prot · GX0968 · 2010-02-03 00:00:00 — Med detta yrkar jag bifall till utskottets förslag i betänkandet och avslag på samtliga reservationer. 15 (): Att ta till våld är aldrig någonsin acceptabelt. Ändå är det på något sätt lättare att förstå det våld som förekommer mellan okända personer än det som sker inom hemmets väggar. Jag tycker inte att det riktigt går att ta till sig att män ger sig på sina egna fruar och sambor, att en pappa kan döda sin dotter för att släktens heder är i fara eller att den ena parten i ett samkönat förhållande ger sig på den andra. Ändå är det just de situationerna som det betänkande som vi diskuterar här handlar om. Har då ingenting gjorts eller hänt på de här områdena? Jo, det har det. Jag skulle nästan önska att jag hade kunnat svara nej, för då hade vi kunnat stå här och säga: ska vi göra det och det, och så kommer allt att bli mycket bättre! Men både den förra regeringen och, framför allt, den nuvarande alliansregeringen har vidtagit många åtgärder. Ändå måste vi konstatera att våldet i alla de här situationerna är ett stort samhällsproblem. Det är mer än beklämmande. är det snart regeringen lade fram handlingsplanen för att bekämpa mäns våld mot kvinnor, våld i samkönade relationer och hedersrelaterat våld. Alla de tre delarna togs upp där. Tanken är att man med en samlad strategi lättare rår på problemet. fick i uppdrag att följa upp detta och utvärdera hur det har gått. De har precis lagt fram sin första utvärdering. De konstaterar att arbetet har intensifierats, att frågorna har lyfts upp på dagordningen i flera myndigheters verksamheter på ett annat sätt än tidigare och att de ideella organisationernas viktiga insatser lyfts fram. Det är en bra start, som de uttrycker det. Men insatserna räcker inte. Vad är det då för arbete som pågår? Polisen har intensifierat sitt arbete mot våld i nära relationer . Det är en viktig insats, för polisen har fått mycket kritik för att varken vittnen eller alla misstänkta har förhörts och för att skador inte har dokumenterats. Detta har man tagit till sig, och man arbetar nu brett för att antalet anmälningar ska öka. Man hade en stor annonskampanj , och man arbetar för att mörkertalet ska minska och för att stödet till de drabbade ska förbättras. Om man får tro och det får man väl ska åtgärderna kunna leda till att fler brott som handlar om våld i nära relationer ska kunna upp. Det är en bra start, kan man säga. När det gäller våld i samkönade relationer saknas fortfarande mycket kunskap. Det är om möjligt ännu mer tabubelagt än våld i tvåkönade relationer. I en lesbisk relation spelar förövaren ofta offer enligt en rapport från för kvinnofrid. Det kan till och med leda till att fel person grips. Därför är det extra viktigt att dokumentera skador och försöka få fram vittnen och stödbevis på brottsplatsen vid sådana våldsbrott. När det gäller hedersrelaterad brottslighet pågår också just nu en kampanj från polisen. Den finns i och på Internet och vänder sig till barn och unga. De uppmuntras att polisanmäla händelser som kan vara hedersrelaterad brottslighet. Polisen anordnar också seminarier för att utbilda fler i hur man upptäcker och hanterar sådan brottslighet. har dessutom i samråd med de regionala polismyndigheterna tagit fram en med brott i nära relationer. Arbete pågår alltså på många håll. Personligen tror jag att polisen måste fördjupa sitt värdegrundsarbete så att det verkligen handlar om vilken människosyn och inte minst vilken kvinnosyn man har. Alla människor har ett unikt värde, och det är okränkbart. Alla ska behandlas lika och med respekt. Även om de värdena inte alltid är så lätta att leva upp till måste de sitta i ryggmärgen hos varenda polis. Det finns många tecken som tyder på att ett sådant fördjupat värdegrundsarbete är nödvändigt. Det arbete som utförs av Nationellt centrum för kvinnofrid har givit bra resultat. Det finns ett stort behov av den stödtelefon, Kvinnofridslinjen, som de driver. Eftersom vår debatt här sänds i tv tänker jag