prot · GX0982 · 2010-03-04 00:00:00 — Tredje vice talmannen meddelade att () avsagt sig uppdraget som ledamot i riksbanksfullmäktige. Kammaren biföll denna avsägelse. 2 § Anmälan om kompletteringsval till utbildningsutskottet och riksbanksfullmäktige Tredje vice talmannen meddelade att Moderata samlingspartiets riksdagsgrupp på grund av uppkommen vakans anmält som suppleant i utbildningsutskottet samt att liberalernas riksdagsgrupp anmält som ledamot i riksbanksfullmäktige. Tredje vice talmannen förklarade valda till suppleant i utbildningsutskottet () ledamot i riksbanksfullmäktige () 3 § Anmälan om fördröjda svar på interpellationer Till hade inkommit följande skrivelser: Interpellation 2009/10:246 Till Interpellation 2009/10:246 Näringslivets förutsättningar i av () Interpellationen kommer att besvaras . Skälet till dröjsmålet är nationella samt utrikes resor. () Enligt uppdrag 2009/10:251 Till Interpellation 2009/10:251 granskningsrätt av Posten av () Interpellationen kommer att besvaras . Skälet till dröjsmålet är nationella samt utrikes resor. () Enligt uppdrag Interpellation 2009/10:262 Till Interpellation 2009/10:262 och Nato av () Interpellationen kommer att besvaras . Skälet till dröjsmålet är utlandsresor. () Enligt uppdrag Interpellation 2009/10:264 Till Interpellation 2009/10:264 Slutförvar av kärnavfall av () Interpellationen kommer att besvaras . Miljöministern har inte möjlighet att besvara interpellationen inom anvisad tid på grund av redan inbokade engagemang. () Enligt uppdrag och rättschef 4 § Hänvisning av ärenden till utskott Föredrogs och hänvisades Propositioner 2009/10:107112 till skatteutskottet Redogörelser /10:RRS24 till finansutskottet /10:RRS25 till utbildningsutskottet 5 § Åtgärder med anledning av Lavaldomen och andra arbetsrättsliga frågor Föredrogs arbetsmarknadsutskottets betänkande 2009/10:AU5 Åtgärder med anledning av Lavaldomen och andra arbetsrättsliga frågor (prop. 2009/10:48). I detta ärende hade framställts yrkande enligt 2 kap. 12 § tredje stycket regeringsformen av med flera (s, v, mp) om att 5a § och 9a § lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare skulle vila . Tredje vice talmannen anmälde att en kompletterande skrivelse inkommit från med flera (s, v, mp). I skrivelsen yrkades med åberopande av 2 kap. 12 § tredje stycket regeringsformen att även övriga lagförslag i ärendet skulle vila . Den inkomna skrivelsen hade följande lydelse: Begäran om vilandeförklaring, 2009/10:AU5 Yrkande Undertecknade riksdagsledamöter yrkar att även de delar av lagförslagen i proposition 2009/10:48 som inte omfattas av den begäran om vilandeförklaring som lämnades in ska förklaras vilande i enlighet med 2 kap. 12 § tredje stycket regeringsformen. Motivering Den tidigare inlämnade begäran om vilandeförklaring avser propositionens förslag till lag om ändring i 5a och 9a §§ lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare. Lagförslagen i propositionen utgör enligt vår mening en helhet. Vissa paragrafer i de tre lagförslagen som inte anges i den tidigare inlämnade begäran har direkt samband med de angivna bestämmelserna. Vi anser därför att lagförslagen i sin helhet bör förklaras vilande. I övrigt hänvisar vi till det tidigare framställda yrkandet om vilandeförklaring. ()() ()() () () () () () () 1 (): ska vi debattera arbetsmarknadsutskottets betänkande AU5, Åtgärder med anledning av Lavaldomen och andra arbetsrättliga frågor. Under detta årtusendes första år har nog ingen fråga på arbetsrättens område diskuterats så mycket som just denna. Ett lettiskt företag, , anlitades för att utföra ett skolbygge i . Företaget skulle använda sig av lettiska byggnadsarbetare som utstationerades till av . Detta ledde till fackliga stridsåtgärder från det och en lokalavdelning, Byggettan. Man ville ha ett kollektivavtal med , ett så kallat hängavtal. anslöt sig även till konflikten. Det hela medförde att arbetet avbröts , då de lettiska arbetstagarna lämnade . Tvisten hamnade i den svenska