sou · GYB365 · 2010-10-13 00:00:00 — En ofta använd be- skrivning är den som the Cochrane Collaboration använder. Denna organisation beskriver området alternativmedicin som alla de former av hälso- och sjukvård som existerar utanför den politiskt domine- rande hälso- och sjukvården i ett visst samhälle eller i en viss kultur under en viss historisk period. Antalet sysselsatta inom alternativa behandlingsformer i går inte att ange exakt, men 2007 var det drygt 25 500 personer som arbetade inom de branscher som omfattar alternativa behandlings- former. I finns också ett antal organisationer och förbund som organiserar utövare av olika alternativa behandlingar. Register för alternativa behandlare För att underlätta för människor att göra medvetna val av vilken form av vård och behandling de vill ha, föreslår vi att det upprättas ett register för de som utövar alternativa behandlingsformer och som inte är legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal. En förutsättning för registrering är dock att utövaren är medlem i en yrkesorgani- sation inom AKM-området. Dessa organisationer ska också finnas med i registret. Det ska vara frivilligt att registrera sig. Ett obliga- toriskt register kan skapa oriktiga förväntningar på att staten på något sätt går i god för de registrerade utövarna och de behandlings- former de använder. De yrkesorganisationer som vill ingå i registret ska vara ideella organisationer med huvudändamål att organisera yrkesutövare av alternativa behandlingsformer. bör också ha en viss storlek. En lämplig utgångspunkt kan vara att organisationen har minst 30 medlemmar. Yrkesorganisationerna spelar en viktig roll genom den kunskap som finns samlad där och det nära samarbete som ofta förekommer med utbildningssamordnare. För att vara med i registret måste organisationen ha stadgar som ger möjlighet att ta emot klagomål, att utesluta medlemmar och därtill ställa krav på viss utbildning av sina medlemmar. Utövare av alternativa behandlings- metoder måste ha grundläggande allmänmedicinska kunskaper om människokroppen och dess olika organ, om sjukdomslära och om regelverket inom hälso- och sjukvården. Det främsta syftet med att kräva en sådan grundläggande kunskap är att utövaren ska veta om han eller hon ska ta sig an en patient eller hänvisa patienten till hälso- och sjukvården. ska också ha regler för marknadsföring och krav på att medlemmarna har en försäkring som bland annat ersätter för eventuella behandlingsskador. Registreringen ska finansieras via en årlig avgift som medlemmarna i registret betalar. Vi föreslår att ska administrera registret och godkänna de organisationer som uppfyller kraven för att få delta. är förvaltningsmyndighet för konsumentfrågor och har ansvar för att de konsumentskyddande reglerna följs och att konsumenter har tillgång till information som ger dem möjligheter att göra aktiva val och att stärka konsumenterna ställning på mark- naden. Enligt marknadsföringslagen får en näringsidkare inte använda sig av felaktiga påståenden om sina egna kvalifikationer. I en över- syn som gjorts av Konsumenttjänstlagen föreslås att det införs ett nytt kapitel om behandling och vård av person. att ett register som gör det möjligt för konsumenter att göra med- vetna val bland utövare av alternativa behandlingsmetoder passar väl in i verkets ansvarsområde. Alternativa behandlingsformer används även inom hälso- och sjukvården och blir ett komplement eller integreras helt inom den etablerade vården. De omfattas då av de regler som styr den verk- samheten, vilket innebär att patientsäkerheten upprätthålls. Det register vi föreslår ska enbart innehålla utövare av alternativa behand- lingsformer som inte är legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal. Detta för att ytterligare tydliggöra skillnaden. Legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal bör dock ha möjlighet att växla mellan att arbeta inom den traditionella hälso- och sjukvården och vara verk- samma utanför