sou · GXB316d2 · 2010-01-01 00:00:00 — Därmed försvagas också den professionella kulturens kontakt med de kulturaktiva medborgarna. En dialog mellan regeringen, det civila samhället och kommuner och landsting Vi drar slutsatsen att sambandet mellan civilsamhälle och offentliga kulturverksamheter bör stärkas. För att detta ska kunna ske på lika villkor föreslår vi att regeringen initierar en dialog med de civilsam- hälleliga organisationerna på kulturens område och kom- muner och landsting i syfte att ingå en överenskommelse liknande den som slutits på det sociala området. Det är viktigt att en sådan dialog inkluderar ett brett spektrum av organisationer. Inte minst bör den inkludera bl.a. amatör- och arrangörsorganisationer, orga- nisationer bildade på etnisk grund, kulturinriktade ungdomsorgani- sationer, lokalhållande organisationer, studieförbund och de nationella minoriteternas organisationer. (se 9.5 ang. studieförbun- dens kulturverksamhet). Att flera av dessa riksorganisationer nu 43 Skrivelse till . Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning samarbetar i Ideell kulturallians kan ses som ett steg från deras sida mot att starta en sådan dialog. Det gör tillfället lämpligt för regeringen att ta initiativet till en sådan. Om dialogen kan leda fram till en överenskommelse liknande den som slutits på det sociala området skulle det kunna skapa tydligare och bättre förutsättningar för att stärka gränssnittet mellan kulturpolitiken och det civila samhället och därigenom bidra till bättre och mera jämställda samarbetsformer. Det är inte minst viktigt att stärka sambandet mellan professionellt och ideellt kulturutövande. Kulturpolitiken bör enligt vår mening inte diskuteras utan att också amatörkulturen och andra relevanta delar av civilsamhället inkluderas. Det samma gäller folkbildningsorgani- sationernas betydelse som utbildare av både amatörer och profes- sionella inom kulturområdet. De statliga kulturinstitutionerna och det civila samhället Att samarbeta med det civila samhället är någonting som kan läggas in i de flesta kulturinstitutioners uppdrag. Därmed skulle kontakterna kunna stärkas på en nivå där de kan bidra med nya perspektiv till den offentligt finansierade kulturverksamheten och stärka dennas förankring. Utformandet av sådana samarbeten kan sedan utvecklas genom samråd bl.a. inom ramarna för dialogen mellan regeringen, kommuner och landsting och det civila samhällets organisationer. Det allt mer variationsrika kulturlandskapet ställer nya krav på pluralism i stödformerna. En viktig utgångspunkt för regeringen bör vara att samarbetet inte inskränks till att enbart omfatta de på nationell nivå etablerade civilsamhälleliga organisationerna. Tvärtom bör såväl kulturinstitutionerna som de etablerade organi- sationerna utveckla sina kontakter med kulturaktiviteter som sker i nyare och mer informella former. Vi föreslår därför att statliga institutioner inom kulturområdet ges i uppdrag att utveckla och öka sin samverkan med det civila samhället. De etablerade civil- samhälleliga organisationernas arbete för att inkludera nya grupper är också något som bör prioriteras från statlig sida. För att stärka förutsättningarna för flexibilitet och användning av skilda lösningar i olikartade fall finns det fördelar med att inte i detta sammanhang specificera samarbetsformerna eller de organi- sationer med vilka samarbete bör ske. Inte minst många i mindre Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning etablerade grupper i kulturlivet, som unga och invandrare, hör till dem som är mest skeptiska inte bara till många etablerade organi- sationer, utan också till föreningsformen som sådan. Det finns tydliga fördelar med organisatorisk neutralitet i formerna för stöd till det civila samhället. Med organisatorisk neutralitet menas här att uppdrag till myndigheter och institutioner inte reglerar vilka organisationer eller organisationsformer som de bör samarbeta med. I den utsträckning det är möjligt bör man överlåta