prot · GX09134 · 2010-06-08 00:00:00 — fick hennes kolleger rycka in och ta fler kvälls- och nattpass. När tiden gick ut hade hon inte lyckats ordna barnomsorg eftersom det inte fanns någon att tillgå, och hon blev uppsagd. Då gällde det att hitta ett nytt jobb, men är man utbildad inom vården har många jobb dessa villkor. Det är inte så lätt att hitta ett annat jobb med andra arbetstider. Det är lätt att säga att arbetsgivaren ska ta ett ansvar, men i praktiken är det arbetsgivaren som bestämmer arbetstiderna. Det är inte heller så roligt för de kolleger som inte har småbarn att de alltid ska behöva jobba kväll och natt. Det kan vara jobbigt nog att ha obekväm arbetstid. Problemet är att det blir den enskilde småbarnsföräldern som drabbas i praktiken och tvingas ge sig ut att söka ett nytt jobb utan någon garanti att hitta ett. Därför är det samhällets ansvar att fixa barnomsorgen. Det är också bra för kommunernas ekonomi. Ju fler som arbetar och betalar skatt, desto mer resurser har kommunen att ordna både vanlig barnomsorg och barnomsorg på obekväm arbetstid. Det är svårt att sätta en exakt gräns. Öppettiderna brukar vara 717. De tiderna kanske gällde . är det dock många jobb som slutar , och det räknas inte som obekväm arbetstid. Då kan det bli problem att hämta barnen. Det förekommer även att förskolor stänger , och då tvingas man gå ned till deltid. har regeringen ett krav på att man ska jobba heltid. Det rimmar alltså illa. Att man ska tvingas ta ett jobb med pendlingsavstånd ställer också till problem. Har man en timmes pendling fram och tillbaka hinner man inte hämta på dagis innan det stänger. Arbetslinjen och barnomsorgen krockar här. Man kan inte bara lämna över ansvaret till den enskilde arbetstagaren att kompromissa, för det kan han eller hon inte mot arbetsgivarens vilja. Vad innebär det i praktiken att arbetsgivaren ska fixa barnomsorg? Ska även en mindre arbetsplats erbjuda barnomsorg? Då skulle jag vilja se en tvingande lagstiftning på det från regeringen. Det är ett vansinnigt förslag, men något måste göras. Det kan inte vara så att den enskilde småbarnsföräldern ska drabbas eller samhället, för att färre jobbar. 73 (): Regeringen har valt att lägga fokus på vårdnadsbidraget som är en helt annan linje än den arbetslinje som vi förespråkar. Vi ser att det här är ett problem på arbetsplatserna, för de enskilda, för föräldrarna och för barnen. Många runt barnfamiljerna försöker ställa upp och hjälpa till, men bor man inte alldeles nära varandra om man någonsin har gjort det. Det är ganska orimligt att ha det på det sättet. Nästan en tredjedel av alla barn i växer upp med föräldrar som separerat eller aldrig bott ihop. Många tar om möjligt ett gemensamt ansvar, men en majoritet av barnen bor med en ensamstående mamma. Denna grupp har det betydligt tuffare än sammanboende par att få livet att gå ihop och drabbas hårt av begränsningar i förskolans öppettider. Det försvårar ytterst också för den här gruppen småbarnsmammor att komma ut och få en fast förankring på arbetsmarknaden. Även föräldrar som inte arbetar är i behov av nya flexibla lösningar. Barnomsorg , nätter och är en nödvändighet för många familjer. När jag var yngre kunde jag se att barn fick följa med sina föräldrar på nattpassen och sova i något sidorum. Jag trodde att var förbi. ser jag att det ökar. När man talar med föräldrar i telefon hör man dem ofta säga: Jag har fått ta med mig barnen till arbetet . Det kan ju vara roligt , men det är inte den bästa lösningen. Detta är något som regeringen tydligen känner sig nöjd med. var endast 2 300 barn inskrivna för tillsyn på obekväm arbetstid. Över hälften av kommunerna saknar helt sådan omsorg. Uppgifter från LO visar att drygt hälften av LO-kvinnorna med barn har oregelbunden arbetstidsförläggning. Det är ofta de som inte så lätt kan flexa ut. Det är inte de som lättast kan ta med sig barnen till arbetet när det kör ihop sig. Det är också en fråga om män och kvinnor och vilken