densamma som utövare av alternativa behandlings- former. Det skapar ett behov av att legitimerad personal har möj- lighet att avsäga sig sin legitimation, men också att återfå den. Registret måste vara lättillgängligt. Det innebär att det måste finnas på Internet. Till registret bör det också kopplas en informations- portal med objektiv och vetenskaplig information om de olika terapi- formerna som erbjuds. En nationell informationsinsats bör genom- föras i samband med att registret införs för att göra det allmänt känt. Ett register upprättas för de som utövar alternativa behandlings- former och som inte är legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal. Den som vill registrera sig måste vara medlem i en yrkesorga- nisation inom AKM-området som har godkänts att delta i re- gistret. ska administrera registret. En nationell informationsinsats bör genomföras när registret införs. Begränsningar i rätten att vita vissa åtgärder Det finns inte något generellt förbud mot att utöva yrkesverk- samhet på hälso- och sjukvårdens område. Möjligheterna är dock begränsade genom den reglering som finns om behörighet att utöva yrken inom hälso- och sjukvården, bestämmelser om ensamrätt till yrke, skyddad yrkestitel och kompetens som Europaläkare och specialistkompetens. Huvudregeln är alltså att det ska vara tillåtet för vem som helst att vara verksam på hälso- och sjukvårdens område. Verksamhet som ligger hälso- och sjukvården nära regleras endast genom de begränsningar som finns i lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS). Där fastslås att den som inte tillhör hälso- och sjukvårdspersonal inte får: -behandla sådana smittsamma sjukdomar som är anmälnings- pliktiga enligt smittskyddslagen, -behandla cancer och andra elakartade svulster, diabetes, epilepsi eller sjukliga tillstånd i samband med havandeskap eller förloss- ning, -undersöka eller behandla under allmän eller lokal bedövning, genom injektion eller under hypnos, -använda radiologiska metoder, -lämna skriftliga råd eller anvisningar för behandling utan per- sonlig undersökning, -prova ut eller tillhandahålla kontaktlinser eller -behandla barn . har fattat beslut om att förbudet mot att sälja kontakt- linser ska tas bort . Då träder också den nya patientsäkerhetslagen i kraft. Bestämmelserna i kommer då att finnas i den lagen. Vid de möten och hearings vi haft, och genom skrivelser vi tagit del av, har det framförts önskemål om förändringar av de begräns- ningar som finns när det gäller användning av alternativa be- handlingsmetoder. De önskemål som framförts är att förbudet mot att behandla barn bör tas bort, alternativt att ålders- gränsen bör höjas till 15 eller , att gravida bör kunna få alter- nativ behandling samt att psykiska sjukdomar och behandling med psykoterapi bör finnas med i den uppräkning av sjukdomar som inte får behandlas. Motiveringen bakom att förbjuda behandling av barn är att medan en vuxen har möjlighet att avbryta behandlingen om den leder till försämring eller är resultatlös, så är barnen utlämnade till föräldrarnas och behandlarens bedömning. När barnen börjar skolan kommer de under regelbunden läkarkontroll, vilket bör kunna leda till att det upptäcks om barnet får felaktig eller skadlig behand- ling. lämnade en rapport om de insatser som regeringen och statliga myndigheter gjort för att förverkliga . redovisade för barns rättigheter sina slutsatser efter att ha granskat rapporten. Kommittén sa sig vara bekymrad över att förbjuder användningen av AKM för undersökning, behandling och vård av barn samt för gravida kvinnor och kvinnor under förlossning. är ett av de få länder som inte tillåter be- handling av barn . Detta måste emellertid ställas i relation till att det är ett stort antal länder (19 i ) där det är helt förbjudet för andra än hälso- och sjukvårdspersonal att ge sådan vård och behandling. När det gäller behandling av gravida är vår uppfattning att det finns möjligheter att behandla vissa lindrigare besvär