lämna ut numret till Kvinnofridslinjen: . Det är gratis att ringa, och det syns inte att man har ringt, så dit kan våldsutsatta kvinnor vända sig med stort förtroende. Det finns områden där lagstiftningen behöver skärpas ytterligare. förslag är steg i rätt riktning. De kom 2008, precis som har påpekats här tidigare. Det föreslås bland annat att ett nytt brott som heter olaga förföljelse ska införas. kan en person som förföljer en annan utan att gå till handgripligheter inte straffas för det. Den psykiska press som det innebär att någon bevakar varje steg man tar kan vara lika påfrestande som att bli fysiskt attackerad. Lagen om besöksförbud för män som har misshandlat föreslås bli ersatt av en lag om kontaktförbud, som ska kunna följas upp med elektronisk fotboja på förövaren det är viktigt. Man föreslår också ett bättre skydd för personuppgifter. är det alldeles för lätt att få fram skyddade personuppgifter. Den nya lagen kommer i vår. Man kan tycka att det har dröjt länge, men lagstiftning är alltid svår att genomföra. Det planeras en lagrådsremiss , och förhoppningsvis kan vi fatta beslut om en ny lag. Även straffbestämmelserna för kvinnofridskränkning och grov kvinnofridskränkning ses över. Oavsett vilken typ av brottslighet det handlar om måste vi börja med barnen om vi ska komma till rätta med den . Hemma, i förskolan och i skolan måste de få lära sig att respektera varandra som människor, att var och en har rätt till personlig integritet och att våld aldrig är lösningen på ett problem. Från ord till handling är steget aldrig långt, särskilt inte i en situation då man är avtrubbad av alkohol och droger. Därför har alla, inte minst vanliga hyggliga män, ett ansvar för att genom sitt eget sätt att handla och uttrycka sig förebygga våld mot kvinnor förutom alla de insatser som görs från myndighetshåll. Barn som själva bevittnar våld hemma är särskilt utsatta. Nästan alla har varit inne på det. De måste få hjälp att bearbeta sina upplevelser och alltid få möjlighet att berätta vad de har varit med om. De måste finnas med som en viktig del av varenda förundersökning där våld mot kvinnor behandlas och där barn finns med i samma lägenhet eller till och med i samma rum. Barn som bevittnat våld är brottsoffer när man talar på vanligt språk. Jag tror att alla vi som sitter här tycker att barn är brottsoffer. De har också fått sin status framskjuten genom att de får rätt till ersättning i den lagstiftning som kom under den förra regeringen, men det är väldigt svårt att ta ställning till den juridiska statusen. Det handlar alltså om huruvida de också ska vara målsägande i en rättegång. Många tycker att det ska vara så. Det är en diskussion som förs. Jag tycker att det vore bra att göra en ordentlig utredning också när det gäller detta även om jag inte är helt säker på att det vore bra för barnen att delta i en process tillsammans med sina föräldrar. När det gäller hedersrelaterat våld behövs det andra insatser och inte minst mer kunskap om hur det kan förebyggas genom utbildning och andra integrationsfrämjande insatser. Jag vill sluta med att säga att vi inte får glömma att vi som enskilda också har ett ansvar för att aldrig vända bort blicken när vi misstänker att någon utsätts för våld i en nära relation. Hur svårt det än är att lägga sig i, som det brukar uttryckas, är det vår skyldighet mot dem som drabbas att ställa frågor och att anmäla. Det är det minsta de kan begära. Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet och avslag på motionerna. 