yrkesgrupp man tillhör. Vi behöver en lagstiftning. Det är vad vi har kommit fram till. 74 Utbildningsminister (): Det blir en skarpare lagstiftning . Det är väl bra. Jag noterar att de båda debattörerna i sina inlägg förespråkar en mer långtgående lagstiftning än vad deras parti motionerar om. Det får de naturligtvis gärna göra, men jag noterar att inte heller Socialdemokraterna föreslår en förändring av lagstiftningen åt det håll som de båda debattörerna förespråkar. Man måste väga olika saker mot varandra. Det ni föreslår är en reform som är väldigt dyr, nämligen att ge föräldrar en generell rätt till barnomsorg också på obekväm arbetstid. Jag utesluter inte att en hel del människor skulle utnyttja det. Ni tar ju upp frågan för att ni tror att det finns ett behov av det. Det gör det säkert. Det är därför det blir dyrt, och det är därför socialdemokratiska regeringar har sagt nej till detta. Vi skärper lagstiftningen men det blir ingen obetingad rätt till barnomsorg. Det måste prövas mycket strängt. Jag vill föra in en parameter som ni inte har nämnt. Vi diskuterar detta som om förskolan bara handlar om att barnen ska ha passning och tillsyn. Förskolan är en pedagogisk verksamhet som har mål i läroplanen för barnens utveckling. Ni måste vara klara över att man inte når de målen . Om man har barnpassning handlar det om att barnen ska sova i närvaro av en vuxen. Det betyder att barnen ska vara i förskolan för att nå målen i läroplanen, och sedan ska de också vara i barnomsorgen . Jag vill varna för att vi bygger ut en verksamhet där barnen under huvuddelen av dygnets timmar befinner sig i samhällets omsorg. Det är ytterligare en aspekt på detta. Man måste något fundera över var gränserna för åtagande går mellan samhället och föräldrarna. Som jag har sagt i interpellationssvaret tycker jag att vi ska flytta fram positionerna. Vi ska skärpa kraven på kommuner att ta hänsyn. Det får inte vara så att en del kommuner kan säga att man inte erbjuder detta över huvud taget och inte ens prövar när föräldrar ansöker. När föräldrar säger att de har behov ska de ha rätt att få sin sak prövad och bedömd. Att införa en generell rätt till barnomsorg på obekväm arbetstid , och så vidare är ett väldigt långtgående förslag och jag noterar att inget av regeringsalternativen i höstens val lovar att genomföra en sådan förändring. 75 (): Jag håller med om att förskolan inte bara handlar om barnomsorg när föräldrarna arbetar. Det finns även viktiga pedagogiska mål. Det förvånar mig att regeringen inför vårdnadsbidrag. Det är ju en uppmuntran till att stanna hemma med barnen. som det handlar om händer det väldigt mycket. Det finns mycket pedagogisk utveckling att hämta där. Jag kan utgå från min egen situation. Min dotter är och har gått på förskolan ett bra tag och utvecklats oerhört väl. Vi kunde inte ge henne den stimulansen hemma som hon har fått på förskolan. Det rimmar lite illa att utmåla barnomsorg på obekväm arbetstid som ett hot mot den pedagogiska utvecklingen när man uppmuntrar till vårdnadsbidrag. Det är få föräldrar som jobbar enbart . Ofta har man en del kvälls- och nattpass. Då behöver barnen omsorg. Självklart behövs det även . Det kan också handla om oregelbunden arbetstid. Jag tror inte att det kommer att bli något problem att fylla behovet. Även kvällsverksamheten, att läsa godnattsagor för barnen, kan vara väldigt pedagogiskt utvecklande. Ett sådant innehåll är inte uteslutet ur nattbarnomsorgen. av kommunerna erbjuder barnomsorg på obekväm arbetstid. Vad jag vet har det inte inneburit någon katastrof för barnen och att de totalt har missat sin pedagogiska utveckling. Både kommunerna, föräldrarna och barnen är nöjda. Det visar väl att det går att genomföra detta. Jag hoppas på ökade statsbidrag till kommunerna för att genomföra det samt skärpt lagstiftning. 