Arbetsdomstolen. Arbetsgivarsidan ansåg att konflikten var olovlig och yrkade skadestånd av facket. Mer än , , kom besked: Delar av den svenska rätten står i strid med centrala delar av . Det gäller principen om den fria rörligheten i EU och förbudet mot diskriminering i . Dessa principer ställs mot rätten att vidta fackliga stridsåtgärder för att få träffa kollektivavtal. kom fram till att blockaden i stred mot för att med sina krav mot hade gått utöver vad som är möjligt att kräva enligt utstationeringsdirektivet med stöd av stridsåtgärder, att lex ansågs stå i strid med förbud mot diskriminering. Utländska företag med kollektivavtal är inte skyddade mot stridsåtgärder på samma sätt som företag i som har kollektivavtal. Regeringen tillsatte en utredning med uppgift att komma med förslag om vad måste göra med anledning av domen i EU. På grundval av utredningens förslag kom regeringens proposition 2009/10:48 Åtgärder med anledning av Lavaldomen. har ärendet kommit till för debatt. Oppositionen har yrkat avslag på propositionen medan alliansföreträdarna i arbetsmarknadsutskottet anser att propositionen bör bifallas av . Avslutningsvis vill jag nämna att arbetsmarknadsutskottet har bett att yttra sig om hur lagförslagen i propositionen förhåller sig till vissa bestämmelser i grundlagen. har i sitt yttrande svarat att den berörda regeln i grundlagen inte är tillämplig på de lagförslag som har att göra med om en stridsåtgärd ska vara tillåten. Detta har inte varit något vanligt ärende i arbetsmarknadsutskottet. Det är ovanligt svåra juridiska frågor, där vår svenska modell prövas mot . Och som jag sade i början: Det var länge sedan ett ärende väckte sådant engagemang. 2 (): De flesta arbetstagare i har goda villkor, men det finns också de som arbetar under svåra förhållanden. Vi har sett thailändska svetsare som på Preemraff i jobbat för . Vi har sett hur polska skogsarbetare utnyttjats och lurats. Vi ser det på lastbilsparkeringar runt om i , där förare från öst kan stå dagar i sträck i väntan på nästa körning, utan att få betalt. Det är detta dagens debatt handlar om: kampen för att svenska löner och villkor ska gälla på svensk arbetsmarknad. Det är en kamp för att seriösa svenska företag ska kunna konkurrera på lika villkor och för att svenska fackföreningar inte ska tvingas acceptera lägre löner och sämre anställningsvillkor, för att svenska arbetare ska kunna behålla sina jobb. I propositionen Åtgärder med anledning av Lavaldomen, som vi behandlar , har den borgerliga regeringen valt att inte ta den kampen. I stället låter man det bli i princip fritt fram för utländska företag att konkurrera med låga löner och dåliga arbetsvillkor med allt vad det innebär. Vi socialdemokrater är starkt kritiska till förslaget på ett antal punkter. Vi anser att regeringen går längre än vad som är motiverat av domen och inte utnyttjar det nationella handlingsutrymme som finns inom ramen för EG-rätten. För att vår svenska modell där fack och arbetsgivare förhandlar och gör upp om löner och villkor ska fungera måste samma spelregler gälla för inhemska såväl som för utländska företag som bedriver verksamhet i . En förutsättning för att facken ska få igenom och kunna upprätthålla sjysta löner och villkor är möjligheten att kunna vidta konfliktåtgärder. Regeringen begränsar nu denna rätt och föreslår att fackliga konfliktåtgärder mot en utländsk arbetsgivare som utstationerat arbetstagare i bara får vidtas under strikt angivna förutsättningar. Enligt förslaget får en konfliktåtgärd inte vidtas om arbetsgivaren hävdar att man har löner och villkor i nivå med minimivillkoren i det svenska kollektivavtal som gäller för branschen. I praktiken blir det näst intill omöjligt att kontrollera, eftersom det räcker med att villkoren har sin grund i utländsk lag eller i enskilda anställningsavtal. Begränsningen ska gälla oavsett om arbetstagaren är medlem i det svenska facket eller inte. Detta är anmärkningsvärt, eftersom ett sådant regelsystem tydligt inkräktar på