sou · GYB314 · 2010-03-09 00:00:00 — När det gäller tvistemål föreslogs t.ex. en mellan hand- läggningsformerna mer neutralt utformad bestämmelse som angav att tvistemål avgörs på handlingarna eller efter huvudförhandling. Huvudförhandling skulle därvid vara obligatoriskt i vissa fall, t.ex. om muntlig bevisning skulle tas upp eller om någon part begärde huvudförhandling och en sådan inte var uppenbart obehövlig. Även beträffande brottmål föreslog utredningen möjligheter till avgörande på handlingarna, dock med absolut krav på huvudförhandling i många situationer. Både för tvistemål och brottmål föreslogs en kom- municeringsskyldighet för tingsrätten i en särskild paragraf rörande just avgörande på handlingarna enligt följande. Innan mål avgörs, skall varje part, om det inte är obehövligt, beredas tillfälle att yttra sig över det som tillförts målet genom annan än honom själv och att slutföra sin talan. framhöll i denna del att i mål som avgörs på handlingarna har parterna inte samma möjligheter som i huvud- förhandlingsmål att direkt bemöta vad motparten anför (SOU 1982:26 s. 528 f.). Av rättssäkerhetsskäl är det emellertid mycket viktigt att parterna även vid skriftlig handläggning bereds tillfälle att yttra sig över det material som motparen tillfört målet samt att det allmänt sett anses som en självklarhet att parterna ska ha en sådan möjlighet. I skriftlig vadeprocess i hovrätt, exemplifierade utredningen, bereds parterna alltid tillfälle att yttra sig över vad motparten anfört även utan något uttryckligt stadgande. För att ytterligare inskärpa vikten av detta, föreslog utredningen emellertid – efter mönster från förvaltningsprocessen – en uttrycklig regel om Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol kommunikation med part och tillfälle till kontradiktion av material som tillförts målet av någon annan än parten själv. Rättegångs- utredningen framhöll vidare vikten av att en part inte överraskas av ett avgörande av målet. Parten måste på något sätt förvarnas om att rätten planerar att snart döma i målet. Så borde lämpligen i många fall kunna ske på samma sätt som i hovrättsprocessen, dvs. genom att part bereds tillfälle att slutföra sin talan. Principerna om rättens kommunikationsplikt och dess skyldig- het att ge part tillfälle att slutföra sin talan, vilka alltså föreslogs uppställas av hänsyn till parternas rättssäkerhet, medför visst mer- arbete för rätten som ibland inte är av oväsentlig omfattning. Enligt behövde man därför ta tillvara på de möjlig- heter som finns att, utan avkall på befogade rättssäkerhetskrav, göra undantag från de nämnda grundsatserna. När det gäller kommu- nikationsplikten ansåg att det i vissa fall kan vara onödigt att låta en part ta del av ett visst material som motparten presterat. Så kan vara fallet när det kan förutses att materialet saknar betydelse för utgången, t.ex. om det framgår av partens egna yttrande att parten redan tagit del av materialet på annat sätt. kunde det även framstå som överflödigt att be- reda en part tillfälle att slutföra sin talan. föreslog därför undantag från kravet på att domstolen kommunicerar material med parterna eller bereder dem tillfälle att slutföra sin talan om sådana åtgärder är obehövliga. För tvistemålens del skulle inte heller motpartens yrkande om tredskodom omfattas av någon kommunikationsplikt. 1986/87:89, Ett reformerat tingsrättsförfarande förslag i ovan nämnda delbetänkande blev delvis genomförda. Exempelvis infördes en möjlighet att avgöra även tvistiga tvistemål utan huvudförhandling, dock med en annan lös- ning än den av utredningen föreslagna. Möjligheten infördes genom en föreskrift i 42 kap. 18 § RB om att tvistemål får avgöras utan huvudförhandling, om huvudförhandling inte behövs med hänsyn till utredningen i målet och inte heller begärs av någon av parterna. Vidare föreskrevs att parterna ska, om de inte redan kan anses ha slutfört sin talan, beredas tillfälle till det. Till skillnad från i förslag lagfästes så- ledes inte någon kommunikationsplikt avseende processmaterialet. Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol I denna del anfördes i propositionen att part självfallet, utöver möj- ligheten att få slutföra sin talan, också ska tillställas allt det material som motparten tillfört målet och som kan vara av betydelse för utgången. Denna kommunikationsplikt kunde dock, som dittills, lämnas oreglerad i lag enligt föredragande departementschef (prop. 1986/87:89 s. 212). I sak på sätt föreslagit infördes vidare ytterligare uppmjukning i muntlighets- och omedelbarhetsprinciperna genom bestämmelserna i 43 kap. 14 § och 46 kap. 17 § RB som gör det möjligt att efter huvudförhandlingens avslutande inhämta mindre kompletteringar i processmaterialet; kompletteringar som genom anknytande ändringar i 17 kap. 2 § och 30 kap. 2 § RB får läggas till grund för dom i målet tillsammans med det som före- kommit vid huvudförhandlingen. Även beträffande denna förändring anfördes i propositionen att med hänsyn till principen att varje part ska få del av vad motparten tillför målet bör en komplettering alltid bringas till motpartens kännedom (a. prop. s. 225). lämnade i ett betänkande vissa förslag om enhetliga regler för överklagande, se SOU 1991:106. Av intresse är att utredningen berörde frågor om domstolens kommunikations- plikt avseende handlingar. Enligt utredningen finns det skäl som talar för att man i RB inför mer uttömmande regler om domstolens kommunikations- skyldighet, även om rättsläget klarnat efter de i avsnitt 5.8.2 redo- visade rättsfallen NJA 1985 s. 106 och NJA 1987 s. 979. Utred- ningen jämförde därvid med de relativt fullständiga regleringarna i FPL och FL. Problemen hänför sig emellertid inte bara till överrättsprocessen, menade utredningen. I princip samma brister finns när det gäller tingsrättsprocessen. Starka skäl talar för att man inte bör söka lösa problemen isolerat för överrätternas del. Det finns inte någon naturlig plats för en motsvarighet till 18 § FPL i de kapitel i RB som handlar om processen i de skilda instanserna utan endast i de kapitel i RB som är gemensamma för alla instanser (närmast 17 kap. och 30 kap. RB). Skulle man åstadkomma en separatlösning för överrättsprocessen, uppstår risk för felaktiga e-contrarioslut, menade utredningen. Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol Enligt utredningen går det inte heller att i balken ta in någon regel som helt överensstämmer med 18 § FPL i sak. Därtill är skill- naderna mellan förfarandet enligt RB respektive FPL för stora, framhöll utredningen. Genom att förfarandet enligt RB i princip är muntligt kan man knappast undgå att göra undantag för sådant processmaterial som har presenterats t.ex. vid en huvudförhandling till vilken parten har varit kallad. För rättegångsbalksförfarandet finns det behov även av andra specialregler för vilka det saknas motsvarighet i FPL, t.ex. när det gäller undantagen i 42 kap. 18 § vid tredskodom från kravet på att part ska slutföreläggas. Bland annat det sagda medför, enligt utredningen, att det är långt ifrån enkelt att inom ramen för utredningens arbete ge kommu- niceringsfrågorna en lagtekniskt tillfredsställande lösning. Frågorna borde i stället få sin lösning i samband med den formella översyn av hela balken som var planerad då lämnade sitt betänkande (SOU 1991:106 s. 700 f.). 1993/94:190, Enhetliga regler för överklagande till hovrätt och m.m. reformerades förfarandebestämmelserna när det gäller över- klagande av tingsrättsdomar och beslut. I det sammanhanget gjordes i specialmotiveringen till 50 kap. 7 § RB vissa allmänna uttalanden om RB:s avsaknad av bestämmelser om generell kommunikations- plikt. Regeringen anmärkte därvid att RB, som från början innehöll mycket långt gående regler om avgöranden efter muntlig huvud- förhandling, inte innehåller några mera allmänna bestämmelser om rättens kommunikationsskyldighet som motsvarar bestämmelserna i och FPL. Tyvärr, anförde regeringen, kan man för de allmänna domstolarnas del inte