sou · GYB342 · 2010-06-23 00:00:00 — När det gäller definitionen av svenskt fiske hänvisas till 9.1.17. 3 § Vild fisk och vilda vattenlevande blöt- och kräftdjur är en tillgång och en förnybar resurs som ska nyttjas och förvaltas så att de uthålligt ger en god avkastning som den biologiska mångfalden och ekosystemfunktionerna behålls. Paragrafen utgör min portalparagraf som jag redogjort för ingående redan i avsnitt 9.1.2. Innebörden är att miljömålet jämställs med produktionsmålet. Därtill kommer att även produktionsmålet betonar uthålligheten. I praktiken skulle den framtida avvägningen betyda att en art som omfattas av denna lagstiftning, aldrig ska få hotas. Genom en förvaltning som genomför tillräckliga åtgärder för att vända en negativ beståndsutveckling och prioriterar de fiske- vårdande åtgärderna kan produktionen hållas på en jämn nivå. Maximum sustainable yield (MSY) skulle exempelvis utgöra en över- gripande långsiktig målnivå för den svenska fiskeriförvaltningen. Med denna målnivå ligger den svenska fiskevårdslagen i linje med det beslut som togs vid världstoppmötet om hållbar utveckling då man kom överens om att fiskbestånden skulle återställas till MSY till 2015. Även om reformeringen av CFP samt EU:s direktiv /56/EG (), använder MSY som mål- nivå. Ekosystemansatsen bör användas för att definiera den relativa beståndsstorleken av olika arter med bibehållen biologisk mångfald och långsiktig ekosystemfunktion och produktion. 4 § Alla som fiskar ska i den mån det inte är orimligt utföra de skydds- åtgärder, iaktta de begränsningar och vidta de försiktighetsmått i övrigt som behövs för att förebygga, hindra eller motverka att fisket medför skada för miljön. Jag har redan i 9.1.3 noggrant redogjort för försiktighetsprincipen. Som framgått ska den gälla för allt fiske, såväl yrkesfisket som fritids- fisket. I 9.1 har jag också redogjort för farhågor att om paragrafer från förs in i annan lagstiftning så skulle det kunna ur- holka och leda till varierande praxis. Som jag anförde där håller jag med om att det är olämpligt att ha samma paragrafer i olika lagstiftning. I ett sådant fall måste lagtekniken vara att hänvisa till . Ett problem är dock att det inte är möjligt att låta paragrafer gälla för fisket, eftersom en anpassning måste ske. Det gäller som framgår nedan särskilt kunskapskravet, efter- som jag valt att låta den förvaltande myndigheten i samråd med yrkes- fiskarnas organisation konkretisera kravet för yrkesfiskare för att effektivisera det. För miljökonsekvensbedömningar gäller att de måste anpassas till det gällande tillståndssystemet. Den enda bestämmelse som då skulle återstå och komma i fråga för en rak hänvisning till är försiktighetsprincipen. När det gäller just försiktighets- principen eftersträvar jag samma innebörd som i . Likväl skulle en hänvisning inte bara behöva ske till 2 kap. 3 § utan även till 2 kap. 7 § , varav det framgår att försiktighets- principen bara gäller i den mån det inte är orimligt. Sammantaget menar jag att den enda lagteknik jag kan använda för att lagreglera ett anpassat kunskapskrav, bästa möjliga teknik och konsekvens- bedömningar är särskilda bestämmelser i en ny fiskevårdslag. Det får då i och för sig anses vara naturligt att även använda samma teknik för försiktighetsprincipen. Därtill kommer som framhållits vid upprepade tillfällen att min övergripande ståndpunkt är att skapa en mer lättbegriplig lag. Flera olika hänvisningar försvårar detta. Paragraferna 5–7 §§ innehåller olika definitioner som behövs för att förstå innehållet i fiskevårdslagen. Paragraferna definierar de olika kategorierna. Olika bestämmelser kommer att gälla för de olika Uppdelning sker i tre olika kategorier. Inledningsvis är det fråga om yrkesmässigt fiske och fritidsfiske. Sedan definieras de tre olika grupperna av redskap, fasta redskap, rörliga redskap och handredskap. Slutligen anges de två olika vatten, allmänt och en- skilt vatten. Det hela är komplicerat, eftersom de olika kategorierna går in i varandra. Det finns exempelvis yrkesmässigt fiske på all- mänt vatten och yrkesmässigt fiske på enskilt vatten. De olika kate- gorierna finns redan nu i fiskerättslagen och har en lång tradition. Jag har inte velat göra några större förändringarna i de olika kate- gorierna och i deras traditionella rätt till fiske. Däremot är det min målsättning att de olika kategorierna och deras rättigheter klart fram- går av fiskevårdslagen. 