sou · GYB341 · 2010-06-22 00:00:00 — räntesatserna för kortfristiga lån. 13 SOU 1974:28; prop. Utformningen av ett system med kompensationstillägg Enligt förordningen (2007:1447) med instruktion för ska fastställa statens utlåningsränta. Räntan beräknas som den genomsnittliga marknadsräntan under de tre närmast föregående åren på nominella statsobligationer med en återstående löptid på 4–, med ett tillägg av för förvaltningskostnader m.m. Statens utlåningsränta ska spegla de kostnader som staten har för sin utlåning. Statens utlåningsränta uppgår till för . uppgick den till . Enligt förordningen (2007:1447) med instruktion för ska regelbundet fastställa den genomsnittliga marknadsräntan på statsobligationer med en återstående löptid (statslåneräntan). Statslåneräntan uppgick till . uppgick den till . Reporäntan är den viktigaste penningpolitiska styrräntan och utgör den ränta som bankerna kan låna eller placera till i . Det är alltså den här räntan som i stor utsträckning ligger till grund för den ränta som bankerna sedan ger till sina kunder. Namnet repo kommer från engelskans repurchasing agreement, som betyder återköpsavtal. säljer statspapper till bankerna som förr eller senare kommer att säljas tillbaka i enlighet med avtalet. Vid återköpet betalas även den av fastställda räntan, vilket är reporäntan. Reporäntan uppgick till . Den uppgick till . fastställer förutom de penningpolitiska styrräntorna även den så kallade referensräntan (tidigare diskontot) som förekommer i bl.a. räntelagen. Referensräntan fastställs för varje kalenderhalvår. Den ska motsvara den ränta som tillämpade vid den huvudsakliga refinansieringstransaktion som Utformningen av ett system med kompensationstillägg genomfördes närmast före det kalenderhalvår under vilket räntan ska gälla, avrundad till närmast högre halva procentenhet (se 9 § räntelagen). Med refinansieringstransaktion avses det återköp som beskrivits här ovan och som omfattas av reporäntan. Referensräntan är med andra ord direkt beroende av reporänta, med den skillnaden att referensräntan avrundas till närmast högre halva procentenhet. Uppgår reporäntan vid den aktuella tidpunkten till en halv eller en hel procentenhet sker dock ingen avrundning uppåt. Referensräntan uppgår till . Bestämmelser om ränta vid betalning av skatt finns i skattebetalningslagen (1997:483). På skattekontot beräknas intäkts- och kostnadsränta (se även beskrivningen av skattekontot i kapitel 6). Ränta beräknas dag för dag på aktuellt saldo. Ett överskott medför intäktsränta och ett underskott kostnadsränta. Intäkts- och kostnadsränta krediteras respektive debiteras skattekontot en gång . Räntornas storlek är knutna till den s.k. basräntan som fastställs av . Basräntan beräknas till den genomsnittliga säljräntan på sexmånaders statsskuldväxlar fr.o.m. den 16 i en månad t.o.m. den 15 efter. Intäktsränta beräknas alltså på det eventuella överskott som uppkommer på skattekontot. Enligt huvudregeln beräknas räntan fr.o.m. dagen efter den dag ett överskott uppkommer på skattekontot, till den dag överskottet återbetalas eller används för betalning av skatter och avgifter som debiteras kontot. Intäktsräntan uppgår till av basräntan och är skattefri. När det i stället uppkommit ett underskott på skattekontot beräknas kostnadsränta. Kostnadsräntan beräknas efter tre olika nivåer: låg kostnadsränta = basränta. mellanränta = av basräntan, dock lägst . hög kostnadsränta = basräntan + . Utformningen av ett system med kompensationstillägg Vilken kostnadsränta som blir aktuell beror dels på orsaken till underskottet, dels på underskottets storlek. Låg ränta beräknas bl.a. på belopp som gett anstånd med att betala och på belopp som överlämnats till för indrivning. Mellanränta beräknas i vissa fall vid beslut om debitering av preliminär skatt efter inkomstårets utgång. Hög ränta beräknas bl.a. på underskott på skattekontot som avser för sen inbetalning för den del av underskottet som överstiger till och med den dag betalning