reglera kommunikationsfrågan riktigt lika enkelt som inom förvaltningsrätten. Regeringen instämde således i bedömning att starka skäl talar för att man inte bör söka lösa problemen med kommunikationsskyldigheten i allmän domstol isolerat för överrätternas del. Det finns nämligen inte någon naturlig plats för en motsvarighet till 18 § FPL i de kapitel i RB som handlar om processen i de olika instanserna utan endast i de kapitel som är gemensamma för alla instanser (närmast 17 kap. och 30 kap. RB). Frågan om införandet av regler om rättens kommunikationsskyldighet bör därför tas upp till närmare behand- Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol ling först i ett senare sammanhang. Självklart måste därvid, påpekade regeringen, uppmärksammas sambandet med regleringen i 33 kap. 2 § om i vilka fall en handling som ska sändas över till en part också formligen behöver delges (a. prop. s. 129 f.). rättegångsutredning och reformen En modernare rättegång genomfördes en reformering av processen i allmän domstol; en reform med samlingsnamnet En modernare rätte- gång. I vårt delbetänkande Partsinsyn och ny teknik i domstol, m.m. (SOU 2008:93) har vi behandlat den del av reformen som innebär att domstolsförhör i bevissyfte ska dokumenteras genom ljud- och bildupptagning. Genom reformen har det också skett olika upp- mjukningar i RB:s muntlighetsprincip. Som vi redan nämnt har det blivit möjligt att under vissa förut- sättningar pröva brottmål i sak utan huvudförhandling i underrätt, se 45 kap. 10 a § RB. Parterna ska då beredas tillfälle att slutföra sin talan, om de inte redan kan anses ha gjort det. Det har också införts betydande undantag från muntlighets- principen även i huvudförhandlingsmål i det att en möjlighet införts att parterna framställer yrkanden, avger inställning, utvecklar sin talan, lägger fram bevisning m.m. genom hänvisningar till handlingar i målet som alternativ till en muntlig presentation av process- materialet, se 43 kap. 7 och 8 §§ samt 46 kap. 6 § RB. Även per- sonalian i brottmål kan presenteras genom hänvisning till hand- lingar, se 46 kap. 9 § RB. Motsvarande bestämmelser gäller för huvudförhandling i hovrätt och i . Med hand- lingar kan i sammanhanget förstås inte bara skriftliga handlingar på papper utan även elektroniska handlingar eller andra upptagningar som ingår i akten (jfr handlingsbegreppet i 2 kap. 3 § tryckfrihets- förordningen). Hänvisning kan ske även till muntlig bevisning genom ljud- och bildupptagna domstolsförhör som skett vid bevisupp- tagning utom huvudförhandling eller vid huvudförhandling i lägre rätt (se prop. 2004/05:131 s. 147). Enligt förarbetena blir alltså så- dana upptagningar handlingar även i RB:s mening. Det är rätten som efter en lämplighetsbedömning beslutar om hänvisning till handlingar ska ske i stället för att de ska läggas fram muntligen. Enligt förarbetena bör dock parterna ha ett stort inflyt- ande över frågan och frågan bör i allmänhet vara avgjord före huvudförhandlingen (a. prop. s. 245). Sker hänvisning till hand- Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol lingar blir dessa processmaterial som har förekommit vid förhand- lingen och får läggas till grund för dom på sätt som förutsätts enligt omedelbarhetsprincipen så som denna formulerats i 17 kap. 2 § respektive 30 kap. 2 § RB. Handlingarna anses dessutom framlagda vid förhandling i den mening som avses i 43 kap. 5 § OSL. De nya möjligheterna till avgörande på handlingarna i tingsrätt i bötesbrottmål och avstegen från muntlighetsprincipen i huvudför- handlingsmål infördes på förslag års Rättegångsutredning i dess slutbetänkande (SOU 2001:103) samt, för överrätternas del, i en promemoria från (Ds 2001:36). I dessa förarbeten kan inte sägas att ändringarnas förhållande till den kontradiktoriska principen eller domstolens kommunikations- plikt behandlades i någon närmare omfattning. I direktiven till Rätte- gångsutredningen (dir. 1999:62) påtalades emellertid, när det gäller uppdraget att överväga en möjlighet