5 § Med yrkesmässigt fiske avses fiske som bedrivs i näringsverksamhet med syfte att fånga och sälja fisk och vattenlevande blöt- och kräft- djur. Det som inte är yrkesmässigt fiske är fritidsfiske. Paragrafen drar upp skiljelinjen mellan yrkesmässigt fiske och fritids- fiske. Gränsdragningen är väsentlig, eftersom den yrkesmässiga verk- samheten som kommer att framgå ger rätt till användning av rörliga redskap utan begränsning och tillgång till fasta redskap på allmänt vatten enligt den nationella lagstiftningen. För fritidsfiskare däremot gäller redskapsbegränsningar om fisket inte sker på eget vatten. Vi har utvecklat detta under 9.1.6. Det som avses är att endast den som har F-skattesedel bedriver näringsverksamhet. Näringsverksamheten måste avse fiske. Övriga kategoriseras som fritidsfiskare. Genom denna definition ansluter jag mig till samma definition som EU använder sig av. Som framgått av kapitel 3 och 9.1.7 under rubriken särskilt om fisketurism definieras fritidsfiske i den nya kontrollförordningen som icke kommersiell fiskeverksamhet som nyttjar levande akvatiska resurser för rekreation, turism eller idrott. I sammanhanget ska också påpekas att jag inte behandlat frågor om vattenbruk. Dessa frågor har i stället utretts separat och redo- visats i betänkandet, Det växande vattenbrukslandet, SOU 2009:26. Betänkandet är under beredning i . I betänk- andet finns det några förslag om ändring i fiskelagen och i fiske- förordningen. Jag menar att det inte kan vara min uppgift att vär- dera dessa förslag, eftersom det vilar på regeringen. Jag kan dock notera att utredningens förslag om en definition av vattenbruket i deras föreslagna paragrafer 6 a och 6 b stämmer väl överens med mitt förslag i paragraf 5. 6 § Med fast redskap avses redskap med ledarm, som är fastsatt vid strand eller botten och som är högre än , eller fiskebyggnad. Med handredskap avses spö, pilk och liknande redskap utan maskinell driftsanordning som är utrustade med lina och högst tio krokar. Andra redskap är rörliga. Paragrafen definierar de olika typerna av redskap. Avsikten är att för- tydliga gränsdragningen mellan vad som är fasta och rörliga redskap. Med fasta redskap avses även fortsättningsvis fiskeredskap med ledarm om redskapet är fastsatt vid bottnen eller stranden. I 7 § fiskelagen anges också att en ytterligare förutsättning för att ett redskap ska anses vara fast är att redskapet avses stå kvar i i följd. Enligt min mening är en definition som hänvisar till den enskildes avsikt otydlig och därmed olämplig. Från länsstyrelserna sida har också uppgetts att det är omöjligt att tillämpa bestämmelsen. Jag föreslår därför att det kravet tas bort. I tydlig- hetens namn lägger vi i stället till en definition om att fasta redskap måste vara av viss storleksordning. Även en uttrycklig definition på handredskap är intaget i para- grafen. gäller en begreppsförvirring om handredskap faller in under termen rörligt redskap eller inte, se vad som anförts i av- snitt 9.1.9 och 9.1.10 under handredskapsfisket och under det övriga s.k. frifisket. För att undvika en sådan begreppsförvirring inför jag i den nya fiskevårdslagen tre olika kategorier av redskap, fasta red- skap, rörliga redskap och handredskap. Det som har tillagts är att ett handredskap inte får vara försett med maskinell driftsanordning. Tillägget har tillkommit på förslag av för att omöjlig- göra att bestämmelsen om vad som är ett handredskap ska kunna kringgås. Vidare får ett handredskap vara utrustat med högst tio krokar. Innebörden är att ett sådant redskap med fler än tio krokar klassificeras som ett rörligt redskap. 