sou · GYB387 · 2010-12-07 00:00:00 — Av detta följer att skadeståndsanspråk som grundas på regler enligt utredningens förslag omfattas av den allmänna tioåriga pre- skriptionsfristen. Det gäller oavsett vilken skada som ersättning yrkas för (avseende fordran på skadestånd på grund av brott kan dock längre preskriptionsfrister gälla, se 3 § preskriptionslagen). Ett par saker bör emellertid tas upp särskilt med anledning av vad som sagts. För att kunna tillämpa preskriptionsregeln, måste avgöras när skadeståndsanspråket till följd av rättighetskränkningen tillkom (tidsfristen räknas ju från fordringens tillkomst). Olika tidpunkter kan komma i fråga, t.ex. när den skadegörande handlingen ägde rum eller när den första skadan inträffade. Normalt sett är tiden för den skadegörande handlingen avgörande. När det handlande som lett till skada pågått , räknas preskriptionstiden från den tidpunkt då skadeförebyggande åtgärder senast hade kun- nat vidtas. Detsamma gäller i fråga om skada som orsakats genom underlåtenhet. I sammanhanget bör särskilt nämnas något om s.k. perdurerande skador. En sådan skada är pågående i den meningen att ny och mer skada inträder fortlöpande. I sådana fall preskriberas anspråk på skadestånd i takt med att skadan fortgår (se , Preskrip- tion, s. 391–395). I konventionssammanhang är skada som upp- kommer till följd av långsam handläggning en sådan pågående skada. Det kan antas att framför allt den ideella skada som kan uppkomma vid denna typ av överträdelse uppstår i nära anslutning till att dröjsmålet blir konventionsstridigt. Det innebär att en person som anser sig ha lidit ideell skada till följd av en sådan överträdelse och som vill ha ersättning för hela den långsamma handläggningstiden bör framställa sitt anspråk räknat från den tidpunkt då själva konventionskränk- ningen uppstod. Beträffande de åtgärder som vidtas för att avbryta preskriptionen, hänvisas till avsnitt 2.11 ovan. Slutligen bör nämnas att artikel 35 i upp- ställer en sexmånadersfrist inom vilken talan ska anhängiggöras vid . Tiden räknas från den dag då domen eller det slutliga beslutet meddelades i högsta instans inom ramen för de ordinära rättsmedlen (dvs. inte resning el. Vidare gäller ett krav på att samtliga inhemska rättsmedel ska ha uttömts. Eftersom den nya skadeståndsregeln bedöms utgöra ett effektivt rättsmedel i de situationer där överträdelsen kan gottgöras genom ekonomisk kompensation, förutsätts att den enskilde har vänt sig till svensk domstol för att få sina ersättningsanspråk prövade. Om han eller hon därefter vill få sin talan prövad av gäller att talan ska väckas där för det slutliga avgörandet i skadeståndsmålet. Bedömning och förslag: Det är inte uteslutet att Europakon- ventionen i vissa fall kan anses kräva en för käranden mer för- månlig fördelning av rättegångskostnader än den som följer av när talan enligt 3 kap. 3 § SkL ogillas trots att konventionen har åsidosatts. Vi föreslår därför en särskild rätte- gångskostnadsregel i 6 kap. 7 § SkL. Bestämmelsen ger möjlighet att jämka det allmännas ersätt- ning eller att förordna om att vardera parten ska svara för sin kostnad i skadeståndsmål där domstolen finner att det har före- kommit en konventionsöverträdelse som det allmänna ansvarar för. För att frångå regler krävs särskilda skäl. Vid bedömningen bör hänsyn tas till de krav som följer av rätten till tillgång till domstol och till ett effektivt rättsmedel i artiklarna 6 och 13 i konventionen. Som redogjorts för är det tänkbart att skadestånd ibland inte utgår vid vissa fall av konventionsöverträdelser, t.ex. till följd av att ingen, eller enbart en mycket begränsad, skada har uppkom- mit (se avsnitt 6.4.11 ovan). I fall där domstolen konstaterar att staten i och för sig är ansvarig enligt konventionen, men inte dömer ut skadestånd, kan det tyckas stämma mindre väl överens med ett konventionsrättsligt synsätt att enbart hänvisa rättstilläm- paren till regler om förlorande parts skyldighet att ersätta den