sou · GXB399 · 2010-01-01 00:00:00 — Men det var den ansvariga myndigheten inom den sociala barnavården, vanligen barnavårdsnämnden, som skulle ha förhindrat att det fick fortgå. Intervjupersonernas kommentarer om konsekvenser i vuxenlivet, överlevnadsstrategier i barndomen och vad som borde ha gjorts annorlunda Under intervjun har utredarna ställt frågor till intervjupersonerna om hur det gått för dem senare i livet i fråga om exempelvis utbild- ning, relationer, arbete, sjukdom, erfarenheter av vård och behand- ling, medicinering, missbruk, och kriminalitet. En särskild fråga handlar om självmordtankar och självmordsförsök. I kapitel 9 redovisas översiktligt en sammanställning av intervjupersonernas egna kommen- tarer. Den får ses som en preliminär sammanställning. Utredningen hoppas kunna presentera en utförligare beskrivning när samtliga personer intervjuats. Spridningen mellan utbildningsnivåerna bland de intervjuade är mycket stor. Det är 315 av de 404 intervjupersonerna som har full- gjort folkskola eller grundskola, ibland genom kompletterande studier på t.ex. Komvux. Men 29 personer fullgjorde aldrig den gamla folkskolan och 51 personer fullgjorde aldrig . Det är 106 personer som genomgått en gymnasieutbildning och 61 personer () har uppgett att de studerat på högskola eller universitet. För nio av intervjupersonerna saknas uppgifter om grundutbildning. En person har sagt sig vara analfabet. Knappt hälften av intervjupersonerna uppger att de antingen är sjuk- skrivna eller förtidspensionerade. 169 personer uppger att de har arbetat fullständigt under sitt liv. Det är 99 personer () som uppger sig lida av, eller har haft flera och återkommande, självmordstankar. (64 personer) har vid ett eller flera tillfällen försökt ta livet av sig. Bland intervjupersonerna har erfarenhet av kriminalitet, uppger att de har eller har haft alkohol- eller nar- Känslomässiga konsekvenser av vanvården Intervjupersonerna har delat med sig av de känslomässiga svårigheter de upplevt vanvården vara upphov till. En stor andel beskriver att de lever med starka känslor av ensamhet. De har haft svårt att knyta an till andra vilket försvårat möjligheterna till nära relationer. Många har aldrig berättat om sina upplevelser från barn- domen för någon. Det är inte ovanligt att till och med den inter- vjuades partner har hållits ovetande. Orsakerna har varit flera men en återkommande faktor har varit skammen. Flera av de intervjuade har berättat om känslor av skam och skuld som har följt dem genom livet. De anklagar sig själva för att inte ha lyckats frigöra sig från händelserna i barndomen och i vissa fall för att de som barn inte lyckades undgå den vanvård de blev utsatta för. Flera talar om upplevelsen av att ha förlorat sin barndom. Utred- ningen har mött redogörelser av den sorg och smärta det innebär att ha vuxit upp utan att ha fått vara barn. Ett begrepp som man i liknande utredningar utomlands talar om är loss of opportunities, eller förlorade möjligheter. De inter- vjuade berättar i stor utsträckning om förlorade möjligheter på de flesta av vuxenlivets arenor. Utredningen har också mött en mål- medvetenhet hos de som intervjuats. Flera har trotsat många svårigheter och nått den familje- och arbetsposition de har önskat. Hur kunde intervjupersonerna som barn överleva den vanvård de var utsatta för? Denna frågeställning har påfallande många inter- vjupersoner haft tydliga svar på. Många minns och kan beskriva hur de som barn på olika sätt försökte hantera en mer eller mindre outhärdlig vardag. Många har beskrivit att de hanterade sin situation genom att dagdrömma, skapa sig fantasivärldar och låtsaskamrater, ta dag för dag, ägna sig åt fritidsintressen eller leva på hoppet. Vissa har beskrivit att de själva förstod att det var något som var fel i det sätt på vilket de blev behandlade. De anklagade inte sig själva för det som hände, kände ingen skuld eller skam eftersom det inte var deras fel. Den insikten var betydelsefull och avgörande för