till avgörande på handlingarna i brottmål, att en del tilltalade som uteblir i enklare mål skulle komma bättre till sin rätt genom att de får tillfälle att yttra sig skriftligt och garanteras få kännedom om allt processmaterial. Rätte- gångsutredningen påpekade i denna del att det, när huvudförhand- ling hålls i en tilltalads utevaro, finns risk att omständigheter diskuteras som den tilltalade inte får möjlighet att ta ställning till; i både skuldfrågor och bevisfrågor. Avgörande på handlingarna är därför mera fördelaktigt än en utevarohandläggning. Vid skriftlig handläggning kommer, menade , den tilltalade alltid att kunna ta del av och därmed kunna bemöta alla de upp- gifter som läggs fram av åklagaren (2001:103 s. 163). Något resonemang kring vad det är för skrivna eller oskrivna rättsregler som garanterar den tilltalade denna möjlighet att ta del av och yttra sig över processmaterialet fördes dock inte. Inte heller när det gäller möjligheten att presentera process- materialet genom hänvisning till handlingarna förde Rättegångs- utredningen något övergripande resonemang om grunderna för att parterna ska vara garanterade kännedom om och möjlighet att yttra sig över alla handlingar i målet som inte emanerar från parten själv. Det uttalades emellertid att det är en självklarhet att en hänvisning inte kan ske till en handling som inte båda parter har fått del av i det pågående målet (a. bet. s. 189). Härvid hänvisades till bestäm- melsen i 43 kap. 10 § RB om att domstol under vissa förutsätt- ningar kan lämna nya omständigheter och bevis, som part åberopar först under pågående huvudförhandling, utan avseende. Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol ningen kan det inte komma i fråga att hänvisning sker till handling som ges in först under huvudförhandlingen. Slutligen kan nämnas att det tidigare kravet enligt 43 kap. 8 § och 46 kap. 7 § RB i deras lydelse före reformen om att rättens ledamöter skall ha tagit del av icke uppläst skriftlig bevisning mate- rialet i förväg inte har fått någon motsvarighet när det handlar om hänvisning till handlingar. Enligt borde kravet slopas, eftersom kravet vittnade om en onödig misstro mot domare. Det ligger i sakens natur, menade utredningen, att domare för att kunna begripa vad parterna avser med det material som läggs fram, måste ha satt sig in i målet genom att i erforderlig del ha tagit del av handlingarna (a. bet. s. 188). JO:s beslut Dnr 3305-2008 Ett vittne i ett brottmål kontaktade tingsrätten och begärde att på grund av hälsoskäl få bli hörd vid rättegången per telefon varvid tingsrätten krävde in ett läkarintyg. Vittnet gjorde detta och enligt egen uppgift framförde hon till tingsrätten att hon inte ville att läkarintyget skulle offentliggöras. Utan att vittnet i förväg fick reda på det, översände tingsrätten kopior av läkarintyget till de tilltalades försvarare. Dessa motsatte sig därefter telefonförhör. När det gäller överlämnandet av kopior till försvararna anförde JO bl.a. att det är domstolen som självständigt har att väga betydelsen av att ett förhör hålls inför rätten mot de olägenheter som för- hörspersonen upplever. Inför sitt ställningstagande ska rätten hämta in och beakta parternas synpunkter i frågan. Det är givet att part kan anse det nödvändigt att få ta del av ett läkarintyg för att för sin del kunna ta ställning i frågan om telefonförhör bör tillåtas. Dom- stolen bör emellertid, menade JO, även om innehållet i ett sådant läkarintyg inte omfattas av sekretess, inte utan begäran av part låta denne ta del av innehållet i ett sådant intyg. Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol 5.10Våra överväganden angående partsinsynens omfattning Vårt förslag: Vi föreslår att det införs en bestämmelse i 6 kap. 1 § RB som klargör att part har en rätt att på begäran få insyn i samtliga handlingar som finns i ett mål eller ärende enligt balken, dvs. en rätt till s.k. aktinsyn. Insynsrätten gäller som huvudregel också beträffande insyn i handlingarna i akten då den innehåller flera mål som förenats i en rättegång (kumulation) med fler än två parter. En parts rätt till insyn omfattar dock inte det som enbart rör andra parter och kan, i brottmål under pågående för- undersökning, begränsas enligt 23 kap. 18 § RB sinsemellan miss- tänkta i fråga om handling som saknar betydelse för beslut som gäller den misstänkte. Sistnämnda begränsning gör det möjligt att efter en menprövning neka en misstänkt att få del av en häkt- ningspromemoria och ett häktningsprotokoll som gäller en med- misstänkt. Denna rätt är ovillkorlig i förhållande till sekretess i fråga om material som är att betrakta som processmaterial, dvs. rätten omfattar inte bara parts rätt att ta del av material som de facto läggs till grund för ett avgörande av ett mål eller ärende utan avser även material som som förberedelse eller lik- nande pågår kan antas komma att få betydelse för ett kommande avgörandet i sak, exempelvis stämningsansökan med bilagor, parternas inlagor i sak, sakkunnigutlåtanden, protokoll från muntliga föreberedelser m.m. Vidare bör parternas rätt att när- vara vid förhandling inom stängda dörrar och att ta del av domar och beslut vara ovillkorlig. Detta bör framgå mera tydligt i kollisionsregleringen än , dock att den närmare lagtekniska lösningen kommer att behandlas i avsnitt 7.3. Beträffande sådana handlingar i ett mål som inte utgör processmaterial, dvs. som inte kan antas få betydelse för ett avgörande i sak, föreslår vi att det ska framgå att parts rätt till insyn ska kunna begränsas om ett sekretessintresse av synnerlig vikt kräver det. Part ska dock på annat sätt upplysas om det hemliga materialet om det behövs för partens talan och det kan ske utan allvarlig skada för det aktuella sekretessintresset. Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol Frågeställningar och oklarheter i gällande rätt OSL:s kollisionsregel har gett upphov till skilda tolkningar i flera olika avseenden. Framför allt har diskuterats förhåll- andet mellan kollisionsbestämmelsen och den misstänktes rätt till insyn i förundersökningen enligt 23 kap. 18 § RB. Men även när det gäller domstolsförfarandet har diskuterats huruvida sekretess över huvud taget kan begränsa en parts rätt enligt RB eller allmänna rätts- grundsatser att ta del av uppgifter som finns i ett mål vid allmän domstol. Det i sin tur har lett till frågetecken angående vilken rätt en part har under ett måls handläggning att ta del av uppgifter som finns i målet eller ärendet, framför allt när det gäller handlingar i akten, och på vilken rättslig grund en sådan insynsrätt kan tänkas bygga. har meningarna varit delade. Det har därför i flera sammanhang framförts att det finns behov av klargöranden beträffande gällande rätt och att en undersökning bör göras av vilken reell rätt till insyn som RB avses ge i olika fall (se t.ex. OSEK, SOU 2003:99 s. 200, och JO 2006/07 s. 87 f.). Här ska kort sammanfattas några tolkningar av RB som före- kommit. Sammanfattningen är delvis en upprepning av vad som redovisats ovan i avsnitt 5.9.1. Enligt en tolkning – som företrätts av JO i yttrandet i Bugg- ningsmålet (JO 1995/96 s. 29 f.) – ger RB inte parten i ett mål någon automatisk insynsrätt till allt som finns i målet eller dess akt. Partens rätt ska framgå direkt av eller i övrigt vara sådan som åsyftas i 10 kap. 3 § andra stycket OSL, dvs. avse omständig- heter som läggs till grund för ett avgörande. För samtliga parter innebär det en rätt att närvara vid huvudförhandling och därigenom få del av allt processmaterial. Därutöver finns bestämmelser i enligt vilka en part ges rätt att före huvudförhandling få del av vissa handlingar t.ex. förundersökningsprotokoll, stämningsansökan med bilagor och åberopad skriftlig bevisning. I brottmål är beträffande den tilltalade syftet med dessa bestämmelser att den tilltalade ska ges möjlighet att förbereda sitt försvar. Uttryckliga bestämmelser om att vissa handlingar ska kommuniceras med part tycks före- trädare för detta synsätt anse omfattas