yttrandefriheten. Det är ingen ändring jämfört med . Av 6 § andra stycket framgår att Justitiekanslern i den nya yttrandefrihetsgrundlagen dock har fått en viss behörighet även på den allmänna yttrandefrihetens område. 9 kap. 2 § Allmän åklagare i mål om yttrandefrihetsbrott (9 kap. 2 § första stycket TF) 2 § Justitiekanslern är ensam åklagare i mål om yttrandefrihetsbrott. Ingen annan än Justitiekanslern får inleda förundersökning rörande yttrandefrihetsbrott. Bestämmelsen motsvarar 9 kap. 2 § första stycket första meningen TF. Även fortsättningsvis ska Justitiekanslern sålunda vara ensam åklagare i mål om yttrandefrihetsbrott. Härmed avses – på samma sätt som gäller enligt TF och YGL – brott mot bestämmelserna om den särskilda yttrandefriheten. Justitiekanslerns exklusiva behörig- het innebär, som framgår, att ingen annan får inleda förunder- sökning om yttrandefrihetsbrott. På den allmänna yttrandefrihetens område har fortfarande de vanliga åklagarna åtalsbehörighet. Enligt nya bestämmelser har dock Justitiekanslerns behörighet utvidgats för att det ska undvikas att talan avvisas på den grunden att behörighetsfrågan har missbedömts i en ofta svår prövningssituation (se 6 § andra stycket nedan). 9 kap. 3 § Tvångsmedel (9 kap. 2 § första stycket TF) 3 § Endast Justitiekanslern och rätten får besluta om tvångsmedel med anledning av misstanke om yttrandefrihetsbrott, om inte något annat anges i denna grundlag. Bestämmelsen motsvarar i sak 9 kap. 2 § första stycket andra meningen TF. Ingen annan än Justitiekanslern och rätten får – om inte annat sägs i grundlagen – besluta om tvångsmedel med anled- ning av misstankar om yttrandefrihetsbrott. 9 kap. 4 § Regeringens anmälan och medgivande till åtal (9 kap. 2 § andra stycket TF) 4 § Regeringen får hos Justitiekanslern anmäla massmedier till åtal för yttrandefrihetsbrott. I lag får föreskrivas att allmänt åtal för yttrandefrihetsbrott får väckas endast efter regeringens medgivande. Paragrafen motsvarar 9 kap. 2 § andra stycket TF. Begreppet massmedier har lyfts in i bestämmelsen. 9 kap. 5 § Åklagare i vissa yttrandefrihetsmål (9 kap. 2 § tredje stycket TF) 5 § Justitiekanslern är ensam åklagare även i andra yttrandefrihetsmål än mål om yttrandefrihetsbrott samt i mål som i övrigt avser brott mot bestämmelser i denna grundlag. I lag kan anges att ombudsman har befogenhet att vara åklagare i mål som avses i första stycket. Paragrafen motsvarar 9 kap. 2 § tredje stycket TF. De mål som omfattas av Justitiekanslerns behörighet enligt första stycket är sådana som i olika avseenden rör den särskilda yttrandefriheten. 9 kap. 6 § Justitiekanslerns rätt att överlåta behörighet m.m. (9 kap. 2 § och 7 kap. 1 § TF) 6 § Justitiekanslern har rätt att i särskilda fall överlåta sin behörighet som åklagare helt eller delvis till eller till någon särskilt angiven åklagare. Justitiekanslern får vidare uppdra åt Åklagar- myndigheten eller någon särskilt angiven åklagare att utföra hela eller delar av åklagaruppdraget för Justitiekanslerns räkning. När det är osäkert vem som är rätt åklagare ska Justitiekanslern anses behörig till dess att något annat klarläggs. De åtgärder som har vid- tagits ska därvid anses behörigen gjorda. Första meningen i första stycket motsvarar närmast bestämmelsen i 7 kap. 1 § första stycket YGL. Enligt bestämmelsen i YGL får Justitiekanslern i enskilda fall delegera sina åklagaruppgifter till allmän åklagare i fråga om vissa yttrandefrihetsmål som rör ansvar eller konfiskering i tekniska upptagningar. Den möjligheten finns när det gäller olaga våldsskildring, hets mot folkgrupp, brott mot medborgerlig frihet, olaga hot, hot mot tjänsteman eller övergrepp i rättssak. I fråga om hets mot folkgrupp och brott mot medborgerlig frihet kan Justitiekanslern dock inte delegera själva rätten att väcka åtal. I TF finns det inte någon rätt för Justitiekanslern att delegera åklagaruppgiften. Genom den aktuella bestämmelsen införs en möjlighet för Justitiekanslern att i särskilda fall delegera sina åklagaruppgifter