sker eller beloppet överlämnats till för indrivning. Frågan för utredningen att ta ställning till i detta sammanhang är alltså vilken nivå som bör ligga till grund för beräkningen av det kompensationstillägg som och föreslås betala . Det är utredningens åsikt att det saknas anledning att här tillskapa en ny särskild räntenivå för den situationen att en förmånsberättigad fått vänta alltför länge på sin förmån. Den nivå som bör väljas bör i stället motsvara någon av de ovan beskrivna räntesatserna. En möjlighet skulle kunna vara att välja dröjsmålsräntan. Det är en väl etablerad ordning i samhället att dröjsmålsränta enligt räntelagen tas ut när en fordran inte betalas i rätt tid. Detta gäller också i de situationer där den enskilde kommer i dröjsmål med att betala tillbaka det belopp som han eller hon är skyldig att återbetala till eller . Situationen är emellertid (som framgår av redogörelsen i kapitel 6 ovan) inte densamma när det gäller utbetalning av en förmån. Även om det kan sägas föreligga en rätt till en förmån när förutsättningarna för den är uppfyllda förutsätter en utbetalning ett beslut av myndigheten som talar om hur mycket som ska betalas ut. Det kan alltså inte hävdas att det finns någon förfallen fordran. Därmed kan det inte sägas föreligga något dröjsmål i egentlig mening. Som framgår i avsnitt 7.4 ovan föreslår utredningen att rätten till kompensationstillägg ska inträda redan efter en förhållandevis kort handläggningstid. Vilken tid som i det avseendet väljs för beräkning av tilläggsbeloppet har även betydelse för vilken ränta som bör Utformningen av ett system med kompensationstillägg Med ett tidigt startdatum för ränteberäkningen finns det skäl att välja en lägre räntesats än vad som hade varit fallet om man i stället valt att beräkna räntan från en senare tidpunkt. Detta talar för en lägre räntesats än den som gäller för dröjsmålsräntan, som f.n. är . Även det förhållandet att orsaken till den långa handläggningstiden, enligt utredningens resonemang ovan, som utgångspunkt inte ska tillmätas någon betydelse i fråga om rätten till kompensationstillägg kan sägas tala för en lägre räntesats än dröjsmålsränta. Ett system som inte bygger på att ränta enbart betalas ut när den handläggande myndigheten ensam bär hela skulden till dröjsmålet har inte heller behov av dröjsmålsräntans tydliga inslag av sanktion. Även de särskilda regler som finns på skatteområdet om att ränta ska tas ut när en skattskyldig inte betalar slutlig skatt i rätt tid bör naturligtvis beaktas här. Skattekontots basränta uppgick . På belopp uppgår kostnadsräntan (den s.k. höga kostnadsräntan) till basräntan med ett tillägg av , dvs. Denna räntenivå framstår dock i detta sammanhang som orimligt hög jämfört med de räntor som kan komma i fråga vid återbetalning till och . De lägre räntorna i skattekontosystemet (inklusive intäktsräntan) är å andra sidan alltför låga för att de ska kunna få någon betydelse som kompensation för den enskilde. Den ränta (tillägg) som betalas ut i samband med överskott vid avstämning av slutligt bostadsbidrag uppgår till av den statslåneränta som gällde vid utgången av det kalenderår som bidraget avser. Enligt utredningens mening ligger dock denna räntesats i underkant för vad som kan betecknas som rimligt för att uppnå syftet att kompensera den enskilde i anledning av dröjsmålet. Härtill kommer att statslåneräntan är en ränta som i detta sammanhang skulle kunna anses alltför långsiktig, eftersom den baseras på den genomsnittliga marknadsräntan på statsobligationer med en återstående löptid om . Till den sistnämnda frågan återkommer utredningen i det följande. De resonemang som förts har tagit sikte på den räntenivå som bör eftersträvas. I sammanhanget är det dock också viktigt att den räntemodell som används för att beräkna kompensationstillägget ger tillräckliga möjligheter att låta tillägget variera med ränteläget. Det kan då konstateras att statens utlåningsränta beräknas som den genomsnittliga