åt institu- tioner och regioner att tillsammans med civilsamhället finna de för dem lämpligaste formerna. Det civila samhället och kulturområdets myndigheter Många organisationsföreträdare har efterfrågat en tydligare ansvarsfördelning mellan de statliga myndigheterna i relation till civilsamhällets riksorganisationer på kulturområdet. Flera av dessa har vid våra kontakter med dem efterfrågat tydligare replipunkter i förvaltningen. Det är viktigt att kontakter mellan civilsamhället och de offentliga aktörerna fungerar på samtliga nivåer. I linje med ambitionen att stärka kontaktytorna mellan amatörer och profes- sionella bör de myndigheter som vi föreslår som ansvariga för olika delar av kulturområdet (se kapitel 14–17) också göras ansvariga för kontakterna med de ideella riksorganisationerna inom sitt område. Ett sådant ansvar bör komma till uttryck i instruktioner för myn- digheterna. Inom dessa ramar bör kontakter kunna skötas löpande i mera praktiska frågor än de som diskuteras i organisationernas dialog med regeringen och kommuner och landsting. Samma myndigheter bör också administrera de anslag som finansierar amatörkulturorganisationernas nationella nivå. Portföljmodellen och det civila samhället Vi föreslår en kulturpolitik där större ansvar överlåts åt regionerna inom ramarna för den s.k. portföljmodellen (se kapitel 12). I ett sådant system blir det viktigt att civilsamhällets organisationer även inkluderas på denna nivå. De bör därför bjudas in att delta i dialogerna om fördelningen av de regionala stöden. Eftersom civil- samhällets förutsättningar i de skilda regionerna är väsentligt olika Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning äger det sin rimlighet att stödformerna skulle kunna se olika ut i olika regioner. Organisationsformen bör således bli ett regionalt avgörande, något som möjliggörs i portföljmodellen. Hur civilsamhällets roll i regionerna utvecklas under de första försöken med portföljmodellen bör vara en av de frågor som diskuteras i regeringens dialog med civilsamhällets organisationer och kommuner och landsting. I tider av kulturell, kulturpolitisk och kulturadministrativ förändring är det särskilt viktigt att en sådan dialog kan komma tillstånd. Att denna dialog löper parallellt med försöken med portföljmodellen kan därmed bidra till att förankra modellen i det civila samhället. En av de viktigaste aktörskategorierna i det lokala och regionala kulturlivet är de arrangerande föreningarna inom bl.a. musik och konst. Då situationen på dessa områden varierar kraftigt mellan olika delar av landet drar vi slutsatsen att beslut om vilka föreningar som bör ges bidrag, för att på bästa sätt stödja civilsamhällets kulturlivet och tillgången på kultur i hela landet, bör fattas regionalt eller lokalt. Vi bedömer att detta bör ske inom ramarna för portföljmodellen. Därmed blir det också en uppgift för de nationella kulturmyndigheterna att kartlägga och utvärdera stödens konsekvenser. blir det möjligt att fatta dessa beslut med hänsyn till föreningarnas lokala och regionala kontext. Stödet till nya kulturformer, föreningar och grupper sätter fokus på stöd- och mäklarinstanser, dvs. på personer som kan väg- leda inte minst ideella aktörer och enskilda individer i formella och praktiska frågor som stödformer, organisation, skatteregler o.d. Formerna för detta kan och bör utvecklas. Detta ställer nya krav på det offentliga att organisera stöd-, rådgivnings- och förmedlingsin- stanser. Detta är ett ansvar som på många håll fyllts av olika kon- sulentfunktioner. framstår emellertid som splittrad. Konsulenternas arbete med dessa frågor skiljer sig dessutom från län till län såväl i fråga om metoder som i fråga om framgång och kvalitet. Vår bedömning är att stödjande och förmedlande insatser gynnas av förankring i det lokala och regionala kulturlivet och samhället. Detta utgör ett argument för att sådana insatser bör vara en regional funktion och inte utformas på samma sätt över hela landet. Detta kan