16 ELISEBEHT () replik: Det dyker förstås upp några funderingar. säger att mycket har gjorts, och alldeles särskilt den här mandatperioden. Det tillhör den politiska retoriken att lyfta fram vad man själv har gjort. Sedan hänvisar hon till utredningar och förslag som den socialdemokratiska regeringen satte i gång. Nationellt centrum för kvinnofrid är till exempel ett sådant initiativ. har vi redogjort för här. Direktiven skrevs av Socialdemokraterna. Utredningen lades fram , och det senaste beskedet från justitieminister är att det planeras en lagrådsremiss . Det var svaret på fråga i just den här frågan. Vi får väl se hur det blir. Det finns inte med i propositionslistan. Jag tycker att det är angeläget att det kommer fram. Frågan om det förstärkta och förbättrade besöksförbudet har diskuterats både under den här mandatperioden och under den förra mandatperioden. Det är verkligen att man kommer till skott. Sedan har jag en annan fundering. talade om Brås uppföljning av handlingsprogrammet. Det är bra. Där pekar man på att nästa steg borde vara slå in på en väg för att förhindra män att begå våldsbrott mot personer i nära relationer. Vi har föreslagit att regeringen och ska ta lite krafttag i den frågan och utveckla mansmottagningar runt om i landet. Hur ser på den saken? 17 () replik: Jag tycker att det är ett ganska trist spel att tala om att ni sade det och att vi sade det . Vi talar ju om de här jätteviktiga frågorna som vi egentligen tycker ska föras framåt så snabbt som möjligt och där vi har en nolltolerans. Vi vill inte ha ett enda slag till mot en kvinna. Vi vill inte att en enda kvinna eller flicka ska behöva dödas i hederns namn och så vidare. Om det är någonting som den här regeringen har satsat på så är det faktiskt det. Hur många handlingsplaner togs fram under den förra regeringstiden? Jag måste ju få svara med samma mynt. Vi har tagit fram ett antal handlingsplaner, och handlingsplaner är konkreta verktygslådor för myndigheter, ideella organisationer och alla som arbetar på de här områdena. Därför är det ett bra sätt att jobba. Jag hoppas att det får fortsätta oavsett vilken regering som kommer till makten, om det nu skulle falla så förskräckligt ut att alliansregeringen inte får fortsätta. Jag hoppas att det här området fortfarande prioriteras och att man fortsätter att följa upp handlingsplanerna. Jag håller helt med om att vi måste satsa på förebyggande verksamheter och på att få män att ändra sitt beteende. Där görs väldigt mycket. Det görs också mycket inom där man satsar på program för att påverka mäns beteende och få dem att själva inse hur de ska komma till rätta med sina problem. Jag kan verkligen understryka att det är viktigt att satsa på den typen av insatser. 18 ELISEBEHT () replik: Tack så mycket, ! Så bra att vi är överens om att det är viktigt att satsa på förebyggande arbete. Kriminalvården arbetar i efterhand. Där handlar det om dömda män, och de allra flesta män som utsätter en närstående för våld eller andra kränkningar kommer aldrig någonsin i närheten av vare sig polis, domstol eller kriminalvård. Vi har i en motion föreslagit att det, som ett tillägg till Kriminalvårdens i och för sig väldigt väl utvecklade program jag känner väl till det borde finnas mottagningar runt om i landet dit män kan söka sig för att samtala om sig själva innan det har gått så långt att man står inför skranket och har gjort sig skyldig till allvarliga brott mot någons person eller hälsa. Vi tycker att det vore ett bra förebyggande arbete. Vi efterlyser regeringens stöd i den frågan. Vi skulle vilja att hade fattat beslut om just detta i samband med budgeten. Det skulle finnas med som ett uppdrag att stimulera den typen av verksamhet. Vi saknar det. Det finns inte. Det står nämnt, och det är mycket som nämns i handlingsplanen, men det finns egentligen inte några konkreta uppdrag. Det står också att man ska ha ett barnperspektiv i handlingsprogrammet, men det finns inga konkreta åtgärder där heller. Synar man handlingsprogrammet ser man att det finns många punkter, många ord och en hel del verkstad, men det finns naturligtvis väldigt mycket mer att göra. Avslutningsvis välkomnar jag att också tycks ha samma uppfattning som , nämligen att frågan om barn som bevittnar våld bör utredas. Hur svaret på en sådan utredning sedan blir vet ingen av oss . Arbetet bör sättas i gång här och . Stöd vår reservation nr 12, ! 