76 (): Alla föräldrar som jag har träffat, känner och har hört om vill ha mer tid med sina barn, särskilt när de är så små att de går i förskolan. Ministern säger att föräldrarna ska ta större ansvar och ta fajten på arbetsplatsen, både med arbetsgivaren och sina kolleger, för att ändra arbetstiden och styra vilken arbetstid de ska ha. Det är lite olyckligt att uttala att man vill lyfta över det ansvaret på föräldrarna. Vi har faktiskt stora problem på arbetsmarknaden för att småbarnsföräldrar diskrimineras. En del arbetsgivare ser på småbarnsföräldrar som en belastning på arbetsplatsen. Om man till det lägger att de får kräva vilken tid de vill jobba blir det väldigt olyckligt för många småbarnsföräldrar. Ministern sade också att arbetsgivare kan ta större ansvar för omvårdnaden och att samhället inte alltid behöver stå för det. Jag tolkar det som att ska ha en förskola och att ska ha en förskola. Jag skulle vilja att ministern förklarar om det var det ministern menade. Ska vi på varje köpcentrum ha en förskola där de som jobbar på kan lämna sina barn? I Birsta till exempel, utanför , skulle man ha en förskola för alla som jobbar på och i andra affärer där. Det vore intressant att höra om jag har tolkat det fel. Jag vill att ministern förklarar det. Även om man har barnomsorg handlar det om lika många timmar. Det är inte som statsrådet sade att huvudansvaret kommer att ligga på samhället. Föräldrar jobbar ju . De kan hamna , eller . Det är det som frågan handlar om. Man ska ha möjlighet till barnomsorg just när man jobbar och bidrar till tillväxten i landet. Man ska känna att samhället ställer upp just den natt eller söndag då man måste gå och jobba. Det innebär inte att det huvudsakliga ansvaret ligger på samhället utan det ligger på föräldrarna, förutom de max då man jobbar. 77 Utbildningsminister (): kommer jag att stå här länge och svara på olika socialdemokraters interpellationer. Jag kan säga att i princip nästan varenda interpellation innebär nya utgifter för staten om man skulle följa det som föreslås. Det är bara det att det inte för något av de förslag som man argumenterar för finns täckning i det socialdemokratiska budgetalternativet. Ett stimulansbidrag till barnomsorg på obekväm arbetstid på den nivå som ni i oppositionen föreslår räcker inte tillnärmelsevis till det som ni argumenterar för. Ni argumenterar för en rätt till barnomsorg på obekväm arbetstid. Men ett sådant förslag finns inte i era motioner. Det är väl bra att ni argumenterar för det, men det skulle vara mer trovärdigt om ni också berättade hur kostnaderna för det ska täckas, hur det ska betalas. Då skulle det bli en mycket trovärdigare och en intressant diskussion, för då måste kostnaden vägas mot kostnaden för annat. Jag noterar alltså att ni när ni själva prioriterar i er budget inte prioriterar det som ni argumenterar för här i debatten. Det är inte så att man bara för att man blir förälder blir ett mähä som inte kan säga ifrån. Det är klart att föräldrar jag är själv småbarnsförälder varenda dag funderar på hur man ska få almanackan och klockan, tiden, att gå ihop med alla aktiviteter man vill ägna sig åt. Självklart för många föräldrar en dialog med sin arbetsgivare om arbetstider och så vidare. Om man är på en arbetsplats med skiftarbete till exempel i vården, som här nämnts; vården måste ju vara i gång kan man när barnen är som allra minst be om att, ifall detta är möjligt, få förlägga sin arbetstid så att det något så när passar från barnomsorgssynpunkt och så att man kan ta hand om sina barn. Det sägs här att det skulle vara främmande för föräldrar att göra på det sättet. Så tror jag inte alls att det är, utan jag tror att de flesta tänker så och vill göra så. Många gör det också. Här nämns det att 40 kommuner erbjuder omsorg på obekväm arbetstid. Jag har inte räknat, men uppgiften stämmer säkert. Jag var själv i en massa år skolkommunalråd i en kommun som erbjöd det, nämligen i . Men inte ens där var detta en allmän rätt. I stället sker en ytterst sträng prövning. Om personen i fråga själv kan ordna barnomsorg på annat sätt med anhöriga exempelvis måste man göra det. Det som det här talas om är en yttersta utväg. Det ni argumenterar för är alltså väldigt långtgående. Det vore mer intressant om ni var beredda att betala för de reformer som ni argumenterar för. Överläggningen var härmed avslutad. 