uppnås genom att de statliga bidragen till konsulenttjänster inordnas i de regionala portföljerna. Detta skulle möjliggöra att konsulentorganisationen omorganiserades för att på Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning ett mer samlat sätt kunna fylla varje regions behov. Västra Göta- landsregionen kan här nämnas som ett exempel på en region där konsulentfunktionen getts en mer samlad organisation. De myndigheter som föreslås ansvara för delar av kulturområdet (se kapitel 14–17) bör också ansvara för metodutvecklingen inom sitt område, medan regioner och landsting ansvarar för utveck- lingen på sin nivå, i samråd med relevanta aktörer i det civila sam- hället. Uppgiften att utvärdera dessa ansvarsområden inom kultur- området och för att tillgängliggöra nya arbetsmetoder och goda exempel bör av regeringen ges till det nya (se kapitel 18). Denna myndighet bör också ges samlat ansvar för att skapa samverkan i arbetet med att utveckla det offentligt ägda och finansierade kulturlivets kontaktytor mot kulturlivet i det civila samhället. Det är viktigt att inte enbart redan etablerade organisa- tioner inkluderas i ett sådant arbete. Med utgångspunkt i de mål för kulturpolitiken som vi föreslår är de uppdrag som diskuteras i detta kapitel att betrakta som en del av de berörda myndigheternas och kulturinstitutionernas grundansvar. Det bör därför uppfyllas inom ramarna för deras ordinarie finansiering. Skulle ytterligare satsningar på det civila samhället göras inom kulturområdet bedömer vi att dessa skulle komma till störst nytta inom ramarna för ett regionalt sammanhang som det som här före- slagits i portföljmodellen. Det bör i så fall kombineras med en sådan nationell överenskommelse mellan det civila samhällets orga- nisationer, SKL och regeringen som vi föreslår. Det är angeläget att civilsamhällets riksorganisationer ges tillfälle att delta i dialogen och förhandlingarna inom ramen för portföljmodellen. Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning Som vi konstaterade i den inledande grundanalysen är ett av de tidigaste statliga initiativen på kulturområdet som pekar fram emot kulturpolitiska debatt. Teatern bildades som ett svar på en allvarlig teaterkris, som bl.a. omfattade och Kungl. Operan, och syftet var att skapa en organisation för att kunna föra ut professionell teater över hela landet. Till skillnad från andra institutioner (som vi behandlar i kapitel 19) var redan från första början en föreningsburen organisation där de lokala medlemsföreningarna hade ett stort inflytande över verksamheten. Ekonomiskt stöd från både staten och kommunerna gjorde det möjligt att utveckla och sprida verksamheten. gick samman med Svenska teatern, som också var en turnéorganisation, och på 1970- talet var man med om att lägga grunden till dagens länsteaternät genom att starta regionala teaterensembler i , , , och i . form som förening har gjort att frågor om med- lemsinflytande och demokrati har fått stor plats inom organisationen. Ideellt arbete har alltid spelat en viktig roll. Därför tycker vi det är naturligt att behandla i avsnittet om kulturpolitikens samverkan med civilsamhället. Teaterns högsta beslutande organ är kongressen. Vid kongress fattade man en rad beslut som innebar stora förändringar av organisationens verksamhet. En del av teaterns vision är nu att bidra till att alla ska ha inflytande och delaktighet i de stora sam- hällsfrågorna. Detta betyder bl.a. att man ser över formerna för inflytande och delaktighet i beslut som rör den egna organisationen. Arrangörsföreningarna och övriga medlemsorgani- sationer kommer att ha en nyckelfunktion i detta avseende. Konkret innebär detta att vill öka sina teaterföre- ningars inflytande över bl.a. pjäsval, konstnärliga processer och kulturpolitiska frågor. Detta innebär att redan nu är på väg att bygga upp en medborgarförankrad verksamhet vilket borde kunna inspirera till en liknande utveckling inom andra områden. strävar efter att ta emot nya grupper och