fackens grundläggande rättighet att i förhandling och kollektivavtal ta till vara och företräda sina medlemmars intressen. Med den föreslagna bevisregeln kommer det i praktiken att bli omöjligt att upprätthålla kollektivavtalsregleringen gentemot gästande företag i . Vi anser att en rimlig ordning hade varit att kräva att arbetsgivare som hävdar att löner och villkor är godtagbara också bekräftar dessa och tillämpningen av dem i kollektivavtal. Det hade varit ett sätt att även komma åt de skenavtal som förekommer på svensk arbetsmarknad. Utskottsmajoriteten ogillar detta förslag med motiveringen att det skulle kunna innebära att facket missbrukade möjligheten. Men man tycks inte ha några större problem med att det förekommer skenavtal. Säga vad man vill om regeringen, men man är i alla fall konsekvent. Ett ytterligare problem i sammanhanget är att regeringen redan tidigare tagit bort kravet på att utländska företag som verkar i ska ha en representant på plats i landet. Med andra ord kommer det inte ens att finnas en given motpart att förhandla med för den fackliga organisationen. Vi är också starkt kritiska till hur högerregeringen har valt att tolka och definiera vad som får ingå i minimibegreppet, den så kallade hårda kärnan. Regeringen menar att man inte kan ställa krav på arbetsgivaren om att utstationerad arbetskraft ska försäkras på samma sätt som svenska arbetstagare, något som enligt oss får flera oacceptabla konsekvenser. Utländska arbetstagare riskerar då att arbeta helt oförsäkrade på svenska arbetsplatser. De kan bli skadade eller råka ut för ohälsa utan att ha rätt till ersättning från arbetsgivaren. Tänk er bara: Två byggnadsarbetare hänger på samma stege. Den ena ska vara försäkrad, den andra inte. Det är fullkomligt ologiskt. Det är också så att avtalsförsäkringen är en del av arbetskraftskostnaden. Om utstationerande arbetsgivare inte behöver stå för den här kostnaden snedvrids konkurrensen och seriösa inhemska företag missgynnas. I förlängningen kommer det att innebära ett tryck nedåt för svenska löner och arbetsvillkor. Vi menar att regeringen inte utnyttjat det nationella handlingsutrymme som finns enligt EG-rätten. Med en ambitiösare agenda för likabehandling hade man kunnat göra mer för att skydda gästande arbetstagare och förhindra lönekonkurrens. Vad som är att betrakta som minimilön i en medlemsstat fastställs i nationell rätt. I har man exempelvis slagit fast att konfliktåtgärdsbegränsningen är att utländska företag ska ha samma arbetskraftskostnad som ett inhemskt bolag i motsvarande situation. Motsvarande tolkning kunde och borde den ha gjort om man hade menat allvar med att man vill stå upp för den svenska modellen. Vi är också mycket kritiska till på vilket sätt regeringen har underlåtit att agera till försvar för den svenska modellen på EU-nivå. Sedan Lavaldomen kom har regeringen inte officiellt lyft frågan i något EU-sammanhang, inte ens då agerade ordförandeland och hade en unik möjlighet att lyfta frågor och påverka dagordningen. Argumentet för denna passivitet uppges vara att man inte tror att det finns stöd bland företrädare för medlemsstaterna för att ta upp utstationeringsdirektivet för omförhandling. Denna slutsats drar man trots att den nytillträdde kommissionären med ansvar för arbetsmarknadsfrågor, , så sent som i samband med en utfrågning i uttalade sitt stöd för att förbättra genomförandet av utstationeringsdirektivet. Han sade sig också vara beredd att genomföra en social konsekvensanalys och att samråda med arbetsmarknadens parter i frågan. Hans företrädare, socialdemokraten , hade tidigare förmått utskottet att enhälligt ställa upp på samma linje. Socialdemokraterna har vid ett flertal tillfällen visat att det går att påverka frågan inom EU. Vårt agerande i regeringsställning förmådde exempelvis den dåvarande att i sitt uttalande till visa sitt stöd för den svenska modellen. Poängen är att för att kunna påverka måste man för det första vilja påverka. För det andra krävs hårt och