som kan ha samband med graviditet. Riskerna för att personer med psykisk sjukdom får behandling utanför hälso- och sjukvården har framförts i många sammanhang. Det finns emellertid inga studier som visar vilka metoder som är skadliga eller vilka tillstånd som det finns risker förenade med att behandla med alternativa metoder. Det innebär också stora svårig- heter att ange och precisera vilka psykiska sjukdomar som skulle omfattas av ett behandlingsförbud. Detsamma gäller användning av psykoterapi. Under vårt arbete har det inte framkommit att en sådan behandling innebär särskilt påtagliga risker. Det är också svårt att precisera vilka metoder som skulle vara förbjudna. Det finns ett förbud mot att använda skyddade yrkestitlar vid marknadsföring på ett sätt som oriktigt ger sken av att verksamheten utövas av någon som har legitimation. Det förbudet ger ett visst skydd för den som söker vård för psykiska problem och önskar psykoterapi. Vi har inom ramen för vårt utredningsarbete inte haft möjlighet att analysera behovet av att lägga till nya behandlingsförbjudna somatiska sjukdomar eller ta bort någon av de regler som be- gränsar möjligheterna till behandling. En sådan översyn kräver också bistånd av medicinsk och annan expertis. bör få i uppdrag att se över vilka somatiska sjuk- domar som det bör vara förbjudet att behandla, om åldersgränsen för barn bör ändras och möjligheterna att behandla gravida. Behovet av tillsyn över alternativ- och komplementärmedicin ansvarar för viss kontroll, även av verksamhet som ligger hälso- och sjukvården nära. Om någon dömts för brott mot de regler som begränsar möjligheterna till vård och behand- ling, får meddela förbud för honom eller henne att , eller för alltid, utöva sådan verksamhet. Myndigheten har också tillsyn över om någon som inte är behörig använder skyd- dade yrkestitlar eller titlar som kan förväxlas med sådana. I övrig sker kontrollen av verksamhet som ligger hälso- och sjukvården nära inom ramen för den allmänna konsumentlagstiftningen. Vi föreslår inte någon förstärkt tillsyn av det aktuella området. Vi ska, enligt våra direktiv, se över bestämmelserna när det gäller skyddad yrkestitel, eftersom det kan finnas en risk för att dessa yrkestitlar används på ett vilseledande sätt inom verksamhet som ligger hälso- och sjukvården nära. Skyddad yrkestitel får bara an- vändas av den som har legitimation. Den som saknar legitimation får inte heller använda en titel som kan förväxlas med en skyddad yrkestitel. Marknadsföringen av hälso- och sjukvårdstjänster och när- liggande verksamhet regleras endast av marknadsföringslagen. Det är alltid otillbörlig marknadsföring att oriktigt påstå att en vara eller en tjänst förmår bota sjukdomar, funktionsrubbningar eller missbildningar. Lagen ger i och för sig utrymme för att ingripa mot marknadsföring som är vilseledande, när det gäller näringsidkarens kvalifikationer. Med hänsyn till hur viktigt det är ur ett patientsäker- hetsperspektiv att den som söker vård inte vilseleds om utövarens kompetens, föreslår vi att skyddet för yrkestitlar ska utvidgas till att även gälla vid marknadsföring av verksamhet. Eftersom Social- styrelsen ansvarar för tillsynen av användningen av skyddade titlar, anser vi att även ett sådant marknadsföringsförbud bör ligga under tillsyn. Skyddet för yrkestitlar ska utvidgas till att gälla även vid mark- nadsföring av verksamhet. ska ansvara för tillsynen. , LYHS, innehåller både bestämmelser om hälso- och sjukvårdspersonal och om vilka begränsningar som gäller för den som utövar alternativ- och komplementärmedicin. kom- mer dessa begränsningar att finnas i patientsäkerhetslagen. Vi menar att en gemensam lag om alternativa behandlingsformer skulle bidra till att tydliggöra vad som är hälso- och sjukvård och vad som inte är det. Bestämmelserna om vilka begränsningar som gäller för den som utövar alternativ- och komplementärmedicin flyttas från LYHS till en särskild lagstiftning, som även innehåller reglerna