vinnande partens rättegångskostnader. Enligt vår mening vore det otillfredsställande att inte tillhandahålla någon som helst möjlighet att förordna om rättegångskostnader på ett sätt som är mer förmånligt för den enskilde i förhållande till hur utfallet hade blivit vid tillämpning av regler. Mot den bakgrunden anser vi att det finns skäl att föreslå en sär- skild rättegångskostnadsregel liknande den som gäller vid utdömd kränkningsersättning (jfr 6 kap. 6 § första stycket SkL). Syftet är att ge utökade möjligheter att förordna om rättegångskostnader på ett sätt som är mer förmånligt för den enskilde – i förhållande till vad som hade gällt enligt – i fall där han eller hon har förlorat målet. Eftersom delvis andra förutsättningar kommer att gälla för regelns tillämpning, bör den inte placeras i § SkL, utan i en egen paragraf. Vi föreslår således att det införs en ny bestämmelse i § SkL med följande lydelse: Har en talan om skadestånd enligt 3 kap. 3 § ogillats får rätten, om en rättighet har överträtts och det finns särskilda skäl, 1.jämka statens eller kommunens rätt till ersättning för rättegångs- kostnad eller 2.förordna att vardera parten ska svara för sin kostnad. Bestämmelsen kommenteras närmare nedan (avsnitt 6.7.3–6.7.4). Först och främst redogörs dock för befintlig lagstiftning i fråga om rättegångskostnader (avsnitt 6.7.2). 6.7.2Fördelning av rättegångskostnader enligt gällande rätt En skadeståndstalan mot det allmänna handläggs enligt rättegångs- balkens regler för tvistemål. I sådana mål tillämpas normalt sett reglerna om rättegångskostnader i 18 kap. . Det gällande regelverket kan sammanfattningsvis beskrivas enligt föl- jande (se Fitger, Kommentar till , samt Karnov med hänvisningar till relevanta rättsfall och förarbeten). Vid bestämmande av fördelning av rättegångskostnader i tviste- mål är utgångspunkten att en part som tappar eller förlorar målet ska ersätta motpartens rättegångskostnad (18 kap. 1 § rättegångs- balken). Det gäller även mål som prövas enligt skadeståndslagens bestämmelse om fel och försummelse vid myndighetsutövning. I vilken form en part vinner eller tappar ett mål har mindre betydelse (vid avvisning anses parten också vara tappande, se 18 kap. 5 § rät- tegångsbalken). Dessutom svarar parten naturligtvis även för sina egna kostnader. Huvudregeln gäller om inte annat anges i någon av de följande paragraferna i kapitlet eller genom särskilda stadganden i annan lag- stiftning (t.ex. eller lagen om rättegången i arbetstvis- ter [1974:371]). Vissa undantag föreskrivs främst i 18 kap. 2–6 §§ (vad rättegångskostnaderna närmare omfattar anges i 8 § och, såvitt avser mål om mindre värden, i 8 a § i samma kapitel). Enligt 18 kap. 3 § finns möjlighet att låta den vinnande parten ersätta motparten dennes rättegångskostnad eller att låta vardera parten svara för sin kostnad i fall av s.k. onödig rättegång. Med det menas att den vinnande parten eller hans eller hennes ombud eller ställföreträdare har gjort sig skyldig till fel eller försummelse av något slag med avseende på processen som sådan. Bestämmelsen är tillämplig dels när käranden har inlett rättegång utan att motparten gett anledning till det, dels när svaranden genom fel eller försumlighet har föranlett en onödig rättegång. Paragrafen har även tillämpats analogt eller enligt dess grunder när käranden visserligen inte har inlett en onödig rättegång, men vid- hållit sitt yrkande efter att svaranden har medgivit en del av kravet och yrkandet har bifallits endast till den del det har medgivits. I vissa fall kan förordnas om att vardera parten ska bära sin kostnad, dvs. att rättegångskostnaderna ska kvittas. För att det ska kunna ske, förutsätts att den omständighet som utgången i målet berodde på inte var känd eller borde ha varit känd för den för- lorande parten före själva rättegången. Bestämmelsen, som åter- finns i paragrafens andra stycke, är avsedd att tillämpas restriktivt. Vidare bör sägas något om regeln i 18 kap. 4 § . Paragrafen