ihärdigt arbete. Den här regeringen har tyvärr inte visat prov på vare sig det ena eller det andra. När utstationeringsdirektivet förhandlades och beslutade i och i ministerrådet fanns en bred enighet om att direktivet skulle utgöra en lägstanivå, ett golv för vilka löner och anställningsvillkor som kunde krävas av värdlandet. Lavaldomen innebär i princip att det som var tänkt att vara ett golv nu i stället blir ett tak. Detta är en nytolkning som är gjord av , inte av och inte av ministerrådet, vare sig det nya eller det gamla. Att som regeringen gör utgå från att det inte finns en politisk vilja att inom EU ta tillbaka makten över sina egna beslut är orimligt och ologiskt. Vi vill att EU antar ett juridiskt bindande socialt protokoll som tydliggör att fackliga rättigheter såsom förhandlings- och konflikträtten samt rätten att teckna kollektivavtal gäller inom unionen. Vi anser även att utstationeringsdirektivet bör revideras i syfte att det ska garantera likabehandling av löntagare. Utländska företag som verkar i ska enligt vår mening följa samma regler som gäller för svenska företag. Det är inte mer komplicerat än så. Vi anser också att ska ratificera konvention 94. Det skulle klart förbättra möjligheterna att säkra goda löner och anställningsvillkor. Regeringen och utskottsmajoriteten avfärdar alla dessa förslag utan att komma med några som helst egna. Det visar med all önskvärd tydlighet att man inte är beredd att på något sätt kämpa för den svenska modellen eller för att svenska löner och anställningsvillkor ska gälla på svensk arbetsmarknad. Lavaldomen har skapat en situation som är komplex och svår och som kräver åtgärder, såväl inom nationell rätt som på EU-nivå. Vi anser att frågan inte är tillräckligt utredd, då många frågetecken kvarstår kring hur den svenska kollektivavtalsmodellen inklusive konflikträtten ska kunna garanteras inom ramen för . Man har inte heller tagit hänsyn till den utveckling av rätt och praxis som sker i EU. Det förslag som ligger för beslut är inte förankrat hos arbetsmarknadens parter. Ingen part är nöjd med förslaget, men förväntas ändå ta ansvar för tillämpningen. Sammantaget ger det här en bild av ett förslag med så många kryphål och brister att det borde avslås i sin helhet. Regeringen borde få i uppdrag att göra om och göra rätt. Utöver det anser vi att det finns en uppenbar risk att förslaget strider mot grundlagen. Utskottsmajoriteten delar uppenbarligen denna oro och valde därför att skicka ärendet till KU för ett förhandsbesked från Lagrådet, något som visade sig vara omöjligt att få. Lagrådet var tydligt i sitt ställningstagande att frågan om vilandeförklaring endast kan prövas om en formell framställan har gjorts av minst tio ledamöter i samband med att ärendet behandlas i kammaren. En sådan formell framställan har därför gjorts. Jag vill därmed avslutningsvis i första hand yrka bifall till reservation 1, som innebär avslag på hela propositionen. Om det yrkandet faller yrkar jag på att ärendet vilandeförklaras i enlighet med vad som har anförts i inlämnad dokumentation. Utöver det yrkar jag bifall till reservationerna 2, 3 och 6. När det gäller övriga delar i det betänkande som vi har på vårt bord kommer för Socialdemokraternas räkning att gå igenom ståndpunkterna. (Applåder) I detta anförande instämde , , , , , , , , i , och (alla s), och (båda v) samt (). 3 (): När utslag i Lavalmålet kom sade sig den borgerliga regeringen vara djupt bekymrad. Vid upprepade tillfällen har regeringen försäkrat att den ska göra allt som står i dess makt för att hitta en lösning på den uppkomna situationen som inte inkräktar på den svenska kollektivavtalsmodellen. Det här har den borgerliga regeringen inte gjort, snarare tvärtom. På EU-nivån, där själva problemets kärna ligger, har regeringen inte gjort någonting över huvud taget för att försvara den svenska kollektivavtalsmodellen. Det hade regeringen kunnat göra. I samband med att skulle rösta om Lissabonfördraget hade kunnat kräva att de garantier