verksamheter i organisationen. Ideellt arbete vävs i ökande grad in i verksamheten. Det beskrivs också som en viktig tillgång i förank- ringsarbetet. Inom sig erbjuder stöd, nätverk och en Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning gynnsam miljö för en mängd nya kulturverksamheter. Detta sker bl.a. genom omorganisationer, men också genom att man accepterar nya medlemsföreningar med förankring i civilsamhällets nyare nätverksstrukturer. Man gör således avkall på homogeniteten bland föreningarna, inte minst genom att släppa in andra föreningar än specialiserade teaterföreningar. Därmed kan man bättre inkludera nya grupper.44 I sitt arbete med integrationen av nya grupper har börjat bygga ett nätverk av organisationer. Med fokus på metoder för mångfaldsarbete har de identifierat ett antal områden där de ser gemensamma behov och intressen. I nätverket har bland andra Amnesty, RFSL, Förbundet unga och Scouterna ingått. Genom denna dialog har de kunnat konstatera att de utmaningar identifierat delas av flera rikstäckande organisationer. Metoder som utvecklas i en organisation kan därmed ofta vara relevanta och tillämpbara för andra organisationer. Vi har t.ex. i andra sammanhang kunnat konstatera att många institutioner inom kulturlivets olika delar har begränsade kunskaper om sin publik, både den som kommer till föreställ- ningar, utställningar och konserter och den som inte gör det. Att på detta sätt öka inflytandet hos den del av organisationen som så att säga står närmast publiken borde kunna leda till en påtaglig för- bättring på den punkten. hade 229 teaterföreningar över hela landet med sammanlagt närmare 43 000 medlemmar. har antalet medlemmar ökat med nästan 13 000. Även sammansättningen av föreningarna har breddats. Vid sidan av de renodlade teaterföreningarna finns en krets av anslutna före- ningar, som vill arbeta i anda men som inte är bundna av beslut fattade av . Detta gör det möjligt för t.ex. skolor och olika intresseföreningar att ansluta sig. nådde en publik på ca 1,2 miljoner människor. Av dessa tog knappt hälften del av teaterns egna pro- duktioner medan resterande del var publik vid föreställningar av fria grupper och länsteatrar. Vid samtliga tillfällen spelade egna arrangörsföreningar en nyckelroll. och landets länsteatrar samarbetar kring bl.a. arrangörsfrågor. I den avsiktsförklaring kring samarbetet som undertecknats av parterna framgår bl.a. att man vill 44 årsredovisning och verksamhetsberättelse . Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning arbeta för ett väl fungerande nationellt arrangörsnät för alla typer av scenkonst och att man tillsammans med arrangörsledet vill söka nya vägar till en större och bredare publik.45 I de fyra nordligaste länen finns ett omfattande arrangörs- samarbete inom hela scenkonstområdet. Detta finansieras huvud- sakligen genom regionala medel men har även ett mindre statligt stöd. Länsteatrarna fick av i stöd för arrangörsutveckling. Teatrarna driver fyra olika projekt i syfte att utveckla arrangörsnätet och hitta nya modeller för arrangemang. Samtliga projekt drivs i samverkan med Riksteatern.46 avsätter totalt för samverkan med länsteatrarna och för utveckling av nya arrangörer för nya scenkonstformer. Inom teatern är det utvecklingsarbete bedriver såväl tillsammans med sina egna teaterföreningar som i samverkan med Länsteatrarna intressant. Förutom att det syftar till att vidga kretsen av engagerade arrangörer, finns det i förlängningen en kulturpolitisk demokratiaspekt som handlar om att publiken får ett ökat inflytande och större delaktighet i den konstnärliga processen. Det är enligt vår bedömning viktigt att får fullfölja det utvecklingsarbete som påbörjats samt stärka samarbetet både med regionala kulturinstitutioner och med det övriga civila samhället i den lokala och regionala kontext där medlemsföreningarna verkar. ser vi det som en naturlig utveckling av en ökad samverkan mellan staten och den regionala nivån att delar av de statliga medel som går till i stället ingår i den före- slagna portföljmodellen. Vi bedömer att nuvarande omorganisation och utvecklingsarbete är av stor vikt för kulturpolitikens utveckling och förankring i det civila samhället. Vi vill också avvakta den dialog mellan regeringen, de civilsamhälleliga organisationerna och kommuner och landsting som vi för- ordar. Vi väljer därför att inte föreslå någon omedelbar förändring av anslaget till . 