13 § Svar på interpellation 2009/10:387 om folkhögskolelärares behov av Lärarlyftet 78 Utbildningsminister (): har frågat vad jag avser att göra för att även yrkesverksamma och behöriga lärare inom folkhögskolan ska omfattas av lärarlyftssatsningen. Lärarlyftet, som påbörjades , är en satsning från regeringens sida. Syftet är dels att göra det möjligt för behöriga, verksamma lärare att stärka och utveckla sin ämnesteoretiska och ämnesdidaktiska kompetens, dels att i en förlängning öka elevernas måluppfyllelse. Motivet för denna satsning, liksom för en rad andra åtgärder, är att resultaten i svensk skola måste förbättras. Tillsammans med studieförbunden gör folkhögskolorna värdefulla insatser inom en rad områden. För sitt angelägna arbete tilldelas folkbildningen ett betydande statligt stöd. uppgår statsbidraget till . Det åligger att fördela medel till såväl folkhögskolor som studieförbund utifrån särskilda resursfördelningsmodeller. Hur resurserna sedan används, till vilken typ av insatser de används, är en fråga för folkbildningsaktörerna själva. Den stora handlingsfrihet som staten har anförtrott folkbildningen ger goda förutsättningar att prioritera exempelvis lärarfortbildning. Den pågående satsningen, Lärarlyftet, är främst riktad till lärare som är anställda hos en offentlig huvudman eller av en huvudman för en fristående skola. Lärarna ska vara behöriga att anställas utan tidsbegränsning. har jag inte för avsikt att verka för att denna inriktning ändras. 79 (): Jag vill tacka utbildningsministern för svaret på min interpellation. Jag har frågat om utbildningsministern är beredd att låta lärare inom folkhögskolan få delta i Lärarlyftet. Jag hade hoppats att jag och vi alla här skulle få ett positivt, ett jakande, svar, men det har vi inte fått. Det tycker jag är synd. Utbildningsministern säger att han inte har för avsikt att inkludera folkhögskolelärarna i Lärarlyftet. Jag väljer att tolka det lite positivt och hoppas att denna vår debatt kan leda till att utbildningsministern inser att det finns många goda skäl och argument för att låta även lärare i folkhögskolan få delta i Lärarlyftet. Utbildningsministern och jag är överens om att ska ha världens bästa lärare. Jag tror att vi båda är övertygade om att det är det överlägset främsta målet inom hela utbildningssektorn detta för att vi ska lyckas med all utbildnings viktigaste uppdrag: att ge gedigna kunskaper som en grund för ett livslångt lärande. Vi behöver lärare som kan fånga lusten till lärande, som kan entusiasmera och som kan få unga människor att, efter förmåga, maximalt utvecklas. Detta är mycket viktigt, speciellt för dem som inte hemifrån har med sig en studietradition. I har vi olika slags skolformer och lärarkategorier. Vi har förskola, grundskola, gymnasium och vuxenutbildning. Vi har också 150 olika folkhögskolor. Flera är landstingsägda, men majoriteten ägs av olika folkrörelser. Folkhögskolan är en viktig aktör för att stärka det livslånga lärandet i . Folkhögskolan har spelat, och spelar, en stor roll för vuxenutbildningen. Det vet både jag och utbildningsministern. Lärare inom gymnasieskolan, inom vuxenutbildning och inom sfi har möjlighet till fördjupade och breddade kunskaper och kan då vara verksamma som lärare. Folkhögskolelärare gör ungefär samma saker. De jobbar med gymnasiekompetens, med vuxenutbildning och med sfi. Men de förvägras rätten att vara med i Lärarlyftet. Jag förstår inte skillnaden där. Jag blir inte riktigt klok på skälet till att säja nej till folkhögskolelärarna speciellt då med tanke på den ekonomiska argumenteringen. I princip är det ingen skillnad. Staten ger kommunala skolor och fristående skolor statsbidrag via kommunbidraget, och staten ger folkhögskolor statsbidrag