för den svenska modellen som vi fick när vi gick med i EU skulle ges juridisk giltighet. Det hade varit fullt legitimt att kräva det med tanke på Lavaldomen. Ett flertal andra länder ställde dessutom upp villkor för att godkänna fördraget och fick gehör för dem. Men valde att inte göra det. Den hade sedan chansen under sitt halvår som ordförandeland i EU att ta initiativ till att inom EU-systemet komma till rätta med de problem som Lavaldomen skapat och som långt ifrån bara berör och upprör i . I stället har vi av arbetsmarknadsministern fått veta att regeringens strategi under ordförandeskapet har bestått i att aktivt motarbeta alla de initiativ och förslag som har kommit om att införa ett socialt protokoll, att se över utstationeringsdirektivet och en rad andra saker som bland annat och representanter för andra länder har framfört, som vi hört här tidigare. Det har man motarbetat från den . I stället har man lagt sig till rätta med att det nog inte finns någon möjlighet att komma fram här. Det är egentligen först nu när regeringen presenterar sitt eget förslag till anpassning av svensk lagstiftning som regeringen visar på viss handlingskraft och inte så lite kreativitet. Det gör regeringen genom att lägga fram ett lagförslag som i stället för att värna den svenska modellen går betydligt längre i inskränkningen av den än vad utslag i Lavalmålet kräver. är kritiskt till alla delar i lagförslaget. Jag ska uppehålla mig vid det som kanske allra mest flagrant inkräktar på den kollektivavtalsmodell som regeringen säger sig vilja värna. Likabehandling är själva grundidén med kollektivavtal. Ingen arbetare ska behöva sälja sitt arbete billigare för att kunna konkurrera om jobben. Inget företag ska kunna skaffa sig fördelar genom att dumpa löner och arbetsvillkor. Parterna på arbetsmarknaden i har det fulla ansvaret för att upprätthålla denna konkurrensneutralitet. För att det systemet ska fungera är det ett absolut krav att villkoren är desamma för alla, att alla företag som inte tecknar ett kollektivavtal löper samma risk att drabbas av stridsåtgärder och att det finns ett sätt som gäller lika för alla att köpa sig fri från stridsåtgärder, nämligen att teckna kollektivavtal. Det är den likabehandlingsprincip som upprätthåller legitimiteten i systemet. Det lagförslag som regeringen lägger fram innebär att företag från andra EU-länder som utstationerar arbetare till ställs utanför det systemet. De erbjuds en alternativ möjlighet att köpa sig fria från hot om stridsåtgärder utan att behöva teckna ett kollektivavtal. Det enda ett sådant företag behöver göra är att visa upp ett papper där det står att löner och arbetsvillkor är minst lika bra som minimivillkoren i ett svenskt branschavtal. Fackets möjligheter att kontrollera äktheten i dessa påstådda villkor är i själva verket minimala. Även om facket genom rättsprocesser och annat skulle lyckas luska ut hur det egentligen ligger till är risken stor att det gästande företaget vid det laget redan har skickat hem sina anställda och avslutat sitt kontrakt. Inga möjligheter finns då att i efterhand kräva ut den lön som de anställda skulle ha haft rätt till om företaget hade tillämpat korrekta villkor. Det betyder att utländska arbetare som befinner sig och arbetar i får ett betydligt sämre skydd för sina rättigheter än svenska. Det leder också i förlängningen till en press mot sämre villkor på hela den svenska arbetsmarknaden, eftersom svenska företag kommer att vilja pressa ned sina egna kostnader för att kunna konkurrera med dessa företag. Det är klart att inte alla företag som utstationerar arbetare i är oseriösa. Varför ska man alltid tro det värsta om folk? invänder säkert någon. Det är klart att det är så. Det är inte alls så att alla företag som kommer hit är oseriösa. Men man får heller inte vara naiv i sådana här sammanhang. Det finns goda skäl till att rätten att organisera sig fackligt, att förhandla och teckna kollektivavtal och att vidta stridsåtgärder räknas som mänskliga