hur de bemästrade sin tillvaro. För andra var det inte så. Hur kunde det ha gjorts annorlunda? Ett av utredningens uppdrag är att bidra med erfarenheter så att lik- nande förhållanden inom den sociala barnavården kan undvikas . För flera intervjupersoner har det varit en av de starkaste anledningarna till att delta i utredningen; att förhindra att andra barn utsätts för vanvård, nu och . Många har berättat om sina erfarenheter och åsikter om hur den sociala barnavården/hade kunnat göra annorlunda. Deras förslag har handlat om både vad den sociala barnavården hade behövt göra när de var placerade och hur arbete kan för- bättras . Förslagen handlar exempelvis om fler oanmälda tillsynsbesök, att socialtjänstemannen ska skapa en förtroendefull relation till det placerade barnet som i högre utsträckning tar hänsyn till det pla- cerade barnets rättigheter, önskningar och behov. Dessutom fram- hålls hur viktigt det är med utbildning för personal och fosterför- äldrar samt hjälp med att upprätthålla kontakt med den biologiska familjen. Det är flera intervjupersoner som menar att de själva skulle kunna göra nytta när det gäller placerade barn . De skulle kunna vara med och stötta barn och även som pla- cerar. Den samlade beskrivningen av intervjupersonerna svårigheter och symtom, överlevnadsstrategier och förslag på hur samhället kunde ha gjort annorlunda finns i kapitel 9, Intervjupersonernas kommen- tarer. Vad kan människor minnas? I kapitlet efter resultatsammanställningen förs ett källkritiskt resonemang kring intervjuerna om vad vi kan minnas och vad är det vi glömmer? Den presenterade forskningen visar att vi i allmänhet har våra första minnen från ca tre och . Det är troligt att människor glömmer neutrala händelser, som av olika anledningar inte kodats in från början eller förlorats längs vägen, för att de inte varit tillräckligt intressanta eller viktiga. Det är lättare att minnas upprepade händelser och traumatiska upplevelser. Studier visar att människor som varit utsatta för miss- handel och övergrepp som barn, i de fall där övergreppen finns dokumenterade, underrapporterar när de som vuxna ska berätta om sin barndom. Muntlig historia som metod Eftersom vi samlat in berättelser från förfluten tid har vi använt oss av muntlig historia, arbetsmetoder som använts i historisk forsk- ning. Inom muntlig historia är intervjun oftast den viktigaste källan då skriftligt material oftast saknas om från den grupp som ska undersökas. Försummelse och övergrepp har sällan dokumenterats i de sociala journalerna. För fördjupning, se kapitel 10, Källkritiken och minnet -en diskus- sion. I delrapportens sista kapitel diskuterar utredaren resultatet och ger ett antal förslag. Kortfattat innebär förslagen en gottgörelseprocess för de drabbade och att regeringen bör ta initiativ till att införa sanktioner mot den som äventyrar säkerheten för samhällsvårdade barn. Utredaren avslutar med en kort rekommendation till kommuner och stat: följ lagarna, tillämpa den kunskap som finns på området och inför sanktioner mot dem som äventyrar barnens säkerhet. Regeringen bör ta initiativ till en gottgörelse för de drabbade som innebär: att tillstå svenska kommuners och myndigheters bristfälliga förmåga att skydda de samhällsvårdade barnen från försum- melser och övergrepp, att be de drabbade om ursäkt, att vidta alla nödvändiga åtgärder för att försummelser och övergrepp inom den sociala barnavården inte ska kunna ske , att vidta åtgärder för upprättelse, att vidta åtgärder för rehabilitering av dem som drabbats. Bristfälligt skydd från den sociala barnavården De resultat som presenteras i den svenska granskningen av den sociala barnavården, har motsvarigheter i andra länder. Berättelser- na från , , och skulle kunna vara hämtade från vår utredning. Försummelse och övergrepp i samhällets regi Samhället, i meningen kommunernas barnavårdsnämnder eller mot- svarande, tog hand om barnen för att de skulle skyddas. Det gjordes med stöd av de lagar som reglerade