via . Principiellt är det, som sagt, lika där. Utöver detta kommer lärarlyftssatsningen öronmärkta pengar för att stimulera lärare till att utbilda sig, förkovra sig, och få en bättre ämneskompetens. Jag tycker att det borde vara exakt likadant för folkhögskolelärare. I stort sett jobbar de med samma saker som andra lärare, och pengarna fördelas på samma sätt öronmärkta pengar. Utbildningsministern vill inte ändra på huvudinriktningen, vilket framgår av svaret. Men jag menar att om man så att säga släpper på folkhögskolelärare ändras inte därmed huvudinriktningen, för de är ingen stor grupp lärare. Dessutom finns det platser och till och med pengar över. Varför då säga nej till just folkhögskolelärare? 80 Utbildningsminister (): Lärarlyftet gäller ett antal kurser på . En historielärare kan läsa historia där. En engelsklärare kan läsa mer engelska och så vidare. Det är kurser som finns på , och de kurserna är öppna för alla så det finns absolut inga hinder för folkhögskolelärare att söka till dessa kurser. övertolkade mig om han uppfattade mitt svar så att folkhögskolelärare inte ska få gå på dessa kurser. Det får de absolut göra. De får söka till dem och antas sedan på samma villkor som alla andra. Frågan är hur det ska finansieras. Vi finansierar folkhögskolor och det allmänna skolväsendet i på olika sätt. Folkhögskolorna finansieras via anslag till , och fördelar resurserna. Avsikten med denna konstruktion har varit att folkbildningssektorn själv mycket mer ska avgöra och säga hur man vill att resurserna ska användas. Vi avstår från att gå in och detaljstyra hur folkhögskolorna använder sina resurser. Man får alltså resurser. Vill man använda dessa till lärarfortbildning är det fritt fram att köpa dessa kurser till sina lärare; där är det inga problem. Man är således mycket välkommen att studera på exakt samma kurser på universiteten som andra. Men betalningen måste avgöras av folkbildningen själv. säger att de anslagit extra pengar till Lärarlyftet. Poängen är att vi höjt anslaget till . Det höjdes rätt rejält. Det var en av de största anslagshöjningarna regeringen gjorde i sin första budget 2007, den till folkbildningen. Resurspåslag har alltså fått. Om de vill använda pengarna till fortbildning av sina lärare får de göra det. Om de vill använda dem till någonting annat får de göra det. Jag har inte för avsikt att gå in och binda upp delar av folkbildningens resurser genom att säga att en viss summa måste användas till just Lärarlyftet. En grundidé för hur vi ska styra olika saker har varit att det offentliga skolväsendet med gymnasier och grundskolor styrs genom lagar, regler, förordningar, läroplaner, betyg och allt vad det är. Folkhögskolor har velat upprätthålla en större frihet, och vi har i varit överens om att de får en större frihet. Vi kunde naturligtvis öronmärka en viss del av folkbildningssektorns pengar och säga att de ska användas till lärarfortbildning, men det gör vi inte eftersom vi tycker att folkbildningssektorn själv ska få avgöra det. 81 (): Jag har varit verksam inom folkbildningen och vet därför mycket väl att folkbildningens frihet ligger folkbildarna varmt om hjärtat. På den punkten råder det inga skiljaktigheter mellan utbildningsministern och mig. Jag har inte påstått att utbildningsministern sagt att man inte får kurser vid . I stället handlar det om finansieringen. Jag menar att det egentligen inte har med folkbildningens frihet att göra. är nämligen ett organ i myndighets ställe som fördelar pengar. Statsbidrag går till kommunsektorn för att stödja kommunala skolor och fristående skolor. Statbidrag går även till folkbildningen för utbildningssatsningar. De går till som fördelar dem vidare. Jag menar därför att man kan jämställa med kommunerna när det gäller att fördela pengarna. Lärarlyftssatsningen är en öronmärkning just för att utveckla läraryrket. Därför är det lite märkligt att inte folkhögskolelärare, som är utbildare lärare, som gått på högskola och är