ger möjlighet att kvitta rättegångskostnaderna vid kumulation av två eller flera mål mellan samma parter och vid gen- käromål. I dessa situationer har domstolen möjlighet att förordna om att vardera parten ska svara för sin kostnad eller att parterna ska tillerkännas jämkad ersättning. Enligt bestämmelsens andra stycke gäller samma regler i mål där partens yrkande bara bifalls till en del. I rättspraxis har skadeståndsskyldiga även ålagts att betala kostna- den för de skadelidandes målsägandebiträden, trots att talan om skadestånd för kränkning på grund av brott enligt den tidigare be- stämmelsen i 1 kap. 3 § SkL inte bifallits fullt ut (NJA 1997 s. 723, den särskilda rättegångskostnadsregel som gäller i sådana fall redogörs för i nästföljande avsnitt). När det är fråga om storleken på ett tvistigt belopp som ska be- stämmas skönsmässigt, ska rättegångskostnaderna normalt sett fördelas i direkt proportion till utgången i själva saken. I fall där en part inte får full framgång med sin talan eller båda parter för talan och vinner framgång, gäller följande för kostnadsansvaret. Om vad en part har vunnit eller förlorat enbart är av liten eller ringa bety- delse, kan full ersättning utgå för rättegångskostnader. Jämkad er- sättning kan utgå vid bifall till en mindre del, men mer än hälften av talan. Vid bifall till hälften brukar kostnaderna kvittas. har rättegångskostnaderna kvittats i mål om underhållsbidrag där storleken på bidraget varit tvistigt och beloppet bestämts till ett belopp mittemellan vad parterna yrkat (NJA 1973 s. 623). I mål där två frågor har delvis olika processmaterial och ska bedömas enligt skilda rättsregler fördelas kostnaderna utifrån vilka kostnader som anses belöpa på respektive fråga. I skadeståndsmål där både själva skadeståndsskyldigheten och skadans storlek är tvistiga, blir den avgörande faktorn var tyngdpunkten i processen har legat och – därmed – vilken fråga som föranlett högst rätte- gångskostnader (NJA 1979 s. 567). Principen har även tillämpats i fall där domstolen inte ens uppskattningsvis kunnat fördela kost- naderna på de olika frågorna (NJA 1982 s. 804). I sammanhanget bör även nämnas bestämmelsen i 18 kap. 6 § , som föreskriver vad som gäller i vissa fall av s.k. försumlig processföring. Som exempel kan nämnas fall där en part har uteblivit från förhandling eller inte följt ett föreläggande från domstolen. En part kan då bli skyldig för den merkostnad som vål- lats motparten genom försummelsen, oavsett hur kostnaderna i övrigt ska fördelas. För brottmålens del finns en liknande bestäm- melse i 31 kap. 4 § . Slutligen kan utgången i mål som prövas av en högre instans bli avgörande för rättegångskostnadernas fördelning i den lägre instan- sen (18 kap. 15 § ). Om en dom överklagas både i sak och beträffande rättegångskostnader, gäller således att kost- nadsfrågan ska bedömas som om målet i den lägre instansen hade fått den utgång som den fick enligt domen i den högre instansen. Det innebär att den som är förlorande part i högre instans kan komma att förpliktas att även ersätta motpartens kostnader i en lägre instans. Särskilda rättegångskostnadsregler vid kränkning på grund av brott tillkom en särskild rättegångskostnadsregel i mål där kränkningsersättning har dömts ut (angående förarbeten, se prop. 1999/2000:47, en redaktionell ändring gjordes påföljande år i samband med att ändringarna i reglerna om kränkning på grund av brott trädde i kraft). Bestämmelsen återfinns i 6 kap. 6 § SkL. Den innebär en viss begränsning i den skadelidandes skyldighet att ersätta motpartens rättegångskostnader i förhållande till reglerna i . Regeln ska dock bara tillämpas i fall där den som tillerkänts kränkningsersättning skulle bli ersättningsskyldig enligt det beskrivna regelverket (prop. 1999/2000:47 s. 22). De huvudsakliga skälen för särregleringen har uppgetts vara ett tydligt behov av skydd för och stöd till brottsoffer och att det är angeläget att undvika vad som kan uppfattas som en kränkande