7 § Fiske kan bedrivas på allmänt eller enskilt vatten. Vad som utgör enskilt och allmänt vatten framgår av lag (1950:595) om gräns mot all- mänt vattenområde. Innehållet i den lagen framgår av avsnittet 4.2.3. Bestämmelsen er- sätter 2 § 2 stycket fiskelagen. Rätt att fiska på allmänt vatten 8 § Yrkesmässigt fiske på allmänt vatten får bara bedrivas med fiske- licens. Den ska gälla under högst en femårsperiod. Fiskelicens ska be- viljas av den myndighet som regeringen bestämmer under följande förut- sättningar: 1.Fysisk eller juridisk person som innehar F-skattesedel. 2.Fisket ska ha anknytning till . 3.Det ska finnas en konsekvensbeskrivning för miljön av fisket. Av denna ska följa att fisket bedrivs enligt försiktighetsprincipen som an- ges i 4 § i denna lag. Om fisket bedrivs med fartyg gäller därutöver att befälhavaren ska ha genomgått utbildning om det akvatiska ekosystemet. Om inte samtliga krav är uppfyllda ska ansökan avslås. Därutöver ska ansökan avslås om fiskekapacitet överskrids. Paragrafen är utvecklad under 9.1.5 under rubriken yrkesfisket. Inne- börden är alltså att det framöver bara ska finnas ett tillståndskrav, fiskelicens. Den ersätter yrkesfiskelicensen och fartygstillståndet. Den som ska ha tillstånd är den fysiska eller juridiska person som bedriver det yrkesmässiga fisket. Det betyder att anställda inte be- höver ha något tillstånd. Som kommer att framgå nedan ska till- ståndet kunna dras in för verksamhetsutövare. Självfallet ska till- ståndet även kunna dras in om överträdelser begås av anställda. Vidare ska tillståndet förstås kunna dras in om samtliga krav är uppfyllda. Den fysiska eller juridiska person som innehar tillståndet ska ha anknytning till . Punkterna 3 utgör miljökrav. Som framgår av 9.1.3 under rub- riken Miljökonsekvensbedömningar m.m. eftersträvar jag en liknande systematik som i . Miljökraven om kunskap och för- siktighet ska konkretiseras i en tillståndsprocess. Även om syste- matiken påminner om kommer prövningen dock vara av betydligt mindre omfattning. För att undvika begreppsförvirring använder jag därför inte termen miljökonsekvensbeskrivning utan konsekvensbeskrivning för miljön. Eftersom jag eftersträvar en för- enkling har jag valt att inte skapa en ny tillståndsprocess. I stället har jag valt att föra in miljökraven i den redan befintliga, men för- enklade tillståndsprocessen. Som framgått av allmänmotiveringen i avsnitt 9.1.3 är syftet att kraven om konsekvensbeskrivning ska differentieras beroende på hur omfattande fisket är. För det små- skaliga kustfisket bör alltså kraven kunna sättas betydligt lägre än för det mer omfattande fisket. Som vidare framgått av allmänmoti- veringen bör en konsekvensbeskrivning i huvudsak innehålla en beskrivning av fiskemetoden, redskapen och vilka bifångster fisket kan förväntas ge. Jag har i avsnitt 9.1.14 angett hur konsekvens- beskrivningen med efterföljande bedömning förhåller sig till de sär- skilda tillstånden. Fiskelicensen ska gälla under högst en femårsperiod. Skälet är att yrkesfiskaren inte ska behöva be- lastas med krav om olika tillstånd. Skulle dock fisket förändras uppfyller fisket inte längre kraven för fiskelicensen. Det betyder att om yrkesfiskaren väljer att bedriva ett fiske med andra redskap måste en ny ansökan ges in och en ny be- dömning måste göras om fisket uppfyller försiktighetsprincipen. Skulle detta försummas kan myndigheten återkalla licensen, efter- som kraven är uppfyllda, det saknas en konsekvens- beskrivning av fisket. För att undvika sådana komplikationer kan det vara lämpligt att yrkesfiskaren redan från börjar söker en fiske- licens med en bred konsekvensbeskrivning av det fiske som planeras att bedrivas . Fiskelicens krävs inte bara för yrkesmässigt fiske på allmänt vatten utan även för yrkesmässigt fiske på enskilt vatten under förutsättning att det sker med fartyg och att det är enskilt vatten i