behöriga, också skulle kunna ta del av Lärarlyftet, de öronmärkta pengarna. Det vore att ha en helhetssyn på utbildningen vuxenutbildning, sfi och så vidare. När det gäller stödet till folkbildningen var det den socialdemokratiska regeringen som jobbade fram propositionen som sedan fick konsekvenser, de 400 miljonerna extra. Det är alltså inte bara utbildningsministern och den borgerliga regeringen som ligger bakom den, utan propositionen kommer ytterst från . Den fick också ett starkt stöd i , vilket är riktigt och bra. Folkhögskolorna jobbar med gymnasiekompetens, vuxenutbildning, sfi. En viktig sak för folkhögskolorna är att bekämpa arbetslösheten. Vi har en massarbetslöshet i . Arbetslöshetssiffrorna närmar sig . Under den borgerliga regeringstiden har vår arbetslöshet ökat mer än genomsnittet i EU. Det är förfärande siffror vi ser beträffande ungdomsarbetslösheten. Den ligger på . Vi vet att folkhögskolorna varit en viktig aktör i bekämpandet av arbetslösheten. Vi kan gå tillbaka till tiden för . Särskilt folkhögskolorna gjorde en stor insats för att bekämpa arbetslösheten. Även det vore ett argument för att släppa fram dessa lärare så att de kunde bredda sin kompetens och arbeta för att bekämpa massarbetslösheten, särskilt den bland ungdomar. Tyvärr företräder utbildningsministern en regering som har en ganska passiv jobbpolitik. Man började mandatperioden med att ta bort en hel del pengar från vuxenutbildningen. Man såg till att dramatiskt minska antalet arbetsmarknadsutbildningar. Ungdomar som går till Arbetsförmedlingen får vänta innan de får en aktiv åtgärd. Mycket talar alltså för att även folkhögskolor kan göra en bra insats genom att jobba med gymnasiekompetens, sfi, vuxenutbildning. De är bra aktörer i bekämpningen av arbetslösheten. Jag ser inga principiella hinder för att säga nej till satsningen. Det finns pengar i den budget utbildningsministern lagt fram. Och det finns platser. 82 Utbildningsminister (): Det var ett inlägg av interpellanten som handlade om alla möjliga samhällsfrågor. Jag tror att jag avgränsar mitt inlägg till det som interpellationen handlar om, nämligen folkhögskolelärarnas fortbildning. Jag håller med om att folkhögskolorna är en utmärkt skolform för yngre människor, de som går på folkhögskola har i regel lämnat tonåren, för den kategori som ibland har ett skolmisslyckande bakom sig och behöver ta igen det. Folkhögskolorna är en utmärkt skolform för många av de elever som haft svårt i och gymnasiet. De som väljer att gå på folkhögskola är ofta mer motiverade än de var när de gick i gymnasiet, och de presterar ofta bättre. De pedagogiska formerna är anpassade till dem. Jag håller helt med interpellanten om folkhögskolan som ett viktigt komplement. Folkhögskolelärarna är jätteviktiga i sammanhanget. Men talar vi inte om det. talar vi om ifall staten ska styra folkhögskolorna. Vi har varit överens om, vilket också vidimerade, att folkhögskolorna ska ha stor frihet. Då säger : Ja, men här bör friheten inte finnas. Här ska staten gå in och tala om att man ska använda dessa pengar till lärarfortbildning. Från regeringens sida säger vi att vi inte vill gå in och styra på det sättet. Vi styr så när det gäller det offentliga skolväsendet, grundskolor och gymnasier. Där styr vi så, men folkhögskolorna har vi inte velat styra så. Det finns en bred enighet i om att vi inte ska göra det. I stället finns ett folkbildningsråd. kallar det för en myndighet, men vi vet båda att det är något slags mellanting. Det är myndighet i en mening, men i en annan mening utses av folkbildningsorganisationerna själva. Det är dels statens företrädare gentemot folkhögskolor och annat, dels folkhögskolornas företrädare gentemot staten. har makten att fördela resurserna till folkbildningssektorn. Hela idén med det är att utbildningsministrar och riksdagsmän inte ska gå in och peta i hur resurserna fördelas och säga att vi ska öronmärka pengar till fortbildning. Det ska folkbildningen själv få avgöra.