prot · GX09137 · 2010-06-15 00:00:00 — Under pumpade man in lån i miljardklassen i en rad västvänliga diktaturer. i , Mobutu i dåvarande , Baby Doc i och i kunde alla kamma hem lån i mångmiljardklassen från IMF. Men även när diktaturerna fallit och ersatts av mer eller mindre demokratiska stater har de nyvalda ledarna snabbt insett att man tvingats återbetala gamla regimers illegitima skulder och administrera en politik som dikterats av IMF och . Låt mig ge ett exempel. frös IMF utbetalningarna till på grund av den statsbudget som det valda parlamentet antagit. Man tvingade att frysa utgifterna för utbildning till av bnp trots att landet skulle behöva öka satsningarna på utbildning betydligt mycket mer för att uppnå millenniemålet om att alla barn ska ha tillgång till grundskoleutbildning . Enligt egen utvärderingsenhet var inte detta ett undantag. I av olika projekt har det inte skett någon som helst demokratisk konsultation med dem som berörs av projekten. genomförde de flesta länder i , och så kallade strukturanpassningsprogram. Bara slöts 250 avtal mellan IMF och utvecklingsländer om strukturanpassningsprogram. Stommen i dessa program var omfattande privatiseringar, kraftiga nedskärningar i välfärdssystemen och avregleringar av finansmarknad och handel oavsett den ekonomiska situationen i det enskilda landet. Det brukar numera sägas att fonden och banken har förändrats och att kraven ändrat karaktär. Det är till viss del sant, men fortfarande ställer man långtgående krav på ekonomiska reformer. Det är reformer som möter massivt motstånd och massiv kritik från utvecklingsländerna, från deras regeringar och från frivilligorganisationer i nord. I en undersökning från Eurodad visade man att de undersökta länderna var tvungna att uppnå i genomsnitt 67 villkor för att kunna låna pengar från och . var tvunget att uppfylla 197 villkor för att få tillgång till avgörande resurser för att landet skulle kunna fungera. I flera fall har kraven varit nästan skrattretande detaljerade. krävde att införskaffade ett visst datasystem för att få låna pengar, och krävde man att landet flyttade ett regeringskontor till en annan ort för att få låna pengar. av krav är relaterade till privatiseringar. I sin privatiseringsiver har få samhällssektorer varit fredade från kraven på utförsäljning. Sektor efter sektor har öppnats för multinationella företags kortsiktiga vinstintressen och stängts för offentlig och demokratisk styrning, insyn och ansvarsutkrävande. Mest uppmärksamhet har kraven på privatiseringar av vattendistributionen fått. I länder som , , , , och har man villkorat lån och stöd med privatisering av vatten. De ekonomiska argumenten mot den förda politiken är starka. har av Internationella valutafondens medlemsländer hamnat i djupa finansiella kriser. Man har i spåren av dessa villkor, så kallad konditionalitet, sett ökade klyftor, ökad fattigdom, ökad hunger och svaga välfärdssystem som i land efter land slagits sönder. Men egentligen är de demokratiska argumenten mot den förda politiken så mycket starkare. Den centrala frågan är vem som ska utforma utvecklingsländernas ekonomiska politik. Som vänsterpartist är det min övertygelse att det måste vara människor i syd som sätter dagordningen för sin egen ekonomiska politik, precis som vi i kan göra där väljarna genom sin valsedel kan avgöra vilken ekonomisk politik vi ska föra här. Jag är övertygad om att svaren på utvecklingsländernas många utmaningar inte finns i , eller i utan hos småbönderna i , de fackliga aktivisterna i eller i kvinnorörelser. Därför anser att IMF och makroekonomiska krav måste avskaffas och det politiska handlingsutrymmet för länderna i syd öka. Därför vill jag yrka bifall till reservation 5. Klimatförändringarna är vår tids största ödesfråga. Om inte krafttag tas nu kommer förutsättningarna för fattigdomsbekämpning i syd och ekonomisk utveckling över hela vår planet slås i spillror. Tyvärr ser vi att den insikten inte fått fotfäste eller genomslag hos IMF och . ökade