den sociala barna- vården. Det har varit praktiken som brustit, inte lagar, förordningar eller handböcker. Intervjupersonerna har för utredningen berättat att de utsattes för övergrepp och försummelser som ofta var långt värre än den vanvård som hade motiverat själva omhändertagandet. Utpekade förövare i de enskilda fallen var ofta personer som fått ett förtroendefullt uppdrag; att ta hand om och skydda andras barn, som fosterförälder eller anställd. Det innebär att de här barnen fick utstå övergrepp och försummelse i samhällets regi. Just detta är den stora etiskt/moraliska skillnaden jämfört med brott som begåtts mot barn av enskilda personer. Det är självklart ett misslyckande främst för den sociala barnavården; att intervjupersonerna som barn inte skyddades bättre, att säkerheten var så dålig. Det motiverar en gottgörelse från stat och kommun. Vem bär ansvaret? Staten har ansvarat för lagstiftning och tillsyn, samt drivit ung- domsvårdsskolor eller motsvarande. Landstingen har drivit olika institutioner inom den sociala barnavården. Kommunerna har haft huvudansvaret för att godkänna, anlita och följa vården i foster- hem, men har också drivit institutioner och köpt tjänster hos pri- vata institutioner. Sammanfattningsvis leder detta fram till att vårt samhälle på alla nivåer, lokalt, regionalt och nationellt har ansvaret för de försum- melser och övergrepp som beskrivits i intervjuerna. Att de 404 intervjupersonerna inte fick det skydd från samhället som de hade rätt till som placerade i den sociala barnavården, motiverar en gott- görelse från stat och kommun. Det bör ske genom en process som innebär upprättelse för i första hand offren. Gottgörelseprocessen bör samordnas nationellt av regeringen för att bl.a. få en enhetlig och värdig form. Hur kan man undvika liknande förhållanden ? Utredaren har också haft uppdraget att dokumentera de erfaren- heter som framkommer på ett sådant sätt att de kan bidra till att liknande förhållanden inom den sociala barnavården kan undvikas . Utredaren kommenterar förslag att social- nämnden vid varje omhändertagande ska utse en särskilt ansvarig social- sekreterare för varje barn, frikopplad från ansvaret för familjehemmet eller institutionen. Den socialsekreteraren ska ansvara för uppfölj- ningen av barnets situation och vara skyldig att besöka barnet minst , samt att då föra enskilda samtal med barnet. Även departementspromemorian om förändringar i bestämmelsen5, som bl.a. innebär en rapporteringsplikt om miss- förhållanden för alla anställda inom , kommenteras av utredaren. Både och departementspromemorians förslag är steg i rätt riktning, om de leder till en bättre praktik. har utredningen visat att lagar, föreskrifter och råd på området under många decennier varit tillfyllest, men de har inte följts av den sociala barnavården. Den bristande efterlevnaden har inte heller lett till några sanktioner. Vad talar för att kommunerna , helt plötsligt, skulle prioritera säkerheten för de samhälls- vårdade barnen. Det bör införas sanktioner som gör det kännbart för tjänstemän och politiker att äventyra säkerheten för samhällsvårdade barn. Avslutningsvis riktar utredaren ett tack till alla intervjuade. Tack vare deras mod och beslutsamhet, att ibland under stor vånda, berätta sin historia har nu försetts med värdefulla doku- ment som kommer att bära vittnesbörd om utsatthet och överlev- nad och hur illa det kan gå när samhället gör fel. sedan utredningen inleddes och fram till den här delrapporten har fem av de intervjuade avlidit. 5 Ds 2009:33. 