19 () replik: Jag tog upp Kriminalvården därför att vi ska förebygga fortsatt brottslighet. Det är ändå de som har gått allra längst som hamnar där. Att de sedan inte kommer ut och fortsätter att slå en ny kvinna, som ofta är fallet, är också ett förebyggande arbete. Det var därför jag nämnde det. Det är inte så som Elisebeht säger, att alla de här frågorna inte finns med i handlingsplanen. När det kommer en handlingsplan från regeringen och skickar det väldigt tydliga signaler till alla, inklusive ideella organisationer, myndigheter och alla som arbetar med en viss fråga som handlingsplanen tar upp. Man kan naturligtvis säga att det inte står exakt hur myndigheterna ska göra och hur de här samtalsjourerna ska arbeta, men det är en viktig utgångspunkt i en handlingsplan att de nämns och att de är viktiga åtgärder. Jag kan inte hålla med om att det inte finns tydlighet i det som regeringen har satsat på. Jag tycker att vi ska gå vidare och utreda den juridiska statusen för barn, men det innebär inte att jag säger ja till den reservation som ni har . Jag tror, precis som , att det här behöver göras i en bredare utredning där man tar upp olika delar. Barn behöver fortsatt mer skydd också via lagstiftning. Även om inte all lagstiftning följs och det kan vi vara väldigt ledsna för, och det ska vi fortsätta att följa upp behöver de mer skydd i lagstiftningen, och det skulle jag gärna vilja utreda. 20 i (m): Tänk dig in i en situation där rätten att bestämma över dig själv, din kropp, ditt liv eller din sexualitet har fråntagits dig! Tänk att du utsätts för våld, hot och förtryck när du gör val som vi, i vart fall jag, ser som självklara, till exempel hur vi klär oss innan vi går ut, vem vi umgås med, vem vi fikar med på eftermiddagsfikat eller vart vi går om vi vill gå på bio . Det handlar om våra livsval, till exempel vilket val av utbildning vi gör eller vilket jobb vi vill ha eller den kärlek, den livspartner, vi väljer. Tänk att den som begränsar den här friheten, rätten att göra de här valen, i ditt liv och som begår övergrepp på din person är en person i din absoluta närhet. Tänk dig att det är en person i din egen familj. Och tänk dig då att den här fruktansvärda verkligheten som de personer som utsätts för detta våld, förtryck och övergrepp lever i drabbar tusentals. De är väldigt många. mister minst 15 personer i vår värld livet i hederns namn. Det hedersrelaterade våldet finns i , det finns i , det finns i och det finns i . Det finns överallt. Här i vet vi att tusentals personer lever under ett ständigt hot från den egna familjen. De här tusentals personerna i vårt land är inte bara siffror i en kolumn, de är inte siffror i statistiken, utan de är människor av kött och blod. Bakom varje enskild siffra finns en människa, ett ansikte. Hon eller han kan heta , , , , , , eller . Hon eller han har tusen namn. Hon eller han har tusen ansikten. De kommer från alla delar av landet, har alla typer av bakgrunder och kommer från alla samhällsgrupper. Jag vill med bestämdhet slå fast att det inte kan finnas någon som helst heder i att hota, förfölja, förtrycka eller döda sitt eget barn, sin egen kusin eller någon annan medmänniska. Det finns ingen heder i detta. Därför måste vi göra vårt absolut yttersta för att fortsätta kampen mot det hedersrelaterade våldet och förtrycket. Regeringen och riksdag, vi här inne i denna kammare, har antagit den här utmaningen på fullaste allvar. Det finns framför allt tre saker som jag vill peka på när vi diskuterar det här betänkandet. Den första är problemets storlek. Vi vet att var tionde 15-årig flicka och av pojkarna lever med hedersrelaterade problem som hårt begränsar deras liv. Detta har en undersökning i visat. Den andra är handlingskraften, alltså den handlingskraft som visas av den handlingsplan som regeringen har lagt fram och som har beslutat om med konkreta åtgärder för att bekämpa detta problem. Den tredje är regeringens mångmiljonsatsning. Ju mer vi vet om problemet desto större blir insatserna och desto mer ökar dessa förebyggande insatser. I ett aktuellt beslut från regeringen har man gett länsstyrelserna i uppdrag att fortsätta att främja och lämna stöd till insatser för att motverka hedersrelaterade hot och hedersrelaterat förtryck. Det här omfattar som regeringen lämnar i stöd för detta. Jag vill avsluta med att säga att vi måste fortsätta att göra vårt absolut yttersta för att ta kampen mot det hedersrelaterade våldet och förtrycket, mot mäns våld mot kvinnor och våld i samkönade relationer på absolut största allvar. Den slutar inte här och , utan den fortgår. 