man visserligen utlåningen till förnybara energislag , men ökade utlåningen till icke förnybara energislag totalt för hela världsbanksgruppen. Hitintills har finansieringen av icke förnybara energikällor ökat , och bara en bråkdel av IMF:s och totala stöd till energiinvesteringar går till förnybara energislag. röstade om ett lån på till bygget av det enorma kolkraftverket Medupi i . Det kommer att bli världens fjärde största koldioxidintensiva kolkraftverk som beräknas släppa ut koldioxid . har varit en aktiv påhejare av denna utveckling trots retoriken här hemma. Man röstade ja till lånet till det sydafrikanska kolkraftverket, och som man kraftigt ökat stödet till utlåning i energisektorn har man inte anslagit några pengar över huvud taget till anpassningsfonden under FN:s klimatpanel. anser att borde göra precis tvärtom. Vi borde skyndsamt fasa ut stödet till energiprojekt, och resurserna borde föras över till . Därför vill jag yrka bifall till reservation 7. En förutsättning för att IMF och kunnat fortsätta med sin verksamhet under så många decennier är att organisationerna på inget sätt är demokratiska till sin karaktär. Till skillnad från alla andra FN-organ fördelas rösterna och platserna i styrelserna i huvudsak efter medlemsländernas ekonomiska styrka. Trots flera reformer av röstfördelningen, den senaste 2008, har fortfarande av rösterna i IMF medan har och har av rösterna. Vid den senaste röstreformen i förlorade dessutom 18 länder i söder om inflytande och röster. Om vi tittar på vårt eget land kan vi konstatera att har 24 gånger fler röster i IMF än , trots att har fler invånare. Då kanske det trots allt inte är så förvånande att IMF kunnat tvinga att privatisera företag inom bomullssektor, banker, järnvägar, telekom och vattendistribution. Om IMF:s och verksamhet ska förändras så att den främjar demokrati, fattigdomsbekämpning och klimatomställning måste organisationerna i grunden demokratiseras. De som drabbas av IMF:s och program måste kunna göra sina röster hörda. Därför krävs en verklig rösträttsreform i båda organisationerna. får vi frågan varför vi inte ser mer resultat av det svenska biståndet. När jag deltog i en konferens i om millenniemålen svarade en zambisk parlamentsledamot på just den frågan. Han sade: Det ni ger i bistånd med den ena handen slår ni sönder med den andra genom de krav som ni via IMF och påtvingar mitt land. Jag tror att han hade alldeles rätt. Om vi ska vara ett land som på allvar tar täten i arbetet för en rättvis värld, för minskad fattigdom och hunger, som tar fajten för kvinnors rättigheter och för att fler zambier, nicaraguaner och nepaleser ska få tillgång till utbildning och hälsovård måste vi diskutera IMF:s och roll i världen. Tyvärr har förutsättningarna för det varit usla i . Trots att beslutat att regeringen regelbundet ska redovisa verksamheten i IMF och debatterar vi nu den första skrivelsen från regeringen , och ansvarigt statsråd har inte ens visat sig i kammaren, åtminstone inte . I flera andra länder anordnas öppna hearingar om politiken i IMF och , och representanterna för olika länder i IMF:s och rapporterar offentligt om sina ställningstaganden, men så sker inte i . Därför, herr talman, vill jag avsluta med att säga att vi inte bara behöver demokratisera och öppna upp IMF och , utan detsamma behöver ske med regeringens återrapportering till . 81 (): Ärendet om verksamheten i IMF, och de regionala utvecklingsbankerna är inget stort ärende, inte för att frågan är oviktig utan för att det råder en bred samsyn i kammaren om vikten av detta samarbete och hur det ska bedrivas. Särskilt i den finansiella krisens kölvatten blev det uppenbart vad det kan betyda att idka ett konstruktivt samarbete för att lösa de gemensamma problemen. När en gräns med obegränsad internationell räckvidd slår till räcker de nationella resurserna inte långt. Vad som har en internationell orsak måste lösas genom internationellt samarbete. Man kan med facit i hand förstås tycka att vissa