1Utredningens bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar sändes , där sex medelålders män berättade om sin tid på ett av alla barnhem. De berättade bland annat om systematiska kränkningar, våld och sexuella övergrepp. hade några organisationer och enskilda uppvaktat dåvarande folkhälso- och socialtjänstministern och framfört liknande erfarenheter. Som en följd av diskussionen som uppstod fick regeringens uppdrag att bland annat bedöma omfatt- ningen av regelbundna eller systematiska kränkningar, övergrepp och vanvård vid institutioner inom den sociala barnavården –1980. lämnade sin rap- port. Den beskrev att det hade förekommit kränkningar, övergrepp och vanvård på institutioner i , men det gick inte att bedöma omfattningen av dessa.1 Även i hade förhållandena på olika barnhem och insti- tutioner undersökts. De norska studierna hade inte heller kunnat beskriva omfattningen av missförhållanden med stöd av tillgänglig dokumentation och forskning. Däremot visade de norska erfaren- heterna att det genom att intervjua före detta barnhemsbarn gick att sammanställa och systematisera missförhållandena och koppla dem till namngivna institutioner. föreslog i sin rapport att regeringen skulle till- sätta en oberoende kommitté eller myndighet för att granska över- 1 Förekom övergrepp och kränkningar vid institutioner inom den sociala barnavården – 1980? Utredningens bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar grepp och vanvård i institutioner och familjehem inom den sociala barnavården. Regeringen beslutade att utredningen om van- vård i den sociala barnavården skulle tillsättas. Utredningens direktiv finns som bilaga 1. Sammanfattningsvis innebär uppdraget att utredningen ska granska allvarliga övergrepp och vanvård vid institutioner och familjehem inom den sociala barnavården. Den sociala barnavården avgränsas i direktiven genom hänvis- ning till de lagar som gällde ; barnavårdslagen (1924:361, 1960:97), socialtjänstlagen (1980:620, 2001:453) eller lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Utredningen har därutöver haft kontakt med några få personer som placerades års barnavårdslag trädde i kraft. Utredaren ska bjuda in till intervjuer som kan kompletteras med studier av arkivmaterial. I anslutning till intervjuerna ska det erbjudas psykologiskt stöd. Det ska finnas beredskap för att ta emot samtal från drabbade per telefon. Personal vid institutioner och fosterhem som har erfarenhet av vanvård ska också bjudas in. Utredaren ska dokumentera vad som framkommer vid inter- vjuerna och från eventuellt arkivmaterial. Utredaren ska i en rapport sammanställa och dokumentera de erfarenheter som framkommer på ett sådant sätt att de kan bidra till att liknande förhållanden inom den sociala barnavården kan undvikas i framtiden.2 3 I direktiven framhålls också upprättelseperspektivet. Syftet med uppdraget är en rapport som dels skall ge upprättelse åt de drabbade, dels ge lärdom för framtiden.4 Fram till präglades utredningens planering av osäkerhet om hur många som skulle anmäla sig till intervju. Sammanlagt kom 1 030 personer 3Dir 2007:167, Tilläggsdirektiv . 2006:75, s. 5. Utredningens bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar att anmäla sig. Det innebar att de sista intervjuerna bokades in . Osäkerheten om målgruppens storlek medförde också att reger- ingen redan i direktiven krävde att utredaren i en delrapport skulle redovisa hur arbetet fortskred. Detta gjordes och därefter förlängdes utredningstiden. Minst 250 000 barn har varit i institution eller fosterhem Forskarna gjorde 2006 en beräk- ning av hur många som varit placerade i institutioner inom den sociala barnavården. Beräkningen finns återgiven i sin helhet i 2006.5 Forskarna hade då beräknat att minst 100 000 barn hade varit placerade i institution –1980. Minst lika många hade varit placerade i fosterhem. Vår utredning har andra tidsgränser både bakåt och framåt. Bakåt i tiden omfattar utredningen alla nu levande och framåt begränsas den av preskriptionstiderna, som är olika beroende på vilket brott det gäller.6 I praktiken har utredningen intervjuat personer som varit placerade . Sallnäs och underlag har utgjort grunden för vår beräkning av målgruppens storlek. Jämfört med har vår utredning en utökad tidsperiod. Därför har vi gjort bedömningen att fler barn, minst 250 000, varit placerade i foster- hem eller institution –1995. I gruppen med 250 000 placerade barn finns det stora skillnader. En del har varit placerade , andra har vuxit upp i foster- hem eller på institution. Utredningen har kontakt med drygt 1 000 personer som ska intervjuas innan arbetet är klart. Två förhållanden som kan synas självklara bör ändå påpekas: Utredningen är för det första inte representativ för hur samhällsvårdade barn i allmänhet haft det under sin placering och för det andra går det inte i efter- hand att få fram antal eller andel av de placerade som vanvårdats. Det senare konstaterades redan i . 