21 (-): I detta betänkande har vi ett flertal motioner som handlar om sexuellt våld mot kvinnor. Jag har bidragit med en med rubriken som påföljd till våldtäkt. Den börjar med raden: Vi får inte glömma ! I inledningen står det: En blott tioårig flicka miste livet . Glad i hågen cyklade hon hem efter en fotbollsträning. Hon hade kontakt med sin mamma via mobiltelefon under cykelfärden. Hon kände sig trygg. på samma vägsträcka fanns en man som åter brottades med sina impulskontroller. Det var en vuxen man som sedan dryga vid upprepade tillfällen tappat kontrollen över sina handlingar och våldfört sig på kvinnor. Han har dömts i domstol men ständigt återfallit i brott. Den vecka som följde efter och innan kunde hittas har hennes mamma skrivit om i boken du saknas oss. På ett högst gripande sätt får man ta del av invånarnas engagemang i i letandet efter och framför allt hennes mammas oerhörda vånda och förtvivlan om vad som skulle komma och som exploderade i upptäckten av Englas misshandlade kropp. Jag fick stanna upp i texten och ta djupa andetag för att kunna fortsätta. På ett ställe skriver hon så här: Medan hysterin och förnuftet kämpar mot varandra kommer jag på ett mantra som egentligen inte betyder något för stunden. När hysterin och förståndet är på väg bort mumlar jag för fullt tomte, tomte, tomte, tomte, tomte tills jag hittar fotfästet igen. Det är ett sätt att i vila hjärnan på något obetydligt. När mina släktingar och vänner kommer för att trösta och hjälpa till och börjar flippa ut säger jag åt dem att bara tänka tomte, tomte, tomte. De tror nog att jag blivit helt galen. Men mantrat hjälper mig att hitta fokus igen. Den starkaste tanken i mitt huvud är: Hitta , hitta , hitta . hade, eller riktigare är att säga har, en mormor och morfar också. Som nybliven morfar får jag kalla kårar nedför ryggraden när jag tänker på hur det måste kännas för Englas morfar. Min kärlek till min underbara lilla tös är oinskränkt och får mig att lyfta i tillvaron. Denna kärlek är något som jag vill hålla fast vid framöver. Men tänk om den plötsligt skulle få sig en törn för att en man som dömts för flera våldtäkter och avtjänat straff men likväl upprepar sitt patologiska mönster inte kan kontrollera sina impulser utan förgriper sig på henne! Det är så här, herr talman, att den dömde själv har rätt att välja att ingå i något av de rehabiliteringsprogram som finns även om de är obligatoriska. Ett exempel är ROS-programmet som står för relation och samlevnad. Vidare har den dömde fri tillgång till sin egen sexualitet och kan fortsätta i sin fantasivärld om töser, flickor och kvinnor och kan tillfredställa sig själv. Gärningsmannens integritet och motivation framhålles som en förklaring till att man inte kan tvinga någon till terapi. Detta är förvisso sant, men om den intagne nu inte vill borde ändå deltagande i något program vara en förutsättning för frigivning. Jag läser vidare i motionen: Det fattas en straffpåföljd som får dessa män att inte gång på gång hamna i situationer där deras impulser och sexuella drift tar kommando. Det måste vara en mänsklig rättighet för våra kvinnor, döttrar och barnbarn att vistas ute i samhället och känna sig trygga, att inte på något sätt bli antastade för sitt kön, att bli respekterade som individer oavsett klädsel eller stämningstillstånd, att kunna lita på att ett nej alltid är ett nej och respekteras för detta, att en tös, en flicka aldrig skall behöva tänka tanken att någon av det motsatta könet