insatser skulle ha gjorts bättre eller i varje fall annorlunda. Så är det alltid, men den kritiske måste då ställa sig frågan hur det skulle ha blivit om inga gemensamma ansträngningar alls hade gjorts. Det är frågan, inte hur den optimala lösningen hade sett ut. Den finner man nämligen aldrig mitt i krisen. Det är en sak för teoretikerna att fundera över när krutröken väl har lagt sig och möjligtvis också för . Trots den breda samsynen i kammaren finns det inslag av oenighet. Här tycks skiljelinjen emellertid inte gå mellan Alliansen och oppositionen utan mellan Alliansen och Socialdemokraterna å ena sidan och å den andra, med visst stöd från . Det väcker förstås frågan hos lyssnarna hur den rödgröna oppositionen skulle hantera detta ifall olyckan vore framme och de vann valet. Vilken linje kommer i så fall att råda, den som Socialdemokraterna står för och som står mycket nära Alliansens, eller den som och står för? Den frågan vore det intressant att få svar på. Vilka är då olikheterna om vi ska gå tillbaka till själva sakfrågan, den som delar i en mycket stor och en liten del? Man kan säga att det finns fyra olika komponenter som det råder olika syn kring. Det första gäller medlemsländernas inflytande, det andra institutionernas uppdrag som sådant, det tredje bemanningen av dessa, och det fjärde, slutligen, vilka krav som rimligen bör ställas på låntagarna. Den viktigaste frågan är nog den om inflytande. Vänstern som demokratins självutnämnde fanbärare efterlyser ett inflytande som bygger på ett land en röst, detta för att stärka utvecklingsländernas inflytande. Det har faktiskt gjorts vissa justeringar i denna riktning, justeringar som inneburit att vissa utvecklingsländer, framför allt de som har en snabbare ekonomisk utveckling, fått ett större inflytande. Men Vänstern anser uppenbarligen inte att det är tillräckligt. Systemet med inflytande efter kapitalandel bör överges eller i vart fall kompletteras med andra inflytandemått. Varför ska man stanna vid ett land en röst? Varför kan man inte gå hela vägen fram, som exemplifierade med tidigare, det vill säga en person en röst? Då skulle ju få ett mycket större inflytande och ett mycket mindre, för att inte tala om vilket inflytande och skulle få. Varför skulle det vara mer demokratiskt? Vad ligger egentligen i kravet på demokrati och inflytande? När det gäller de ekonomiska institutionerna, herr talman, brukar inflytandet inte gestalta sig i form av en person en röst. I ekonomiska termer handlar det om att den som gör de största ekonomiska uppoffringarna, tillskjuter mest kapital, också är den som får det största inflytandet. Det är egentligen en ganska rimlig utgångspunkt. De som ger ett stort ekonomiskt bidrag ska ha ett större ekonomiskt inflytande än de som bara ger ett lite ekonomiskt bidrag. För övrigt har vi fått många exempel på vad som händer när man bryter den kopplingen, vad som händer i en situation där man har att hantera andra människors pengar other peoples money brukar man tala om. Det leder till slöseri och onödigt risktagande. Det är lätt att handskas vårdslöst med andra människors pengar. Det är förmodligen i det skenet man ska se den struktur som finns över internationella institutioner som IMF och . Det ska finnas en koppling mellan de länder som ger ekonomiska bidrag och det inflytande som ska gälla. Detta kan naturligtvis även kopplas till vilket ansvar långivarna har i de länder som tillskjuter kapital. Vilken möjlighet ska det svenska skattekollektivet ha att påverka hur pengarna används och hur de lånas ut? Det är trots allt det svenska skattekollektivet som tillskjutit kapitalet. Det har inte kommit som manna från himlen. Man kan även fråga sig vilka krav som ska ställas på låntagarna, vilket Vänstern tog upp. De krav som ska ställas handlar uppenbarligen inte så väldigt mycket om ekonomiska faktorer utan om demokratiutveckling, mänskliga rättigheter och så vidare. De är viktiga krav, självklart, men det är inget argument för varför det inte också