rättigheter både inom FN-systemet och enligt om de mänskliga rättigheterna som har ratificerat. Det är för att löntagare befinner sig i en utsatt position. Löntagare blir exploaterade och måste därför ha fullgoda möjligheter att agera för att försvara sina rättigheter och intressen. Vi vet också att det förekommer skenavtal bland gästande företag. tog upp ett par exempel, och det finns tyvärr betydligt fler. Därför är blotta risken att utnyttjande av detta kryphål i lagförslaget kan sättas i system av skrupelfria företag tillräckligt för att avvisa det som lag som ska gälla på svensk arbetsmarknad. Förslaget innebär dessutom att enskilda anställningskontrakt och till och med någonting så vagt som löneuppgifter i praktiken likställs med kollektivavtal. Det innebär per definition ett brott mot hela grundidén med den svenska kollektivavtalsmodellen. Ett enskilt kontrakt eller ett lönebesked fredar inget svenskt företag från stridsåtgärder och ska inte heller göra det. Att ett utländskt företag ska kunna köpa arbetsfred på det sättet är per definition ett brott mot kollektivavtalsmodellen och ett avsteg från den likabehandlingsprincip som ger systemet legitimitet. Det finns fler allvarliga problem i förslaget. Det enda en svensk fackförening får kräva av ett gästande företag om man över huvud taget lyckas ta sig fram till en förhandlingssituation är så beskuret och begränsat att det är fråga om en fri förhandling. Ett gästande företag ska bara kunna tvingas att gå med på att teckna avtal om ett mycket begränsat antal minimivillkor. Försäkringar ska exempelvis inte ingå, och vad gäller lön är det bara en minimilön som kan krävas. En så snäv tolkning av vad Lavaldomen egentligen kräver är inte rimlig. I vårt grannland , som har ett snarlikt system, har man exempelvis valt en mycket mer generös tolkning om vad det finns möjligheter att göra. Där har man bestämt att ett gästande företag ska kunna avkrävas samma villkor som ett inhemskt företag i motsvarande situation helt i enlighet med principen om likabehandling och konkurrensneutralitet. Det är inga konstigheter med det. Om den verkligen hade värnat om kollektivavtalsmodellen, parternas autonomi och de fackliga rättigheterna hade den rimligen följt exempel och ansträngt sig för att hitta en lösning som verkligen medger likabehandling och faktiska möjligheter för såväl fack som arbetsgivarorganisationer. Det är värt att inskärpa att båda parterna har ett ansvar för kollektivavtalsmodellen. Man borde ha ansträngt sig för att hitta en lösning som gav båda parter möjlighet att upprätthålla kontrollen av vilka villkor som gäller på den svenska arbetsmarkanden. Men den ville något annat. Därför dammar den i stället på med mer omfattande inskränkningar i konflikträtten och föreningsfriheten än vad någon enda utredare, remissinstans eller juridisk expert förespråkat. Utländska arbetare föreslås bli diskriminerade genom att medlemskap i en fackförening inte ska ge dem samma rättigheter som gäller för svenskar. inskränks inte bara för företag inom EU utan också för företag från resten av världen. Begränsningen av rätten att förhandla, teckna kollektivavtal och vidta stridsåtgärder beskärs i en omfattning som vi menar står i strid med den grundlagsskyddade föreningsfriheten. Vi menar därför att lagförslaget på samma sätt som den kontroversiella FRA-lagen bör förklaras vilande så att riksdag och regering får tid att ompröva, göra om och göra rätt. Det lagförslag vi debatterar kan inte tolkas på något annat sätt än att den svenska borgerligheten passar på tillfället att använda Lavaldomen som en förevändning för att trycka till fackföreningsrörelsen. Man hoppas komma undan med ursäkten att den inte hade något val. Den ursäkten går inte hem. I politik har man alltid ett val. I det här fallet hade regeringen kunnat välja att agera på alla de arenor och med alla de verktyg som står till buds för att värna de fackliga rättigheterna i allmänhet och den svenska kollektivavtalsmodellen i synnerhet.