marknadsräntan under de tre närmast Utformningen av ett system med kompensationstillägg föregående åren på nominella statsobligationer med en återstående löptid på 4–, med ett tillägg av . Konstruktionen av utlåningsräntan innebär att den är baserad på långa räntor. Därtill kommer att den ändras endast en gång . Detta betyder att statens utlåningsränta i mindre utsträckning än t.ex. referensräntan enligt räntelagen följer de variationer som kan gälla för mer kortfristiga skuld- eller fordringsförhållanden. Mot denna bakgrund anser utredningen att goda skäl talar för att i stället välja en ränta som är knuten till referensräntan. Det system som utredningen föreslår enligt resonemangen i föregående avsnitt fyller bl.a. funktionen att kompensera den enskilde för att det inte gått att placera pengarna han eller hon inte haft tillgång till dem. Utifrån detta synsätt ligger det nära till hands att vända blicken mot avkastningsräntan, som just syftar till att kompensera borgenären för eventuell förlorad avkastning på de medel som han eller hon inte haft tillgång till , alldeles oavsett om den betalningsskyldige kan anses ha varit i dröjsmål. Avkastningsräntan har också den fördelen att den bygger på referensräntan. Sammanfattningsvis anser utredningen att den nivå som gäller för avkastningsräntan enligt räntelagen – över gällande referensränta – framstår som väl avvägd för beräkningen av det kompensationstillägg som ska utgå hos och . 8 Beslut och utbetalning m.m. I detta kapitel behandlas frågor kring beslutet om kompensationstillägg och om utbetalning av kompensationen. När det gäller själva beslutet redogör utredningen för sina överväganden bl.a. i fråga om hur beslutet bör fattas. Här diskuteras även vilka regler som bör gälla för möjligheten att begära omprövning och att överklaga beslutet. Utredningen ska enligt direktiven även överväga hur ekonomisk kompensation från eller ska behandlas när vissa inkomstberoende socialförsäkringsförmåner, t.ex. bostadsstöd, ska beviljas. Utredningen ska vidare analysera behovet av särskilda regler för t.ex. retroaktiva utbetalningar, kvittning mot försäkrads återbetalningsskyldighet eller skyldighet att betala ränta och skattefrågor. I förekommande fall ska utredningen också lämna förslag på sådana regler. De här nämnda frågeställningarna behandlas i avsnitten nedan. 8.2Tidpunkt för beslut och utbetalning Utredningens bedömning: Det saknas skäl att i lag eller förordning reglera beslut i fråga om kompensationstillägg ska fattas. Detsamma gäller i fråga om utbetalning av kompensationstillägg ska ske. 8.2.1När ska beslut om kompensationstillägg fattas? Av föregående kapitel framgår att utredningen föreslår att kompensationstillägg ska beräknas fram till dess att utbetalning av förmånsbeloppet sker. Detta innebär i praktiken att kompen- Beslut och utbetalning m.m. sationsbeloppet normalt inte kommer att kunna beslutas förrän i samband med beslutet om utbetalning avseende det aktuella förmånsbeloppet. Det torde nämligen vara först då som myndigheten vet när utbetalningen verkligen kommer att ske. Som framgår av utredningens överväganden i avsnitt 8.3 nedan föreslår utredningen att och ska ges möjlighet att i största möjliga utsträckning hantera besluten om kompensationstillägg på automatisk väg. Alla beslut kommer dock inte att kunna fattas på detta sätt. Det hänger bl.a. samman med utredningens förslag att den handläggande myndigheten under vissa särskilda omständigheter ska kunna besluta att något kompensationstillägg inte ska betalas ut. Så är fallet då kompensation framstår som oskälig med hänsyn till den enskildes agerande. Ett beslut att inte betala ut kompensationstillägg kräver av naturliga skäl en individuell handläggning och dessa fall bör därför undantas från den automatiserade behandlingen. När i tiden ett sådant beslut bör fattas går emellertid inte att säga generellt. Det bör kunna avgöras från fall till fall utifrån den aktuella situationen. Detta är ju i första hand beroende av