ska ställas ekonomiska krav på låntagarna. I själva verket ställs det alltid krav på dem som lånar pengar. Det är alldeles uppenbart att de ganska rigida krav som från tid till annan har ställts även från IMF:s och sida uppfattats som alltför rigida, och därför har man kommit att inta en mer flexibel hållning. Som jag tidigare konstaterade är det alltid lätt att ha rätt i efterhand. Det gäller att när situationen är aktuell kunna se hur exakt man ska göra, och man kan glädja sig åt att IMF och kommit till en något annorlunda insikt och formulerat kraven på ett lite annorlunda sätt. Internationellt samarbete behöver sunda och rimliga villkor. Det är en förutsättning för att bidragsländer, långivare, ska vilja ställa upp. Förmodligen är den säkraste garantin för att samarbetet ska skjutas i sank just att införa det slags politik som Vänstern här förordar, och det är inget som någon i denna kammare skulle önska sig. Med dessa ord yrkar jag bifall till utskottets förslag i betänkandet och till propositionen och avslag på samtliga motioner. Detta är min sista ärendedebatt i denna kammare, och det får mig osökt att tänka på mitt första anförande. Hur egendomligt det än kan låta finns det många likheter. Då som hölls anförandet . Jag tror att det var halv nio ; nu är det halv nio . Då, precis som , var kammaren mycket glest befolkad. Jag kan säga att jag har fördubblat åhörarskaran fem gånger om . Då var det bara en ledamot som satt och lyssnade inte för att lyssna på mig utan för att hålla sitt eget anförande efter mitt. är det faktiskt en publik som är så stor som fem personer. Men där slutar också likheterna. Det anförande jag höll då var till sin karaktär långt mer ideologiskt och principiellt än detta. Det handlade om skatter och om hur viktigt det var att skatter inte skulle överlåtas till ekonomerna. Det tyckte jag då och det tycker jag fortfarande. Skatter är mycket mer en fråga för filosofer, jurister och ideologer och inte, som ofta , för ekonomerna. Skillnaden mellan då och beror nog också på att utrikesutskottet är ett utskott som söker enighet och där de ideologiskt laddade talen kanske har lyst med sin frånvaro. Arbetet i utskottet har handlat väldigt mycket om att finna en samsyn, och det har vi också gjort i nästan alla frågor, mer eller mindre. Säkert är det också en förklaring till att arbetet i utskottet, inklusive kammardebatterna, alltid har präglats av gott humör och ett generöst sinnelag. Låt mig slutligen ta tillfället i akt och tacka mina kolleger i utskottet och kammaren, politiker och tjänstemän, för ett gott samarbete. Det har varit roliga, lärorika och händelserika år kort sagt oförglömliga. Jag kommer att sakna er alla, och jag önskar förstås er alla lycka till framöver. 82 HANS () replik: Eftersom det är sista anförande i är detta också den sista möjligheten för mig att få replik på , och den vill jag ju inte försitta. Jag ska inledningsvis säga att jag nog, om jag får möjlighet att sitta kvar i utrikesutskottet, kommer att sakna . Hon har varit en fritänkare det måste man säga som ofta har satt sina principer högst och först, och det har ingett respekt, måste jag erkänna. Jag vill dock ändå ha en replik angående det ämne vi diskuterar. har den här mandatperioden gjort sig kända för att vara ett parti som när det gäller det breda utvecklingssamarbetet gärna och ofta pratar om effektivitet och att man ska kunna visa resultat. Just därför tycker jag att det är lite förvånande att man så okritiskt väljer att försvara den förda politiken inom IMF och . Den har ju varit direkt kontraproduktiv för det vi vill uppnå med biståndet. Låt mig ge ett väldigt konkret exempel som ligger i närtid och som inte är något slags historisk parentes. såg vi den fruktansvärda jordbävningskatastrofen på . gick in med mångmiljonbelopp för att stöta i denna svåra tid, och det var många människor, kanske även , som stoppade en slant i en bössa ute på gator och torg. Men som världen pumpar in bistånd i är ett av världens mest skuldsatta