45Avsiktsförklaring för samarbetet mellan länsteatrarna och , nov. 46Pressmeddelande från Länsteatrarna . Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning När det gäller resurser för teaterkonsulenter och barnteaterkon- sulenter finns det dock förutsättningar för att låta dessa ingå i portföljmodellen från början. Vi anser att en översyn bör göras av hur framtida uppdrag från staten bör vara utformat. Lämpligen kan en sådan översyn göras av den föreslagna myndigheten för konstarterna (se kapitel 17). Slutsatserna av en sådan översyn kan sedan utgöra underlag för regeringens ställningstagande till utformningen av stödet till . De förslag som presenteras i detta kapitel och som rör utveck- lingen i civilsamhället i stort gäller även verksamheten vid . Sålunda bör det nya (se kapitel 18) särskilt ägna uppmärksamhet åt arbetsmetoder och goda exempel i syfte att utveckla de offentligt finansierade kulturinstitutionernas kontakt- ytor mot det civila samhället. Folkbildning i vid mening kan sägas innefatta såväl folkbiblioteken som andra bildningssträvanden inom kulturområdet. I detta sam- manhang behandlas den folkbildning som organiseras inom bild- ningsorganisationerna. Med folkbildning avser alltså här studieför- bundens och folkhögskolornas verksamhet. I synnerhet studieför- bunden är en av de viktigaste stöd- och organisationsformerna för amatörkulturen. Folkbildningens organisationer kan därmed upp- fattas som en väsentlig del av kulturområdets civilsamhälle. Administrativt och politiskt befinner sig folkbildningen, i denna mening, i gränslandet mellan kultur- och utbildningspolitik: på nationell nivå sorterar den under men ingår i budgeten i samma område som kulturpolitiken. sammanställer statistik över studieförbundens verksam- het. Allt från fotograf- och skrivarkurser till förberedande utbild- ningar inför statens konsthögskolor bedrivs inom folkbild- ningens organisationer. Allt från rockband till litterära diskussioner och rollspel bedrivs i studiecirkelform. uppger sig tillhandahålla 630 replokaler för rock- och popmusik och har 4 000 körer som bedriver sin verksamhet som studiecirklar. Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning Såväl musikfestivaler som offentliga föreläsningar bedrivs som kulturprogram med studieförbunden som medarrangörer. Studie- främjandet listar 26 musikfestivaler som de på ett eller annat sätt var med och arrangerade 2008. För kulturområdet kan folkbildningen sägas ha åtminstone följande tre huvudbetydelser: 1.Stora delar av amatörkulturen i kan anses vara folkbildande och organiseras och finansieras inom ramarna för folkbildningens organisationer. 2.Folkbildningen svarar för en stor del av utbildningen av amatörer inom kulturområdet. Både i form av konst- och kul- turutbildningar vid folkhögskolor och studieförbund och som utbildningsstöd för civilsamhällets kulturorganisationer. 3.Folkbildningen – och då särskilt folkhögskolorna – svarar också för en stor del av utbildningen av kulturområdets professionella, både i form av förberedande och fullständiga utbildningar. 4.Med detta i åtanke menar vi att det blir svårt att tala om en bred- dad kulturpolitik utan att diskutera möjligheterna till en närmare samverkan med folkbildningen. Folkbildningen har haft stor betydelse för bl.a. frikyrko-, nykterhets- och arbetarrörelsens utveckling. I många av de kultur- politiska debattinlägg som skrevs blev den därför det dominerande perspektivet. Inte minst många socialde- mokrater uppfattade bildningsorganisationerna som kulturpolitikens viktigaste instrument. Detta perspektiv fanns fortfarande i betänkandet Ny kulturpolitik (SOU 1972:66) som lade grunden kulturpolitik. Där lyftes framför allt delaktigheten fram. Utred- ningen betonade kulturpolitikens demokratiska aspekter. När utredningen talade om att främja allas möjligheter till egen skapande aktivitet och främja kontakt mellan människor tänktes detta i första hand ske i studieförbundens regi. 47 Se även 10.2. Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning svarade studieförbunden för av det statliga stödet till all fri kollektiv skapande verksamhet.48 För att ytterligare underlätta för kulturverksamhet i den formen förslogs ändringar i regelverket för bidrag till studiecirklar. Utred- ningen tänkte sig studiecirklar i ämnen som måleri, konsthantverk och musik under ledning av t.ex. dirigenter, konsertmästare, solister, regissörer, skådespelare, scenografer och bildkonstnärer. En sådan expert eller fackman borde kunna medverka av tiden.49 I jämförelse med dagens situation innebär detta en tydlig prioritering av resurser till kvalitet. Det kan även ses som ett uttryck för att amatörkulturen sågs ur ett didaktiskt perspektiv, snarare än som en värdefull aktivitet i sig. tillfördes ytterligare resurser till folk- bildningens kulturverksamheter. Folkbildningen skulle bli den breddverksamhet som skulle ge legitimitet åt kulturinstitutionernas mer elitistiska finkultur. Den nya myndigheten gick in som tillsynsansvarig för denna del av verksamheten. Skol- överstyrelsen förblev ansvarig för den mer utbildande delen. Denna organisation förblev rådande fram till nedlägg- ning 1991. Det var först då som bildades och gjordes ansvarigt för anslagsfördelningen till studieförbunden och folkhögskolorna. slog regeringen fast att statsbidraget hädanefter skulle ges ytterligare två syften. Det skulle dels bidra till att stärka och utveckla demokratin, dels bidra till att bredda kultur- intresset i samhället, till ökad delaktighet i kulturlivet, till kultur- upplevelser och slutligen till eget skapande. Därefter har organisationen förblivit oförändrad. Däremot har folkbildnings- och kulturpolitikens ömsesidiga samband betonats. Inte minst ska folkbildningen enligt propositionen Lära, växa, förändra (prop. 2005/06:192) bidra till att bredda intresset för och delaktigheten i kulturlivet. Statens anslag till folkbildningen har även ökat. Studieförbunden, som finansieras av såväl staten som av kommuner och landsting, har dock erhållit minskande anslag från kommuner och landsting (se diagrammet nedan). 48SOU 1972:66 Ny kulturpolitik betänkande av , s. 354. 49SOU 1972:66, s. 355. Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning Offentliga anslag till studieförbunden i omräknat är en ideell förening med myndighetsuppgifter. Medlemmar är kommuner och landsting (SKL), Rörelse- folkhögskolornas intresseorganisation () och (där studieförbunden är medlemmar). finns nio bidragsberättigade studieförbund: ABF, , Ibn Rushd, , bildningsverksam- het, Sensus, Bilda, och Studiefrämjandet samt försöksverksamhet i Kulturens bildnings- verksamhet. , – Idrottsutbildarna, är ytterligare ett studieförbund. beräknas bidraget till emellertid i särskild ordning utanför bidraget till Folkbild- ningsrådets verksamhet. Det är till som staten i förordning (1991:977) om statsbidrag till folkbildningen har delegerat fördel- ningen av anslaget till folkbildningen. Eftersom landstingen är huvudmän för folkhögskolor som inte ingår i kan de tre medlemmarna tillsammans representera den samlade verksamheten. Att myndighetsutövningen sköts korrekt övervakas i olika 50 2008.:2, Kulturen i siffror, Studieförbunden . Kulturpolitik, civilsamhälle och folkbildning utsträckning av , Justitiekanslern och Riks- revisionen. På den regionala nivån samordnas folkbildningen av länsbild- ningsförbund. är dessa ideella före- ningar. Medlemmar i länsbildningsförbunden är studieförbundens regionala avdelningar och de folkhögskolor som finns i länet. Där- till kommer i många fall länsbiblioteket.