5Förekom övergrepp och kränkningar vid institutioner inom den sociala barnavården – 1980? 6I kapitlet om Vanvård ur ett historiskt perspektiv redogörs för preskriptionstiderna för sexuella övergrepp. I övrigt hänvisas till bestämmelser om preskriptionstider för olika brott. Utredningens bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 1.3.1Målgruppens avgränsningar – vilka personer intervjuas? Vanvårdad inom den sociala barnavården Granskningen gäller personer som vårdats inom den sociala barna- vården. De ska också ha varit utsatta för vanvård eller övergrepp. Med stöd i utredningens direktiv formulerades inbjudan till inter- vju så här: varit placerad av den sociala barnavården i fosterhem, barnhem eller andra institutioner, och anser att du blivit vanvårdad och utsatt för övergrepp och/eller försummelse, fysiskt och/eller psykiskt under den tiden du varit placerad, och är och vars vård är avslutad och eventuella brott pre- skriberade, och vill berätta din historia, är välkommen att anmäla dig till intervju. Du som har arbetat på institution eller varit fosterförälder och vill berätta om dina erfarenheter av vanvård, är också välkommen att anmäla dig till intervju.7 Redan vid anmälan har vi gjort en preliminär bedömning om personen ifråga tillhör målgruppen. Berättar personen som ringer att det förekom vanvård, övergrepp eller försummelse kvalificerar det för att accepteras som intervjuperson. När det gäller definitionen av vanvård för vi ett utförligt resone- mang i kapitel 5. Vanvårdad utanför den sociala barnavården Det har förekommit att personer kontaktat utredningen för att berätta om vanvård på sjukhus, barn- eller vuxenpsykiatriska kli- niker, vanvård i hemmet av adoptivföräldrar eller av foster- föräldrar i privata placeringar. Att dokumentera sådan vanvård lig- ger utanför utredningens uppdrag. Att utreda erfarenheter av vad som upplevts som orättvisa dom- slut, stigmatiserande läkarutlåtanden i sjukvården och orättfärdiga 7 Webbsida, /vanvard Utredningens bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar omhändertagandebeslut i , ligger också vid sidan av uppdraget. Utredningen ska inte granska skälen för omhändertagandet, eller om själva omhändertagandet var motiverat. Samma sak gäller de beslut om hemtagning av barn från fosterhem eller institution som fattats av den sociala barnavården. Utredningen har fram till början av 2009 intervjuat 15 personer som blivit placerade i fosterhem och sedan adopterats av sina fosterföräldrar. Intervjupersonerna har berättat om övergrepp och vanvård. I åtta av dessa intervjuer finns det minnen av vanvård från tiden då inter- vjupersonerna var fosterbarn, dvs. Dessa har redo- visats bland de 404 intervjuerna i resultatsammanställningen. I några, icke redovisade fall, saknas minnen av tiden före adoptionen, men det finns allvarliga övergrepp från föräldrarna som inträffat . Kontakt för annans räkning Det har hänt att personer kontaktat utredningen för någon annans räkning. Det kan handla om egna omhändertagna barn, syskon eller partner. Då har vi gett beskedet att bara den som själv är drabbad kan anmäla sig till utredningen och få en intervjutid. Det har att göra med att vi har velat vara helt säkra på att personen ifråga helt frivilligt anmält sig till intervju och tänkt igenom vad det kan inne- bära. Av direktiven framgår att personer som har arbetat vid dessa insti- tutioner också kan ha viktig information och bör därför också omfattas av uppdraget. I