av 10 kap. 3 § andra stycket OSL. Det kan nämnas att JO i det nämnda yttrandet inte fann att målsägandena, som i det aktuella fallet var parter och biträdde åtalet, hade någon direkt rätt enligt RB att före huvudförhand- Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol lingen få tillgång till skriftligt processmaterial och än mindre till sådana delar av förundersökningsprotokollet som inte åberopades som bevisning. Med hänvisning till likställig- hetsprincip och till principerna som bär upp rättegångsordningen i brottmål borde dock målsägandena i det aktuella fallet ha fått till- gång till åberopad skriftlig bevisning redan före huvudförhand- lingen menade JO. Utanför det område som framgår av direkta regler i RB, eller som annars avses i 10 kap. 3 § andra stycket OSL, har part ingen rätt enligt RB till insyn. Partens rätt i det avseendet kan, enligt detta synsätt, enbart bygga på den rätt som 2 kap. tryck- frihetsförordningen ger envar att ta del av allmänna handlingar i ett mål eller ärende. Sekretess gäller därvid mot en part på samma sätt som mot vem som helst. Något utrymme att tillämpa 10 kap. 3 § första stycket OSL finns, enligt det redovisade synsättet, därför inte. Enligt en annan tolkning – som bl.a. synes ha anslutit sig till – har en part en oinskränkt rätt till insyn i förfaranden som regleras i RB, så vida inte balken föreskriver begränsningar. Sekretess kan inte medföra begränsningar i denna rätt. Hänvisningen i 10 kap. 3 § andra stycket OSL torde således omfatta allt material i ett mål eller ärende alldeles oavsett om det är processmaterial eller inte. Enligt en tredje tolkning – som torde ha företrätts av bl.a. departe- mentschefen i prop. 1986/87:89 och – har parter en rätt enligt RB att ta del av allt material i ett mål. Sekretess kan emellertid undantagsvis leda till att insynen begränsas; dock bara i fråga om material som inte utgör processmaterial och bara om ett sekretessintresse av synnerlig vikt kräver det. I ett sådant fall kan part, med stöd av 10 kap. 3 § första stycket OSL, förvägras få del av uppgifter som finns i domstolens akt. Skälen till att partens rätt till insyn genererat så många svårlösta frågeställningar torde bl.a. vara att insynsrätten enligt RB i flera avseenden inte är uttryckligt reglerad utan följer indirekt av olika bestämmelser eller av i förarbetena uttalade grunder för RB; något som i sin tur vållar tveksamheter vid tillämpningen av 10 kap. 3 § OSL och för frågan i vad mån en insynsrätt enligt RB är ovillkorlig eller inte. Även då det finns uttryckliga bestämmelser såsom be- träffande den misstänktes insyn under pågående förundersökning – Partsinsyn och kommunikationsplikt i domstol före och efter slutdelgivning – kan rättsläget inte sägas vara glas- klart, se redogörelsen i kapitel 2. Ytterligare frågeställningar som diskussionerna genererat är bl.a. följande. Vad är processmaterial i olika skeden av ett måls hand- läggning? Betyder en rätt till insyn i handlingar alltid detsamma som en rätt att utfå en kopia av handlingen? Gör det någon skillnad om det är processmaterial eller inte? Var går gränsen för den en- skilda partens insynsrätt i kumulerade mål med flera parter på någon sida? I det följande kommer vi att diskutera bl.a. dessa frågeställningar och oklarheter. Som vi framhållit i tidigare sammanhang, se av- snitt 1.4, kan en utredning, när det gäller de rättsfrågor som här behandlas, emellertid inte slå fast vad som utgör gällande rätt och vilken innebörd som måste läsas in i ett regelverk som är i kraft. Den uppgiften och möjligheten har bara domstol. Vår främsta upp- gift är, som vi tolkat våra direktiv, att tänka framåt genom att överväga och lämna sådana förslag om insynsrättens omfattning och former som vi, efter en avvägning mellan motstående intressen, anser bör gälla eller klargöras. Vår uppfattning om gällande rätt i detaljfrågor kommer därvid att framgå i anslutning till att vi i det följande behandlar olika frågeställningar om insynsrätten m.m. en- ligt RB.