havet. Skälet för det är som noga redogjorts för under 9.1.8 att det är ett tvingande EU-krav, se vidare § 13. Jag har i allmänmotiveringen även noga redogjort för utbildnings- kravet. Som framgår måste det dock anpassas efter vilket fiske som bedrivs. Eftersom såväl konsekvensbeskrivningen för miljön som utbildningskravet måste anpassas efter vilken typ av fiske som be- drivs har jag bedömt det som nödvändigt att den ansvariga myndig- heten närmre måste precisera dessa två krav. Bemyndigande för det finns i 31 §. I fiskeförordningen transporteras bemyndigandet till den ansvariga myndigheten. Kravet om anknytning ska liksom tidigare preciseras i fiske- förordningen. Skälet är att det nödvändiga kravet om anknytning i hög grad påverkas av förändringar i det internationella fisket och därför snabbt ska kunna ändras. Anknytningen ska bedömas av den ansvariga myndigheten, som även får beakta andra omständigheter än det som anges i fiskeförordningen. Bemyndigandet finns i 31 §. Med fiskekapacitet menas i sammanhanget det fisketak som EU sätter. Som framgått av 3.1 och 9.1.5 beslutar kommissionen om varje medlemsstats tillåtna fiskekapacitet. Det uttrycks i brutto- ton och motorstyrka. Medlemsländerna får inte överskrida kapaci- teten. 9 § Den som bedriver yrkesmässigt fiske med fiskelicens på allmänt vatten har rätt att använda fasta och rörliga redskap samt handredskap. 10 § Den som är medborgare i eller har hemvist i eller annan stat inom Europeiska unionen får fritidsfiska på allmänt vatten med nät, långrev, ryssja, bur eller håv. Endast sex redskap får användas. Nätens sammanlagda längd får inte överstiga och långrev får vara försett med högst 100 krokar. 11 § Alla har rätt till fiske med handredskap på allmänt vatten. 12 § Det som enligt paragraferna 10–11 gäller för allmänt vatten gäller också havet vid sådana stränder, skär och som ägdes av staten utan särskilda villkor. I paragraferna anges alltså skillnaden i rätten till redskap för det yrkesmässiga fisket och fritidsfisket. Grundfördelningen är i huvud- sak samma som i den nu gällande fiskelagen, se 9.1.5, 9.1.6 och 4.2., men skillnaden är att det nu klart framgår av lagen. Särbestäm- melsen för hummer om 14 burar har dock tagits bort, i stället gäller alltså även för detta fiske högst sex burar, jfr 9.1.6. I den nu gällande fiskelagen 8 § anges att bara svenska medborgare får fiska i allmänt vatten. I 13 § anges att utländska medborgare som är stadigvarande bosatta här i landet dock är likställda med svenska medborgare. Därutöver får utländska medborgare bara fritidsfiska på allmänt vatten om det medges i föreskrifter. Jag har under 9.1.6 under rub- riken redskapsbegränsningen slagit fast att den nuvarande bestäm- melsen strider mot diskrimineringsförbudet i artikel 12.1 i EG-för- draget. Det betyder att alla som hemvist i ett EU-land ska ha samma rätt. Det ska noteras att även i dess artikel 4 innehåller ett allmänt förbud mot diskriminering på grund av nationalitet som motsvarar . Det gäller dock bara inom tillämpningsområde. Fiske i sig omfattas inte av . Där- emot är rättsläget mer komplicerat för handel med fisk, beredning av fisk mm. Härom finns detaljerade protokoll till där man kompromissat fram en reglering. Det saknar dock i samman- hanget betydelse, eftersom min bestämmelse bara avser fiske i sig (jfr Norberg-Hökborg m fl. EG-rätten i EES, 1994, bl.a. s. 367 ff.). Sammantaget betyder detta att enbart EG-fördragets diskrimi- neringsbestämmelse behöver beaktas. Rätten till fritidsfiske kommer därmed inte att omfatta de som har hemvist utanför EU, exempel- Däremot ska rätten till handredskapsfiske även fortsätt- ningsvis gälla för alla. När det gäller rätten till fritidsfiske är innebörden alltså att den som inte bedriver yrkesmässigt fiske får på allmänt vatten fritids- fiska med handredskap eller högst sex rörliga redskap. Det måste dock vara sådana rörliga redskap som är håv, nät, långrev, ryssja eller bur. Avsikten är att det inte är tillåtet