betalningsskyldighet för brottsoffret gentemot den skadestånds- skyldige (prop. s. 16). har det ansetts vara varken möjligt eller lämpligt att vid enskilda anspråk på grund av brott göra undantag från huvudregeln om att en part som helt och hållet för- lorar en process ska ersätta motpartens rättegångskostnader, t.ex. genom att införa en allmän möjlighet till kvittning (prop. 12–13). Enligt 6 kap. 6 § första stycket SkL kan en skadelidande som tillerkänts skadestånd för kränkning undgå ersättningsskyldighet för motpartens rättegångskostnader. Regeln innefattar däremot inte någon möjlighet att få ersättning för egna kostnader. Det för- utsätts att fråga om skadestånd på grund av brottet har prövats i målet och att kränkningsersättning slutligen har utgått. I fall där kränkningsersättning har dömts ut i lägre instans och överinstansen inte dömer ut någon sådan ersättning, ska regeln således inte till- lämpas. Beträffande regelns närmare tillämpning, gäller i huvudsak följande. Bestämmelsen i 6 kap. 6 § första stycket SkL kan tillämpas när kränkningsersättning har dömts ut i en instans, men det yrkade skadeståndet av olika skäl inte vinner bifall helt i den lägre instan- sen eller att utdömt skadestånd sätts ner efter överklagande av den dömde eller brottsoffret (prop. s. 14 och och , s. 381). Vidare kan den tillämpas när tillerkänd kränkningsersätt- ning av olika skäl inte har prövats av den högre instansen, liksom även i fall där den skadelidande har förlorat tvisten om annat skade- stånd på grund av brottet. Regeln gäller således när brottsoffret har fört talan mot skadevållaren om något annat än skadestånd för kränkning och även när ersättningsbeloppet för kränkning är obetydligt i förhållande till andra former av skadestånd. Som nämnts krävs i samtliga fall att ersättning slutligen har utgått. Den som tillerkänts skadestånd för kränkning kan förpliktas att betala motpartens rättegångskostnader, om det finns särskilda skäl. Undantaget bör enligt förarbetena tillämpas med försiktighet (prop. s. 16). Det tar exempelvis sikte på fall som inte omfattas av, men ligger nära, tillämpningsområdet för reglerna om försumlig processföring i 18 kap. 3 och 6 §§ respektive 31 kap. 4 § rätte- gångsbalken (se föregående avsnitt). Det kan också komma i fråga att tillämpa undantaget i situationer där kränkningsersättning har dömts ut i brottmålet och en separat skadeståndstalan väcks i ett nytt mål samt den dömde i brottmålet vinner helt i alla instanser. Bestämmelsen i 6 kap. 6 § SkL kan även tillämpas i fall där den skadelidande har tillerkänts andra typer av ideellt skadestånd, näm- ligen skadestånd för fysiskt och psykiskt lidande eller för särskilda olägenheter på grund av brott. För att kvittning ska kunna ske i dessa fall krävs dock särskilda skäl. Det framgår av paragrafens andra stycke. Enligt förarbetena är bestämmelsen främst avsedd att tillämpas vid uppsåtliga brott som inte ger en rätt till kränknings- ersättning, men ändå kan medföra personskada (prop. s. 17 och 23). Som exempel nämns vissa allmänfarliga brott och allvarligare vårdslöshetsbrott, liksom även fall där ersättning för sveda och värk m.m. har tillerkänts efterlevande till personer som har dödats genom ett brott. Även denna regel kan tillämpas i situationer där utdömt skadestånd för sveda och värk m.m. inte har varit uppe i högre instans, men den skadelidande har förlorat processen där rörande annat än skadestånd. Slutligen föreskrivs i 6 kap. 6 § tredje stycket SkL undantag för bestämmelsens tillämpning, om den skadelidande har föranlett en onödig rättegång eller genom försummelse har orsakat kostnader för motparten på sätt som anges i 18 kap. 3 och 6 §§ eller 31 kap. 4 § . I fall där dessa bestämmelser är tillämpliga kan brottsoffret således förpliktas att svara för motpartens rätte- gångskostnader i den omfattning som anges i de nämnda paragra- ferna. Regleringen är begränsad till att avse merkostnader till följd av försumligheten och innebär inte att