har dolda motiv vid en eventuell kontakt. Det måste finnas en påföljd som är starkt integritetskränkande för den som tänker stiga över gränsen. Något som är ett hot mot det egna könet och framförallt den sexuella driften. Jag menar att kemisk kastrering, eller tillfällig nedsättning av potensen, är den straffpåföljd som kan få varje grabb eller man att tänka både en eller två gånger innan han förgriper sig på en person. Självklart ska kemisk kastrering, ett tillfälligt nedsättande av potensen, alltså ett reversibelt tillstånd där testosteronnivån trycks ned till noll, kombineras med terapi. Problemet är, som sagt, att motivera den intagne att delta i terapi. Den kemiska kastreringen ska dock vara en påföljd och initieras från och med dag ett . Som med all behandling finns det de som är för och de som är emot. De senare framhåller biverkningar av behandlingen och vad som händer när behandlingen upphör. Som jag sagt ska den kompletteras med någon form av terapi och behandlingen och strafftiden får väl helt enkelt anpassas till hur den dömde lyckas i detta avseende. Avsikten med kemisk kastrering ska framför allt vara preventiv, som jag berörde. I motionen skriver jag att jag är övertygad om att det fattas något självklart i vår uppfostran ett axiom som säger att varje individ har bestämmanderätt till sin kropp och själ. Och att detta inte är förhandlingsbart! Ett nej är alltid ett nej! Hur kan detta axiom implementeras? Jag besökte Norrtäljeanstalten och en kvinnlig personal i paviljong A, där 31 våldtäktsmän finns, sade att alla borde gå igenom exempelvis ROS-programmet redan i sjuan på högstadiet åldersanpassat förstås, tillade hon. Hon har så rätt. Det är lite sent att och efter fyra våldtäkter och två mord genomgå ett program som ska lära dig hur livet ska levas. Vi släpps inte ut i trafiken utan körkort eller dristar oss ut på nattgammal is, men det komplicerade livet förutsätter vi att våra ungdomar ska fixa på egen hand med trial-and-error-metoden. Jag blev därför väldigt glad när jag läste i en av våra dagstidningar om ett projekt på Valhallaskolan i . Från sjuan och hela högstadiet har eleverna livskunskap på schemat, ett projekt som utarbetats av psykologen . Projektet har resulterat i boken i skolan och handlar bland annat om reflekterande samtal. Studien visar att eleverna exempelvis fick en bättre självbild och att välmående ökade generellt. Tonåringarna behöver verktyg för att hitta sig själva, säger . Förutom minskad mobbning och annan psykisk ohälsa ser man positiva effekter på inlärningen av kunskap, och det är ju inte helt fel. Jag blev dock något desillusionerad av Skolinspektionens nya granskning, som presenterades i går, av 50 skolor vad gäller kränkande behandling. Bara en skola, Fribergaskolan i , fick godkänt. Där diskuterar man olika värdegrundsfrågor, har kompisstödjare och antimobbningsgrupper och gör många aktiviteter tillsammans för att skapa en social gemenskap. Är det inte hög tid att göra något radikalt åt ökningen av våldtäkter? När ska vi få se en knick på kurvan som pekar stadigt uppåt? Kemisk kastrering finns som frivillig behandling i och som komplement till ROS-programmet. Som behandlingsmetod finns den i flera europeiska länder. I finns den i fyra delstater som påföljd för återfallsförbrytare. Jag är fullt medveten om att män med psykiatriska diagnoser svarar mindre bra på kemisk kastrering som prevention; detta gäller självfallet också psykopater. Dock ska de inte få möjlighet att upprepa sina handlingar direkt efter en frigivning. Vi har en skyldighet gentemot att något liknande inte sker igen. Vi får inte längre ducka för att en straffpåföljd som kemisk kastrering är integritetskränkande för personen som utsätts för den, för vad är det i jämförelse med den våldtäkt som tösen, flickan, kvinnan utsätts för? Det livslånga lidandet, som en dylik kränkning innebär, är oerhört svårt att sätta sig in i. Att få sin sexualitet så besudlad och vanhedrad måste vara det värsta man kan vara med om.