länder. Man har enorma skulder och enorma utgifter för räntor och amorteringar. Det insåg också till exempel G7-gruppen, som valde att skriva av alla skulder. Även flera av landets stora bilaterala långivare, som och , valde att skriva av skulderna för efter katastrofen, däremot inte IMF och inte den amerikanska . Jag ställde en fråga till om just detta, och han håller hårdnackat fast vid att vi ska behålla lånen och skulderna och tvinga att betala tillbaka. begär jag inte att ska kunna svara om just , men någonstans måste man ändå försöka förklara: Var ligger det effektiva i att med ena hand ge bistånd och med den andra handen driva in gamla lån och räntor och amorteringar? 83 () replik: Tack för frågan, ! Man brukar säga: En väldigt bra fråga jag skulle kunna svara på en annan. Visst är just ett sorgebarn. För att belysa utvecklingen just på skulle kanske ställa frågan till en gammal kollega till mig, , som är expert på och har varit professor på i . Han har vigt sitt liv åt utvecklingen på . Tyvärr tyder hans forskning på att är ett land som har haft problem ända sedan man blev fri var det från eller ? Detta som har drabbat är alltså ingenting nytt, utan det är egentligen en konsekvens av en lång tids misskötsel av den ekonomiska utvecklingen. Att det sedan drabbades av jordbävningen gör ju inte saker och ting bättre utan snarare förvärrar en redan tidigare mycket besvärlig situation. Nå, skulle man då ha ägnat sig åt att skriva av de skulder som landet har dragit på sig tidigare? Jag kan bara hänvisa till en ny forskningsrapport som visar att skuldavskrivningen inte har lett till de framgångar som man hade hoppats när man gjorde den. Den ekonomiska tillväxten har inte kommit i gång som man hade hoppats. Då blir nästa fråga: Om inte skuldavskrivningen nu har lett till det som man vill att den ska leda till, vad har man då för redskap att ta till för att lätt styra utvecklingen i utvecklingsländerna? Det är bara att konstatera att ingen sitter inne med de svaren . Hade man haft de svaren skulle inte tillståndet ha sett ut som det gör i och i många andra länder. 84 HANS () replik: Jag är trots allt lite förvånad över svar, där hon avfärdar behovet av skuldavskrivningar. Under den borgerliga regeringen, med en moderat som biståndsminister, har man ju faktiskt tagit från biståndsbudgeten just för att genomföra skuldavskrivningar. får vi här i debatten beskedet från talesperson att skuldavskrivningar inte är effektiva och inte leder till resultat. Varför har man då tagit 2 miljarder från biståndsbudgeten för just skuldavskrivningar? Jag skulle också vilja gå tillbaka till en av de frågor som berörde i sitt anförande, nämligen de krav och villkor man ställer på utvecklingsländerna, inklusive , när man lånar ut pengar. Jag förespråkar inte en kravlös politik. Självklart ska vi ställa krav på transparens, mänskliga rättigheter, en bra och fungerande revision och antikorruptionsarbete. Men var ligger det demokratiska i att det är vi som avgör viken ekonomisk politik man för i ett utvecklingsland? Jag vet att i bland annat har startat ett demokratinätverk och vill stärka parlamentets roll, för att parlamentsledamöterna här i ska få mer inflytande över den förda politiken. Varför gäller inte detsamma för, säg, parlamentsledamöter i ? är ju ett exempel på ett land som är en hyfsat välfungerande demokrati där väljarna i regelbundna val kan möta en lång rad politiska partier med olika ekonomiska program men där väljarna aldrig får möjlighet att genom sin valsedel avgöra vilken ekonomisk politik som ska föras. Oavsett vilken kandidat de röstar på kommer nämligen regeringen i slutänden att tvingas genomföra en ekonomisk politik som har dikterats från IMF:s och i . När nu har kämpat för att stärka parlamentsledamöternas inflytande och demokratin i , varför gäller inte detsamma för parlamentsledamöterna, de folkvalda, i ? Varför ska inte de få mer inflytande över sitt eget lands ekonomiska politik? 