för det register vi föreslår. Vi ska utreda och lämna förslag till hur tandläkarnas specialiserings- tjänstgöring bör regleras. Specialisttjänstgöringen är en vidareutbild- ning som genomförs under anställning. Utbildningen ska bedrivas vid en klinik som godkänts av . finns följande åtta specialiteter: -pedodonti (barn- och ungdomstandvård) -ortodonti (ansiktets, käkarnas och bettets utveckling och växt) -parodontologi (sjukdomar och defekter i de vävnader som utgör tandens fäste i käkbenet) -oral kirurgi (sjukdomar samt defekter i munhåla, käkar, ansikte och angränsande områden) -endodonti (sjukdomsprocesser i tandpulpan) -oral protetik (missbildningar och vävnadsförluster i käkar och ansikte) -odontologisk radiologi (röntgenundersökningar av tänder, käkar och angränsande områden inom ansiktet inklusive käkleder) -bettfysiologi (funktionsstörningar inom käksystemet). Antalet specialiteter varierar mellan medlemsländerna i EU. Vissa länder saknar helt specialiteter, medan andra har förhållandevis många. tillhör med sina åtta specialiteter den senare kategorin. I flera av de länder, som har få eller inga specialiteter, genomgår dock tandläkare fleråriga utbildningar efter grundutbildningen och fungerar i praktiken som specialister. Endast två specialiteter – ortodonti och oral kirurgi – kan leda till automatiskt erkännande av yrkeskvalifika- tionen inom EU. För de övriga sex specialiteter som finns i kan erkännande ske enligt den så kallade generella ordningen. Efterfrågan på tandvård påverkas av en rad faktorer som befolk- ningens behov av tandvård, tillgången på personal, tandvårdsstödet, nationella riktlinjer med mera. Tandhälsan har förbättrats dramatiskt , inte minst hos barn och ungdomar. Förbättrad tandhälsa leder dock inte med automatik till lägre efter- frågan på tandvård. Antalet barn och ungdomar med stora vårdbehov har inte minskat. Ett ökat antal äldre med allvarliga sjukdomar och nedsatt allmäntillstånd ställer också ökade krav, liksom att många äldre har sina egna tänder kvar, kompletterade med olika typer av inplantat. Vi anser att det behövs ett samlat ansvar för tandläkarnas specia- liseringstjänstgöring för att kontinuerligt kunna följa upp gjorda insatser och göra de förändringar av tjänstgöringen som utvecklingen av tandhälsan kräver. Det ansvaret bör ligga på en myndighet. Social- styrelsen ansvarar för de föreskrifter och allmänna råd om vilka kunskaper, färdigheter och förhållningssätt som ska gälla för varje specialistkompetens. Myndigheten har också i uppdrag att utarbeta nationella riktlinjer för vuxentandvården, ta fram indikatorer för att analysera och följa upp tandvårdens kvalitet, ansvara för tandhälso- registret som bland annat ska användas för att följa hur tandvården utvecklas, föreskriva hur arbetsuppgifter får delegeras inom tand- vården och sammanställa och sprida vetenskapligt baserad kunskap om dentala materials egenskaper och användning. Därtill är Social- styrelsen behörig myndighet inom ramen för yrkeskvalifikations- direktivet och bevakar bland annat tandvårdsfrågorna i det inledande arbetet som pågår inom översyn av direktivet 2012. Detta sammantaget gör myndigheten väl lämpad att också meddela föreskrifter om inrättande och benämning för tandläkarnas specialiseringstjänstgöring. är ansvarig för inrät- tande och benämning av läkarnas specialistkompetens. Ett nationellt råd har inrättats för att bistå myndigheten. Vi föreslår att detta natio- nella råd utökas med kompetens också på tandvårdsområdet. Rådet ska utses av regeringen. Vår förhoppning är att ett gemensamt råd kan leda till att effektivitetsvinster kan göras i den administrativa handläggningen och att lärdomar kan dra mellan yrkena under den kontinuerliga bevakningen av tjänstgöringarnas utveckling. När rådet handlägger frågor om tandläkarnas specialiserings- tjänstgöring ska det bestå av en ordförande och fem ledamöter. Ledamöterna ska utses på förslag av , företrädare för tandläkarprofessionen, Kommuner och