att använda exempelvis trål. Det är samma som gäller . Som framgått av allmänmotiveringen under rubrikerna redskaps- begränsningen och särskilt om fisketurism ska regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer kunna meddela undantag från redskapsbegränsningen. Dessa möjligheter till undantag ska dock konkretiseras i fiskeförordningen, se vidare kommentaren till fiske- förordningen, 2 kap. Rätten till handredskapsfiske på allmänt vatten regleras i den allmänt hållna paragrafen 8. För att förtydliga denna centrala rätt menar vi att den klart ska framgå av lagen och regleras nu i en egen paragraf, § 11. Rätten till handredskapsfiske gäller enligt den nu gällande lagen även för utländska medborgare enligt 13 §. Jag föreslår ingen ändring av det. Det betyder därmed att den som har hemvist i ett EU-land har rätt till fritidsfiske på allmänt vatten, men att alla har rätt till handredskapsfiske på allmänt vatten. I 12 § finns en särskild reglering om de s.k. kronoholmarna. Inne- börden är samma som , men det har skett en viss språklig justering. Det får ankomma på den ansvariga myndigheten att infor- mera om innebörden av regleringen om de s.k. kronoholmarna, dvs. vilket vatten som omfattas. Rätt att fiska på enskilt vatten 13 § På enskilt vatten har fastighetsägaren rätt att fiska med fasta och rörliga redskap samt med handredskap. För sådant yrkesmässigt fiske med fartyg i haven på enskilt vatten krävs fiskelicens enligt 8 §. Annan än fastighetsägaren som är medborgare i eller har hemvist i eller annan stat inom Europeiska unionen har också rätt att fiska på enskilt vatten längs kusterna och i , , , och i på de platser och med de redskap som närmre anges av regeringen. För yrkesmässigt fiske krävs fiskelicens enligt 8 §. För fritidsfiske gäller de redskapsbegränsningar som följer av 10 § om inte annat anges särskilt. Paragraferna 13–16 reglerar fiske på enskilt vatten. Huvudregeln ska även fortsättningsvis vara att det är fastighetsägaren som har rätt till fisket. Som vi redovisat både i kapitel 4 och 9 finns det sär- skilt i en stor andel fiske som är samfällt. Detta utgör dock som vi utvecklat i 4.2.4 i grunden ett fastighetsrättsligt problem och måste lösas i den ordningen. De särregler som redan finns i den nu gällande fiskelagen om samfällt fiske har vi därför också behållit oförändrade, se paragraf 17. 13 § paragrafens första stycke är noga kommenterad under 9.1.8. Innebörden är att fastighetsägaren på eget vatten har rätt att an- vända valfritt redskap. Om fisket bedrivs yrkesmässigt med fartyg i havet på enskilt vatten krävs fiskelicens enligt 8 §. Det betyder där- med att fastighetsägaren eller fiskerättsägaren som huvudregel kan använda valfria redskap på sitt eget vatten. Detsamma gäller den som arrenderar fiskerätten från rättighetshavaren. Skulle de utöva sitt fiske yrkesmässigt enligt definitionen i 5 § kan de göra det i valfri utsträckning i sjöarna och utan fartyg i havet. En förutsättning är förstås att de generella skatterättsliga reglerna uppfylls. Om däremot fastighetsägaren (fiskerättsägaren) eller den som härleder sin rätt från fiskerättsägaren väljer att bedriva yrkesmässigt fiske på enskilt vatten i havet med fartyg krävs fiskelicens enligt 8 §. Andra stycket reglerar det s.k. frifisket, som vi redovisat under särskild rubrik i 9.1.10. Denna bestämmelse ska som vi angett där ersätta nuvarande 9 § andra meningen och bilagan i fiskelagen. Bestämmelser i förordningen ska komplettera bestämmelsen och ersätta det som anges i bilagan till fiskelagen. Undantag gäller dock det centrala handredskapsfisket som följer av förslag till fiske- vårdslag, §§ 14–15. Även det s.k. frifisket är förbehållet svenska medborgare och utländska medborgare som är stadigvarande bo- satta i enligt 9 och 13 §§ i den nu gällande fiskelagen. Av samma skäl som anförts under 10 § strider det mot EG-fördraget och ändras på motsvarande sätt. Det ska dock noteras att en sådan utvidgning kommer att inkräkta på den