85 () replik: Låt mig först säga något kort om skuldavskrivning. Jag tillhör definitivt inte dem som avfärdar skuldavskrivning. Jag bara konstaterar att det kanske inte är det instrument som har kunnat leverera allt det vi har lovat, utan det finns fler komplikationer knutna till detta än vi kanske har trott. kommer jag till de andra frågorna. Att man resonerar på detta sätt i IMF och jag kan ju bara försöka tolka beteendet, eftersom jag inte har varit inblandad i det direkt beror förmodligen på att man tror på att den ekonomiska utvecklingen främjas av fria marknader, fria byten, rätten för individer att göra transaktioner och kunna skapa en ekonomisk verksamhet och att man kan delta i detta inte bara på hemmaplan utan också göra det med andra länder. Det är friheten i det ekonomiska beteendet som man uppfattar som ledstjärna och det som leder till framgång. Mot det kan ställas den ekonomiska verklighet som parti länge har försvarat, alltså en situation där det är de politiska beslutsfattarna som styr de ekonomiska aktiviteterna, där kontrollen ligger i politikerna händer och där staten har ett dominerande inflytande. Vi har ett antal exempel på sådana länder. Det vi kan konstatera är att i de länderna har den ekonomiska utvecklingen inte varit särskilt god, om man ska uttrycka sig väldigt försiktigt. Det är troligtvis lärdomen från dessa länders utveckling som har varit det som har väglett IMF i deras uppfattning att det är de fria marknaderna och den privata äganderätten som är en mycket bättre garant för en ekonomisk utveckling än statlig och politisk kontroll. Politiken ska verka på sin arena och ekonomin på den andra arenan, och jag tror att det är bra att hålla isär dessa båda begrepp. 86 (): Det här handlar om ett betänkande som är baserat på regeringens skrivelse där man redogör för verksamheten i IMF, och de regionala utvecklingsbankerna under 20082009. Det finns, herr talman, en kritik från oppositionen, åtminstone delar av den, när det gäller regeringens återrapportering av den här verksamheten. Jag noterar att det under förra mandatperioden förelåg en skrivelse. Den här mandatperioden är det en skrivelse plus, herr talman, återkommande möten, träffar, som utrikesutskottet varit inbjudet till för att lyssna inför årsmöten i bankerna. Det har varit möten i , där utskottet har varit på besök och kunnat följa verksamheten. Dessutom, herr talman, har det varit en debatt i samband med regeringens skrivelse om politik för global utveckling och resultatet av biståndet och budgetarbetet. Det har alltså funnits ett antal möjligheter att lyfta de här frågorna, och det har också gjorts. Under innevarande har vi dessutom, herr talman, redan godkänt en ändring av stadgarna för IMF och , vilket inneburit att vi sagt ja till ett ökat inflytande för utvecklings- och tillväxtländerna och ja till mindre inflytande för oss själva i vår valkrets. När man hör oppositionen, åtminstone delar av oppositionen, låter det som att man nästan har missat det. är en stor givare, och bankerna har betydelse för utvecklingsländernas möjligheter och också, har det visat sig genom den finanskris som vi har upplevt, för många länder i vår närhet. De har betydelse för ekonomisk stabilitet. Man kan då titta på den reservation som Socialdemokraterna tillsammans med har ställt sig bakom. Där lyfter man just frågan om styrning och önskar förändring i den delen. Men, herr talman, så sent som under det här har vi fattat beslut i den riktningen. Jag funderar på om man har missat någonting i den delen, för vi har faktiskt åstadkommit resultat, inte bara i debatten här i kammaren utan också i verkligheten när det gäller ländernas delaktighet. Tittar vi på frågan om reformeringen av ordförandeval kan vi också se, herr talman, att det så sent som , , klarades ut att ledningen för ska tillsättas genom en öppen, meritbaserad och transparent process. Det är en riktning som vi har bejakat. De förändringarna är betydelsefulla för att åstadkomma en ökad legitimitet. Det har varit brister i de här delarna.