Landsting och Hög- skoleverket. Föreskrifterna och de allmänna råden om tandläkarnas speciali- seringstjänstgöring behöver ses över. Vid översynen är det viktigt att ta hänsyn till de förändringar i arbetsfält och samarbetsmöjlig- heter i tandvårdsteamen som kan bli en följd av det minskande antalet tandläkare och ökade antalet tandhygienister samt av den förstärkning som skett av tandsköterskornas utbildning. Rörligheten inom EU, och till och från länder utanför EU, kan också påverka. Leder över- synen till krav på att obligatoriska specialistkompetenskurser ska ingå i specialiseringstjänstgöringen, bör man överväga om dessa ska finansieras av staten på samma sätt som sker inom läkarnas specialistutbildning. Ansvaret för att tillhandahålla platser för tandläkarnas specialist- tjänstgöring har underförstått legat på landstingen. Landstingen har tagit detta ansvar. Vi föreslår att det införs en bestämmelse i tand- vårdslagen om att landstingen är skyldiga att tillhandahålla platser för tandläkares specialiseringstjänstgöring i en omfattning som mot- svarar det planerade, framtida behovet av tandläkare med specialist- kompetens i klinisk verksamhet. Vid möten och hearings har det framkommit önskemål om att tandläkarnas specialisttjänstgöring bör vara en högskoleutbildning och att utbildningen bör vara statligt finansierad. En avreglering skedde av både läkarnas och tandläkarnas specialistutbild- ningar. Avregleringen innebär att statligt detaljstyrd specialiserings- utbildning avskaffades. Vi menar att de skäl som låg bakom avreg- leringen fortfarande bör gälla och att samma system ska tillämpas för läkare som för tandläkare. får i uppdrag att meddela föreskrifter om inrät- tande och benämning för tandläkarnas specialisttjänstgöring. Det nationella rådet för läkarnas specialiseringstjänstgöring, som finns vid , utökas och får i uppgift att även bistå myndigheten om tandläkarnas specialiseringstjänstgöring. bör göra en översyn av målbeskrivningarna för utbildningen och av föreskrifterna och de allmänna råden om tandläkarnas specialiseringstjänstgöring. En bestämmelse införs i tandvårdslagen om landstingens skyl- dighet att tillhandahålla platser för tandläkarnas specialisttjänst- . Tandläkarnas specialiseringstjänstgöring ska även i fortsättningen vara en utbildning under tjänstgöring. Frågan om tjänstgöringen ska vara en högskoleutbildning bör ut- redas i ett större sammanhang, där flera yrkens specialiserings- tjänstgöring eller specialistutbildning granskas . Vi ska utreda tandhygienistutbildningens innehåll och omfattning. Tandhygienister fick legitimation 1991. För att få legitimation krävs högskolestudier som leder till en yrkesexamen. Tand- hygienistyrket är det enda av 21 legitimationsyrken inom hälso- och sjukvården som har en tvåårig utbildning. Tandhygienistutbildningen finns vid åtta lärosäten som alla erbjuder ett tredje, valfritt år. Av dem som studerar till tandhygienist väljer att gå ett tredje år. Under det tredje året får studenterna utökad utbild- ning inom områdena barn- och ungdomstandvård, äldretandvård, tandvård för grupper med sjukdomar som påverkar munhälsan, vetenskaplig metodik, samarbete i tandvårdsteam med mera. Tillgången på tandhygienister är god och förväntas öka . De flesta prognoser förutser också att efter- frågan på tandhygienister kommer att öka. Den goda tandhälsan hos stora grupper leder till att tandhygienisterna får en större roll. Mer av barntandvården skulle till exempel kunna utföras av tandhygienister. Uppsökande verksamhet hos äldre och funktionshindrade innebär också att efterfrågan på tandhygienister ökar. har sedan femton är tillbaka påpekat att den nu- varande utbildningen svårligen kan uppnå högskolemässig nivå och att den bör ses över. Tandhygienistyrket har genomgått stora för- ändringar. De krav som ställs på den legitimerade tandhygienisten kan inte tillgodoses inom ramen studier. Vi delar den uppfattningen. Vi menar också att befintliga kursprogram för de treåriga