när i tiden den enskilde agerar på sådant sätt att det är möjligt att säga att något tillägg inte bör utgå. Det går vidare inte att utesluta att det även i andra fall kan vara lämpligt att fatta beslut om kompensationstillägg än då beslut om utbetalning av förmånen fattas. Mot bakgrund av vad som anförts ovan anser utredningen att det saknas skäl att i lag eller förordning reglera beslut i fråga om kompensationstillägg ska fattas. Det bör i stället ankomma på den handläggande myndigheten att själv ta ställning till när detta bör ske. 8.2.2När ska utbetalning av kompensationstillägg ske? När det gäller ett beslutat kompensationstillägg ska betalas ut konstaterar utredningen att det gäller olika utbetalningsregler för olika förmåner. I fråga om återkommande periodiska ersättningar, t.ex. barnbidrag, sjukersättning och bostadsbidrag, gäller dock vanligtvis att utbetalning sker en gång . En översiktlig beskrivning av vad som i detta avseende normalt gäller för varje förmånsslag finns i kapitel 3 ovan. Beslut och utbetalning m.m. finns inte skäl att i detta sammanhang överväga förändringar av dessa regler. Utredningen anser att det finns goda skäl att låta kompensationstillägg utbetalas som utbetalning sker av det förmånsbelopp som kompensationstillägget avser. På så sätt kommer kompensationstillägget den förmånsberättigade till godo som förmånsbeloppet betalas ut. Därigenom uppstår inte heller några särskilda merkostnader i form av kostnader för transferering eller avisering till mottagaren. Med hänsyn till utredningens förslag om att beslut om och beräkning av kompensationstillägg bör kunna ske genom automatiserad behandling, bör det i fråga om handläggning och administration inte heller möta något hinder mot att betala ut kompensationstillägget som förmånsbeloppet betalas ut. Därmed bör kompensationstillägget också kunna följa de särskilda utbetalningsregler som gäller för respektive förmånsslag i fråga om tidpunkten och sättet för utbetalning. Utredningen utgår således från att kompensationstillägg i de flesta fall kommer att utbetalas som utbetalning görs av det aktuella förmånsbeloppet. Det kan emellertid inte uteslutas att det i vissa fall finns skäl att utföra betalningen på annat sätt eller . Mot den bakgrunden anser utredningen att det även beträffande tidpunkten för utbetalning av kompensationstillägg saknas anledning att i lag eller förordning slå fast vad som ska gälla. Även här bör det således ankomma på den handläggande myndigheten att själv ta ställning till utbetalning bör ske. Utredningens förslag: Beslut om kompensationstillägg får fattas genom automatiserad behandling av och när skälen för beslutet får utelämnas enligt 20 § första stycket 1 förvaltningslagen (1986:223). och hanterar ett synnerligen stort antal ärenden. betalade exempelvis ut i olika ersättningar.1 Myndigheten fattade cirka 7,2 miljoner 1 årsredovisning 2009. Beslut och utbetalning m.m. Även om ett system med kompensationsskyldighet enligt utredningens förslag inte omfattar riktigt alla förmånsslag kommer beslut om att utge eller inte utge kompensationstillägg att behöva fattas i ett mycket stort antal ersättningsärenden. För att det inte ska krävas oproportionerligt stora resurser måste handläggning och beslutsfattande därför organiseras på ett så kostnads- och arbetseffektivt sätt som möjligt. Det gäller både beträffande beslut huruvida kompensationstillägg ska utgå och beträffande beräkningen av hur stort kompensationsbelopp som i så fall ska betalas ut. Kraven på att kompensationsskyldigheten ska vara kostnadseffektiv och möjlig att i praktiken hantera på ett enkelt sätt medför att det är i det närmaste orimligt att tänka sig en ordning där den enskilde handläggaren i varje enskilt fall ska ta ställning till om kompensation ska betalas ut eller inte. Dessa förhållanden medför också (som framgår av kapitel 7 ovan) att utredningen anser att det inte är möjligt att i varje fall göra en bedömning av vem eller vad som är orsaken till att