möjligheten till kvittning helt slås ut. 6.7.3Det behövs en särskild rättegångskostnadsregel vid konventionskränkningar Om den enskilde för en s.k. fullgörelsetalan och domstolen finner att konventionen har åsidosatts, men av olika skäl inte dömer ut någon ersättning, har personen inte vunnit bifall för sina yrkanden. Parten är då att anse som förlorande och ansvarar enligt huvud- regeln för både sina egna och motpartens rättegångskostnader enligt 18 kap. 1 § . I fall där domstolen konstaterar att staten i och för sig är ansva- rig enligt – men inte dömer ut skadestånd – kan det ifrågasättas om det är förenligt med ett konventionsrätts- ligt perspektiv att helt och hållet hänvisa den enskilde till rätte- gångsbalkens regler om kostnadsansvar. Konsekvensen av det är ju att han eller hon enligt huvudregeln får stå för samtliga rättegångs- kostnader som uppkommit i målet, trots att domstolen funnit att har åsidosatts. Ett alltför strikt fasthållande vid principen om att förlorande part ska ersätta motpartens kostnader skulle riskera att medföra att enskilda avhåller sig från att väcka skadeståndstalan med åbero- pande av trots att de haft rimlig anledning att göra det. Det kan därför inte uteslutas att det kan uppkomma fall i rättstillämpningen där det skulle kunna utgöra en kränkning av att inte ge den enskilde en mer förmånlig be- handling i fråga om rättegångskostnader än vad utfallet hade blivit vid tillämpning av 18 kap. 1 § . Möjligheten att kvitta rättegångskostnaderna enligt 18 kap. 4 § andra stycket täcker inte heller in alla de situa- tioner där det enligt skulle kunna krävas att rättegångskostnaderna fördelas på ett för käranden mer förmånligt sätt (första stycket är bara tillämpligt vid kumulation av mål). Skälet är att bestämmelsen förutsätter att en part vinner framgång med sin talan i vart fall till en del. I mål där något skadestånd inte alls utgår är utrymmet för att låta vardera parten svara för sin kostnad med andra ord begränsat. Av betydelse för resonemanget här är utta- landen Grand Chamber-domar mot rörande de krav som bör ställas på kompensatoriska rättsmedel vid långsam handläggning. (Jfr Apicella, § 90; Cocchiarella, § 92; Pizzati, § 91; Musci, § 93; Mostacciuolo [No. 1], § 91; Mostacciuolo [No. 2], § 90; Procaccini, § 90; Scordino, § 201 samt Zullo, § 94; se även avsnitt 3.4.2 ovan samt mot , dom , § 124.) Enligt var det rimligt att den omständigheten att den enskilde tvingas begära kompensation till följd av statens oförmåga att organisera sitt rättssystem på ett effektivt sätt kan medföra avvikande regler i fråga om rättegångskostnader. Det borde undvikas att en alltför tung börda läggs på en enskild som har befogade krav på kompensation. Rättegångskostnaderna fick enligt domstolen därför inte vara så höga att de avhåller enskilda från att begära skadestånd för långsam handläggning. En sådan ordning kunde innebära en överträdelse av rätten till domstols- prövning enligt artikel 6 § 1 i . I det hänseen- det noterades att det i finns ett system som innebär att kla- gande återfår en del av den avgift de har betalat för att inleda en domstolsprocess i fall där klagomålet anses befogat. Även om de angivna uttalandena rör kompensatoriska rätts- medel vid långsam handläggning, saknas anledning att tro att Europa- domstolen skulle anlägga ett annat synsätt beträffande kompensa- toriska rättsmedel som omfattar andra typer av konventionsöver- trädelser. Det gäller särskilt med tanke på att domstolen i dessa avgöranden lagt stor vikt vid rätten till domstolsprövning. Oavsett vilken sorts överträdelse som görs gällande när ett nationellt rätts- medel tas i anspråk, är ju denna rättighet av central betydelse. Saken kan också uttryckas så att ett rättsmedel som ger möjlighet till skadestånd vid åsidosättanden av i natio- nell domstol inte bör vara alltför ekonomiskt betungande för enskilda som har befogade krav på att få en sådan talan prövad. Frågan vilka krav som närmare kan sägas följa av