utbildningar, som alla lärosäten erbjuder, kan fungerar som utgångspunkt för vad en ny examensbeskrivning ska innehålla. Tandhygienistutbildningen ska förlängas till 180 högskolepoäng, det vill säga från två till . bör få i uppdrag att utforma förslag till en ny examensbeskrivning. Vår uppgift har varit att kartlägga och analysera behovet av och för- utsättningarna för en behörighetsreglering för ett antal arbetsupp- gifter inom . Det gäller vissa typer av handläggning, inklusive utredning och beslut, som rör enskilda och som utförs för socialnämndens räkning. Vi ska särskilt beakta det politiska besluts- fattandet inom samt vilka konsekvenser en behörig- hetsreglering skulle få när det gäller tillgång till personal med lämplig utbildning och erfarenhet. Hur ser det ut ? Behörighetsreglering innebär att man ställer krav på viss kompetens för att få använda viss titel eller för att utföra vissa arbetsuppgifter. Båda typerna av reglering kan även användas . I Social- tjänstlagen finns krav på att personalen ska ha lämplig utbildning och erfarenhet. Men där står inte vilken typ av utbildning och erfarenhet som ska krävas. har gett ut allmänna råd om personalens kom- petens på flera olika områden inom . Sådana råd finns för handläggning och uppföljning av ärenden som rör barn och unga, ärenden som avser äldre personer och personer med funktions- hinder. Gemensamt för dessa allmänna råd är att de anger socionom- examen, eller social omsorgsexamen enligt tidigare studieordning, som lämplig utbildning. I de allmänna råden finns också ett antal kun- skapsområden preciserade, inom vilka personalen bör ha teoretiska kunskaper och praktiska färdigheter, såsom utredning, insatser, upp- följning, utvärdering m.m. har också meddelat föreskrifter och allmänna råd om ledningssystem för kvalitet i . Ledningssystemet ska omfatta personal- och kompetensförsörjning. Det ska finnas rutiner för att fortlöpande kontrollera att personalen har den kom- petens som krävs för att utföra uppgifterna. (SOU 2009:68), som lämnade sina förslag , hade bland annat i uppdrag att utreda hur kompetens- nivån kan säkerställas för socialsekreterare som arbetar med utred- ning, planering och uppföljning av ärenden som rör barn och unga. Utredningen skulle också ta ställning till om det behövs en särskild reglering av kompetenskraven. Utredningen föreslog att socionomexamen ska krävas för bedöm- ning av om utredning ska inledas, utredning och bedömning av behovet av insatser eller av andra åtgärder och för uppföljning av beslutade insatser. För socialsekreterare som saknar tidigare erfa- renhet av dessa arbetsuppgifter ska socialnämnden erbjuda lämplig introduktion och stöd i yrket. Kraven på behörighet ska börja gälla efter en övergångstid . Utredningen föreslog vidare att en specialistutbildning om bör införas på den avancerade nivån. Utredningen har på ett grundligt sätt redovisat att det finns behov av en sådan reglering för barnskyddsärenden. Under remiss- behandlingen av betänkande framfördes i stort sett inga invändningar mot förslaget. De arbetsuppgifter det här handlar om är så kallad myndighets- utövning. Med det menas beslut eller andra åtgärder som ytterst är ett uttryck för samhällets maktbefogenheter i förhållande till med- borgarna. Det handlar om beslut om bistånd, om insatser enligt LSS, om omhändertagande med mera. Handläggning av ett ärende innebär alla åtgärder som vidtas från det att ärendet inleds tills det avslutas genom ett slutligt beslut. Det är socialnämnden som fattar besluten, men delegering kan också ske till tjänsteman av hela ärendegrupper eller ett enskilt ärende. Det handlar om att fatta svåra, och för klienten helt avgörande, beslut i handläggningen och den enskilde tjänstemannen har ett stort hand- lingsutrymme. Det finns lagstadgade krav på kvalitet och kvalitets- säkring av verksamheter inom och , men de har inte fått tillräcklig genomslagskraft. Vi gör därför bedömningen att det finns behov av ytterligare reglering.