enligt yttrandefrihetsgrundlagen. Delegation kan ske vid alla typer av yttrandefrihetsmål, således inte enbart de fall som rör yttrande- frihetsbrott. Någon begränsning i fråga om vilka yttrandefrihets- brott som kan omfattas av delegationen gäller inte heller. Alla typer av yttrandefrihetsbrott enligt den särskilda brottskatalogen kan således efter delegation komma att handläggas av allmän åklagare. Justitiekanslern kan delegera uppgiften till som sådan eller till en enskild åklagare. Möjligheten till delegation gäller i särskilda fall. Tanken är inte att Justitiekanslerns åklagaruppgifter regelmässigt ska kunna överlåtas. Det ska vara fråga om speciella situationer. Det kan t.ex. röra sig om fall där även annan brottslighet än yttrandefrihetsbrott har förekommit i en viss verksamhet. Då kan det i vissa situationer vara ändamålsenligt att samtliga brottsmisstankar hanteras av samma åklagare och att åtal väcks i ett sammanhang (se 7 kap. 7 § tillämpningslagen om möjligheterna till gemensam handläggning av sådana mål och prop. 1997/98:43 s. 127 f.). Det kan också röra sig om enkla fall där Justitiekanslerns särskilda erfarenhet och kun- skaper inte är nödvändiga. Med hänsyn till att yttrandefrihetsmål är ovanliga torde man kunna räkna med att det inte blir särskilt ofta som delegation sker. Den andra meningen i första stycket rör Justitiekanslerns möjlighet att – utan att lämna över ansvaret för utredningen – anlita en allmän åklagare att utföra hela eller delar av åklagaruppdraget. Så sker i många av de fall där Justitiekanslern inleder förundersökning om tryck- eller yttrandefrihetsbrott. Det sker med stöd av 14 § andra stycket i förordningen (1975:1345) med instruktion för Justitiekanslern. Genom bestämmelsen i yttrande- frihetsgrundlagen får denna ordning ett uttryckligt grundlagsstöd. Andra stycket rör den sannolikt inte helt ovanliga situationen att det är osäkert om en förundersökning eller ett brottmål ska behandlas enligt bestämmelserna om den särskilda eller den allmänna yttrandefriheten. I det första fallet är Justitiekanslern rätt åklagare medan vanlig åklagare är ansvarig i det andra fallet. Bestämmelsen tydliggör att det är Justitiekanslern som ansvarar för ärendet till dess det är klarlagt vilken processordning som ska tillämpas. De åtgärder som vidtas under den tiden (t.ex. beslag) ska anses ha haft lagligt stöd. Justitiekanslern kan under handlägg- ningen komma fram till att frågan inte avser den särskilda yttrande- friheten. Ärendet överlämnas då till vanlig åklagare. Resultatet blir detsamma om en domstol – sedan åtal har väckts rörande yttrande- frihetsbrott – kommer fram till att saken ska behandlas som ett vanligt brottmål (jfr NJA 2002 s. 583). 9 kap. 7 § Åtalspreskription (9 kap. 3 § TF, 7 kap. 1 § andra stycket YGL ) 7 § Allmänt åtal för yttrandefrihetsbrott ska väckas från det att massmediet gjordes tillgängligt för allmänheten. Utan hinder kan, sedan allmänt åtal inom nämnda tid blivit väckt, nytt åtal väckas mot annan, som är ansvarig för brottet. Bestämmelserna om åtalspreskription har, som tidigare framgått, ännu inte övervägts ordentligt av kommittén. Första stycket utgör därför bara ett utkast. Andra stycket motsvarar vad som gäller och torde stå fast. 9 kap. 8 § Påföljdspreskription (9 kap. 3 §) 8 § Vad som sägs i lag om tid inom vilken brott ska beivras för att påföljd ska kunna utdömas gäller även för yttrandefrihetsbrott. Paragrafen motsvarar 9 kap. 3 § tredje stycket TF. 9 kap. 9 § Målsägarangivelse (9 kap. 4 § TF) 9 § Angående målsägandes rätt att ange yttrandefrihetsbrott till åtal eller att själv väcka åtal på grund av ett sådant brott gäller vad som sägs i lag. Paragrafen motsvarar 9 kap. 4 § TF. 9 kap. 10 § Konfiskering utan åtal (9 kap. 5 § TF, 7 kap. 2 § YGL) 10 § Om ett yttrandefrihetsbrott har begåtts utan att någon kan ställas till ansvar för brottet, får åklagaren eller målsäganden i stället för att väcka åtal ansöka om konfiskering. Detsamma gäller om den ansvarige inte kan delges stämning i .