Europakon- ventionen kan i och för sig diskuteras. Det bör även framhållas att funnit att de svenska reglerna om rätte- gångskostnadsfördelning i mål av den typ som det är fråga om här (s.k. dispositiva tvistemål) tillämpats på ett sätt som var förenligt med rätten till tillgång till domstol och till rättvis rättegång i artikel 6 § 1 (se den tidigare nämnda domen Handölsdalen m.fl. mot ). Den inhemska processen, en tvist om renbetes- rättigheter i , var mycket omfattande och hade pågått . Rättegångskostnaderna var höga på båda sidor och klagandena förpliktades att ersätta motparternas kostnader i egen- skap av förlorande part. Med hänsyn till uttalandena i de italienska målen kan i vart fall antas att rättegångskostnadsreglerna inte i alltför hög utsträckning får avhålla enskilda som har goda skäl att få påstådda konventions- kränkningar prövade i domstol från att väcka skadeståndstalan mot staten. Det är inte uteslutet att det rättsmedel som införs genom den föreslagna skadeståndsregeln annars inte kommer att betraktas som effektivt i den mening som avses i artikel 13. Såsom antytts i det resonemang som förts i målen mot skulle ett regelsystem som innebär alltför höga kostnader för den enskilde även kunna föranleda vissa invändningar med hänsyn till rätten till tillgång till domstol och domstolsprövning i artikel 6. Eftersom det således finns ett nära samband mellan rätten till effektivt rättsmedel och olika rättegångskostnadsaspekter, ligger det nära till hands att diskutera sådana aspekter i anslutning till ett förslag som ger möjlighet för enskilda att få skadestånd vid över- trädelser av . Även om inte närmare har preciserat vad arti- kel 13 kräver beträffande de rättegångskostnadsregler som ska till- lämpas i mål om konventionsöverträdelser, anser vi att det är moti- verat att föreslå en regel som – i likhet med den bestämmelse som gäller vid utdömd kränkningsersättning – gör det möjligt att frångå i viss utsträckning. Vad som här närmare avses är situationer där det skulle uppfattas som oförenligt med ett kon- ventionsrättsligt perspektiv att låta den enskilde ansvara för samt- liga rättegångskostnader. Det rör sig om fall där domstolen kom- mer fram till att det har förekommit en konventionskränkning som det allmänna i och för sig ansvarar för. De argument som kan anföras till stöd för en sådan lösning rörande konventionsanspråk bör enligt vår mening vara lika tungt vägande som de tankar som ligger bakom regeln i 6 kap. 6 § SkL, där behovet av skydd och stöd för brottsoffer har understrukits särskilt. Det saknas anledning att behandla den särskilda typ av ide- ella skador som kan uppstå vid överträdelser av Europakonventio- nen på ett helt annat sätt än andra ideella skador som kan uppstå på grund av en brottslig handling och för vilka det finns en särskild reglering. I sammanhanget bör även understrykas att syftet med en rättegångskostnadsreglering i första hand är reparativt (jfr prop. 1999/2000:47 s. 12). Reglerna om rättegångskostnadsansvar avser med andra ord att kompensera kostnadernas negativa effekter och komplettera den materiella rätten på samma sätt som skade- ståndsreglerna gör. bör det undvikas att tillskapa regler som inte verkar avhållande på alltför höga skadeståndsanspråk och på omotiverade påståenden och överklaganden. En alltför generös regel skulle kunna försvaga skyddet mot obefogade krav som förs på konven- tionsrättslig grund. Det skulle då vara möjligt att driva processer som inte har någon utsikt till framgång utan risk för ansvar för motpartens rättegångskostnader. De mycket viktiga handlingsdiri- gerande och preventiva effekter som nuvarande regler om kost- nadsansvaret har skulle därmed riskera att urholkas. Argument av denna typ bör enligt vår mening naturligen tillmätas betydelse för de överväganden som krävs rörande ansvar för rättegångskostnader i de skadeståndsprocesser som förs mot stat och kommun med stöd av (de återfinns även i motiven till regeln i 6 kap. 6 § SkL, se prop. s. 12).