de fall före detta personal har kontaktat utredningen har de intervjuats inom ramen för utredningsuppdraget. Deras uppgifter redovisas i särskild ordning i slutrapporten. Utredningens bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar När det gäller gruppen finska krigsbarn som i stort antal togs emot i svenska familjer under fanns det från början inte uttryckliga regler om att de sociala myndigheterna skulle godkänna hemmen. Visserligen hade Statens inspektör för fattigvård och barna- vård i ett brev till hjälpkommittén hävdat att de barn som bereddes vård i barnhem eller enskilda hem i i princip var att betrakta som fosterbarn enligt svensk lag. Men det var först , i samband med hastigt påkomna och stora barntransporter, som det blev angeläget för staten att kontrollera tillstånd vid barn- hem och internat.8 Under vinter- och fortsättningskriget flyttades många barn från till de skandinaviska länderna, de flesta till . Av de 70 000 barn som sändes till återvände 55 000 till sitt hem- land efter krigets slut. Under vinterkriget var det Centrala Finlandshjälpen och Nord- iska hjälpcentralen som organiserade barnförflyttningarna. De båda organisationerna bildades när kriget brutit ut. Den svenska organisationens uppgift var att ta emot de finska barnen i samt att ordna med bostad. Under vinterkriget var det bara friska barn som fick resa till , varför inga barnhem eller sjuk- hem upprättades. Den finska organisationens uppgift var att göra ett urval av de barn som fick åka. Barn fick resa till under vinterkriget. De barn som var skulle resa med sina mödrar. Under fortsättningskriget var det för Barn och som ansvarade för för- flyttningarna. uppgift var att ta emot friska och sjuka barn. De friska placerades till stor del i enskilda hem men en del barn placerades på barnhem. De sjuka barnen skulle behandlas och placerades på sjukhus. Vår tolkning av skeendet innebär att om placeringen av ett krigsbarn skedde efter 1944 skulle barnavårdsnämnden godkänna de mottagande hemmen. Således omfattas erfarenheter av vanvård i dessa hem av utredningens uppdrag. 8Rossi, , Räddade till livet: om en stor svensk hjälpinsats för barn 1939–1949, , , 2008. 9Innala, , Finska krigsbarn, /Industriell ekonomi och samhälls- vetenskap/Samhällsvetenskap, C-uppsats, , 2006. Utredningens bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar Kön, etniskt ursprung och funktionshinder I direktiven framhålls särskilda förhållanden som utredningen ska granska. Rapporten skall beskriva om vanvården och övergreppen skiljt sig åt för flickor och pojkar beroende på bl.a. ålder, etniskt ursprung eller funktionshinder.10 Under intervjun frågar vi om funktionshinder och om intervju- personen tillhör några av de svenska minoriteterna11 eller är invandrare. När det gäller funktionshinder vill vi betona att direktiven tolkats så att det gäller sådana funktionshinder som intervjupersonen hade som barn och som eventuellt kan ha påverkat behandlingen inom den sociala barnavården. Ansvarsfrågor och ekonomisk kompensation Regeringen har i direktiven varit mycket tydlig vad gäller ansvars- frågor och ekonomisk kompensation: I uppdraget ingår inte att överväga eventuella ansvarsfrågor i det enskilda fallet eller eko- nomisk kompensation till drabbade.12 Utredningen antecknar de namn på förövare som intervju- personerna uppger, men utreder inte skuld- och ansvarsförhållanden i fosterhem eller institutioner som rör enskilda individer. Inga frågor ställs i intervjuer eller i anmälan kring krav på eko- nomisk kompensation. Utredningens hemsida har innehållit informa- tion om hur man anmäler sig till intervju.13 Dessutom kunde den som var intresserad där ta del av kontaktuppgifter, direktiv, den första delrapporten, rapporter från utredningar i , uppgifter om expertgrupp, referensgrupp etc. 11De svenska minoriteterna är samer, romer, tornedalingar, sverigefinnar och judar. 2008/09:158 Från erkännande till egenmakt. Regeringens strategi för de nationella minori- teterna.