en utbetalning av en förmån dragit ut . De omständigheter som förts fram här betyder, enligt utredningen, att det måste bli fråga om att utarbeta rutiner som i största möjliga utsträckning automatiskt hanterar besluten om kompensationstillägg. Utredningen föreslår därför att och ska ges möjlighet att fatta beslut om kompensationstillägg genom s.k. automatiserad behandling (jfr kapitel 5 ovan). Som angetts tidigare är bestämmelserna i förvaltningslagen om bl.a. motivering av beslut tillämpliga även på beslut som fattas genom automatiserad behandling. I de fall , och har möjlighet att fatta beslut genom automatiserad behandling har denna befogenhet villkorats av att skälen för beslutet ska kunna utelämnas enligt 20 § första stycket 1 FL (jfr bl.a. 112 kap. 6 och 7 §§ SFB samt 18 § lagen om jämställdhetsbonus). Enligt den angivna bestämmelsen i 20 § första stycket 1 FL behöver skälen för ett beslut inte anges om beslutet inte går någon part emot eller om det av annan anledning är uppenbart obehövligt att upplysa om skälen. Utredningen anser att möjligheten att fatta beslut genom automatiserad behandling beträffande kompensationstillägg på motsvarande sätt bör göras avhängig av att skälen för beslutet kan utelämnas enligt 20 § första stycket 1 FL. En sådan regel borde Beslut och utbetalning m.m. vanligtvis dock inte utgöra ett hinder mot att tillämpa automatiserad behandling. Beslut om kompensationstillägg torde regelmässigt vara av sådant slag att skälen kan undvaras. Det bör påpekas att utredningens förslag i detta avseende endast innebär en möjlighet för den handläggande myndigheten att fatta beslut genom automatiserad behandling. Denna möjlighet inkräktar inte på myndighetens befogenhet att i stället fatta beslutet manuellt, om det av olika skäl kan bedömas lämpligt. Som angetts i kapitel 5 fanns i nu upphävda instruktion (SFS 2004:1299) en bestämmelse som innebar att beslut som fattats genom automatiserad behandling skulle anses fattade av generaldirektören (12 § tredje stycket). I samband med införandet av förordningen (2007:1235) med instruktion för togs den regeln emellertid bort. Det finns därför ingen särreglering av denna fråga . I stället är det myndigheten som sådan som anses stå för automatiserade beslut. Utredningen anser att det saknas skäl att göra en annan bedömning i fråga om beslut gällande kompensationstillägg. Även i dessa fall bör således myndigheten som sådan anses ansvarig för beslutet, när detta fattats genom automatiserad behandling. Några beaktansvärda skäl emot en sådan ordning kan utredningen inte se. 8.4Ändring, omprövning och överklagande av beslut om kompensationstillägg Utredningens förslag: Ett beslut om kompensationstillägg får ändras, omprövas och överklagas i enlighet med de regler som gäller för den förmån som kompensationstillägget i det enskilda fallet beräknats på. Som framgått ovan anses förmånerna inom det svenska socialförsäkringssystemet utgöra civila rättigheter i den mening som avses i artikel 6.1 i . Samma sak kan i stor utsträckning anses gälla även övriga sociala förmåner, under förutsättning att det enligt lag finns en rätt till den aktuella förmånen och det inte är fråga endast om ett rent skönsmässigt beviljande av ekonomiska bidrag.2 2 , H. s. 147. Beslut och utbetalning m.m. Enligt artikel 6.1 i gäller vidare att var och en vid en tvist om sina civila rättigheter ska ha rätt till prövning av en oavhängig och opartisk domstol inom skälig tid. Mot bakgrund av resonemanget ovan är det, enligt utredningens mening, rimligt att anta att även rätten till kompensationstillägg bör bedömas som en civil rättighet i mening. Det innebär att en tvist om sådant tillägg omfattas av krav på prövning av oavhängig och opartisk domstol. En förmånsberättigad, som anser att har beräknat kompensationstillägg på ett felaktigt sätt eller felaktigt beslutat att kompensationstillägg inte ska utgå, måste därför ha möjlighet att få beslutet prövat av domstol. I likhet med vad som gäller för beslut