enskilda fiskerätten. För handredskapsfiske sker ingen förändring, eftersom redan tidigare gällt enligt fiskelagen att alla haft rätt till handredskapsfiske. För yrkesfisket sker inte heller någon utvidgning, eftersom det kommer att vara krav om fiskelicens, för att få en sådan krävs anknytning till . Den utvidgning som kan behöva göras rör därför endast fritidsfiske med rörlig redskap, där det kommer att gälla en redskaps- begränsning. Jag har dock bedömt att det i realiteten innebär endast en marginell förändring, jfr 9.1.10. I sammanhanget kan noteras att rätten till handredskapsfiske i den nu gällande fiskelagen alltså inte är begränsat till svenska med- borgare utan gäller för alla. Det betyder att rätten är mer långt- gående än vad de internationella avtalen kräver, juridiskt hade det varit tillräckligt att rätten omfattade de som har hemvist i ett EU- land. Som framgått av 9.1.9 under rubriken handredskapsfiske har vi dock valt att inte inskränka rätten. Det ska noteras att frifisket är en central del av fiskerätten. I den ingår både en rätt att yrkesfiska som att fritidsfiska. Det är också en omfattande rätt, exempelvis följer av bilagan att det är tillåtet att fiska vid på enskilt vatten med alla redskap. För använd- ning av fasta redskap krävs dock tillstånd enligt 10 § fiskelagen. Sådant tillstånd får som huvudregel enligt 2 § fiskeförordningen bara beviljas fiskare som bedriver yrkesmässigt fiske. Enligt gäller vidare redskapsbegränsningen om sex rörliga redskap även för fritidsfiske med frifiskerätt. Enligt verket gäller också att yrkesmässigt fiske kräver yrkesfiskelicens. Utredningen har i 9.1.10 anfört att denna lagreglering är oklar. måste självfallet de centrala bestämmelserna i bilagan klargöras. När det gäller handredskapsfisket har så skett. För de rörliga redskapen inför jag nu i 13 § andra stycket en redskaps- begränsning om sex för fritidsfisket, om inget annat framgår sär- skilt. Vidare ska det klart framgå att allt sådant yrkesfiske med stöd av frifiskerätten kräver fiskelicens. När det gäller fasta redskap är det enligt bilagan bara tillåtet att fiska med sådana på . Av bilagan ska framöver framgå att fiske med fasta redskap på väst- kusten förutsätter fiskelicens. 14 § Alla har rätt till fiske med handredskap på enskilt vatten längs kusterna och i , , , och i . I dessa sjöar är handredskapsfiske av kräftor inte tillåtet för annan än fastighetsägaren. 15 § Vid handredskapsfiske på enskilt vatten vid kusten i kommun i län, och , Öster- götlands län, län, och samt i , , , och i får andra än fastighetsägaren använda högst två redskap . Fiskemetoden som sådan får där av andra än fastighetsägaren inte kräva användning av båt eller utgöras av angeldonsfiske eller liknande metod. Som vi redovisat i 9.1.9 under rubriken handredskapsfiske har reg- leringen av rätten till handredskapsfiske klara juridiska brister. För att förtydliga vad som gäller har vi fört över hela rätten till handredskapsfiske, även rätten på enskilt vatten, till fiskevårdslagen från bilagan till fiskelagen. Eftersom det är en viktig bestämmelse för allmänheten menar vi att det är rimligt. Rätten till hand- redskapsfiske följer alltså inte längre av bilagan till fiskelagen, bestämmelserna om handredskapsfiske upphävs i bilagan. De kvar- stående bestämmelsen i bilagan är centrala och måste också ses över, men det får ske i en särskild ordning, se vidare 9.1.10. Rätten till handredskapsfiske regleras nu i §§ 11 för allmänt vatten och 13–15 för enskilt vatten. De förändringar vi för in i rätten till allt handredskapsfisket är att vi för in en redskapsbegränsning till 2 vid handredskapsfisket på enskilt vatten på ostkusten från och med kommun och söderut, se vidare 9.1.9. Inne- börden är att andra än fiskerättsägaren får använda sig av högst två handredskap vid sitt fiske. Där får fiskemetoden som sådan liksom tidigare för andra än fiskerättsägaren inte kräva användning av båt eller utgöras av angeldonsfiske eller liknande metod.