om ersättning från socialförsäkringen bör dock den beslutande myndigheten först själv ges en möjlighet att genom omprövning komma till ett annat beslut (jfr 113 kap. SFB). Frågan är emellertid vilka regler som bör gälla för ändring (rättelse), omprövning och överklagande av ett beslut om kompensationstillägg. Bestämmelser om ändring, omprövning och överklagande finns i 113 kap. SFB. Där finns dels allmänna bestämmelser, vilka som utgångspunkt kan tillämpas på alla förmåner, dels särskilda bestämmelser som gäller för endast vissa förmåner (bl.a. ärenden om allmän ålderspension). En närmare redogörelse för dessa regler har lämnats i kapitel 5 ovan. Ett alternativ i detta sammanhang är att låta särskilda regler gälla för beslutet om kompensationstillägg. På så sätt skulle en begäran om t.ex. omprövning av ett beslut om kompensationstillägg alltid behandlas på samma sätt, oavsett vilken förmån tillägget avsåg. Lagtekniskt skulle det kunna lösas genom att nya regler tillskapades för kompensationstillägg eller genom en hänvisning till några befintliga specifika bestämmelser, t.ex. bestämmelserna om omprövning och överklagande i förvaltningslagen (se kapitel 5 ovan). Särskilda bestämmelser för beslutet om kompensationstillägg skulle emellertid kunna innebära att det t.ex. gällde olika tidsgränser för en begäran om omprövning av ett beslut avseende kompensationstillägg jämfört med en begäran om omprövning av ett beslut avseende den förmån som kompensationstillägget beräknats på. En sådan ordning skulle, enligt utredningens mening, riskera att leda till både missförstånd och svårigheter vid tillämpningen. Beslut och utbetalning m.m. Som framgår ovan anser utredningen att eventuellt kompensationstillägg som regel ska kunna betalas ut i samband med att ersättning från den beviljade förmånen betalas ut. Den förmånsberättigade kommer därför i normala fall att få såväl ersättning i form av en beviljad förmån som eventuellt kompensationstillägg vid ett och samma tillfälle. Beslut om utbetalning av kompensationstillägg bör dessutom vanligen fattas i samband med utbetalningsbeslutet avseende förmånen i fråga. Även om beslutet om kompensationstillägg ska ses som ett självständigt beslut är tillägget således nära förbundet med den förmån som avses i det enskilda fallet. För att göra regelverket så enkelt och begripligt som möjligt bör beslutet om kompensationstillägg i fråga om ändring, omprövning och överklagande därför följa det regelverk som gäller för den aktuella förmånen. Beslut om kompensationstillägg i fråga om t.ex. föräldrapenning bör därmed omfattas av de allmänna bestämmelserna i 113 kap. SFB. Beslut om kompensationstillägg avseende allmän ålderspension omfattas på motsvarande sätt av de särskilda regler som anges för ålderspensionen i 113 kap. SFB (jämför bl.a. 113 kap. 22–36 §§ SFB). Det innebär vidare att även bestämmelserna om överklaganderätt för det allmänna ombudet (se kapitel 5 ovan) gäller i fråga om kompensationstillägg, i den utsträckning dessa bestämmelser är tillämpliga även på den förmån som tillägget avser. Utredningen föreslår således att ett beslut om kompensationstillägg ska ändras, omprövas och överklagas i enlighet med de regler som gäller för den förmån som kompensationstillägget i det enskilda fallet avser. Utredningens förslag: Rätt till kompensationstillägg tillkommer den som har rätt till den förmån som tillägget beräknats på. I detta avsnitt behandlar utredningen frågan om vem som ska ha rätt till kompensationstillägg och till vem det ska betalas. Grundprincipen inom socialförsäkringsområdet är att en förmån betalas ut till den som har beviljats denna. Som framgår av redogörelsen i kapitel 3 ovan finns dock en mängd specialregler för olika förmåner i fråga om vem som är betalningsmottagare. Beslut och utbetalning m.m. pel på sådana specialregler finns att hitta i reglerna om assistansersättning som i vissa fall kan utbetalas till kommunen, till en annan fysisk person eller till en juridisk person.