prot · GX09123 · 2010-05-21 00:00:00 — 1 § Hänvisning av ärende till utskott Föredrogs och hänvisades Proposition 2009/10:218 till näringsutskottet 2 § Förnyad bordläggning Föredrogs och bordlades åter betänkanden /10:SoU19, SoU23 och SoU18 betänkanden /10:UbU18 och UbU19 3 § Anmälan om inkomna protokollsutdrag från utskott vice talmannen anmälde att utdrag ur följande protokoll i ärenden om subsidiaritetsprövning av EU-förslag inkommit: prot. 2009/10:31 från miljö- och jordbruksutskottet och prot. 2009/10:34 från justitieutskottet. 4 § Att möta globala utmaningar om samstämmighet för utveckling Föredrogs utrikesutskottets betänkande 2009/10:UU14 Att möta globala utmaningar om samstämmighet för utveckling (skr. 2009/10:129). 1 (): Jag vill börja med att välkomna biståndsminister till debatten! behandlar vi betänkande UU14 Att möta globala utmaningar om samstämmighet för utveckling. Inledningsvis vill jag säga att vi socialdemokrater givetvis står bakom alla de gemensamma reservationerna tillsammans med och de gröna, men jag vill yrka bifall till reservationerna 3 och 5. Politik för global utveckling är ett viktigt område inom utrikespolitiken. Att både driva och försvara de grundläggande principerna om mänskliga rättigheter i världen, att bekämpa fattigdom och korruption och att uppnå samtliga millenniemål är också en del av detta arbete. Men trots att FN:s millenniemål ska vara uppfyllda 2015 saknas fokus på dessa i regeringens skrivelse. Det borde inte vara så; politik handlar om att vilja och driva saker. I millenniemålsdeklarationen slås fast att global utveckling förutsätter en helhetssyn, det vill säga sammanhållna insatser för fattigdomsbekämpning, fred och säkerhet, tillväxt, hälsa och utbildning. Även miljö, klimat, mänskliga rättigheter och demokrati är delar av en helhetssyn. Det övergripande målet för politiken är att bidra till en rättvis och hållbar global utveckling. Det säger i ett sammanhang måste stämma med svenskt agerande i ett annat. Utöver näringslivets roll, vilken regeringen betonar, vill vi rödgröna lyfta fram även andra aktörers viktiga roll i såväl givar- som mottagarland. För en hållbar utveckling och fattigdomsbekämpning är det särskilt viktigt med demokrati och demokratisering som ger utrymme för civila och fackliga organisationer samt ger dem möjligheter att påverka den politiska utvecklingen och samhällets resursfördelning. Regeringens nedskärningar av enskilda svenska organisationers informationsverksamhet motverkar målet att öka allmänhetens kännedom om och engagemang för den globala utvecklingen. Vi vill skapa en samordningsfunktion i som ska svara för att regeringens agerande samfällt strävar mot målet om en hållbar och rättvis global utveckling. Jag kan konstatera att regeringen fortsätter att ligga på en mycket hög nivå när det gäller avräkningar från biståndet. I budgeten gör regeringen avräkningar från biståndsramen som uppgår till av ramen. Dessa avräkningar berörs inte i PGU-skrivelsen. Det är viktigt att det bistånd vi ska kanalisera på annat sätt än just till fattigdomsbekämpning redovisas tydligt. Vi motsätter oss inte att man gör avräkningar i enlighet med det internationella regelverket, men vi måste ställa oss en viktig fråga: Hur långt ska regeringen få gå i avräkningen av internationellt bistånd? Vi vill därför att regeringen redovisar hur avräkningarna bidrar till målsättningen för fattigdomsbekämpning och utveckling. Om regeringen får fortsätta med avräkningarna riskerar själva huvudmålet för biståndet, fattigdomsbekämpning och utveckling, att marginaliseras. Den internationella handelns regler och avtal måste kombineras med konventioner som skyddar människor och miljö. Skyddet av människor handlar om att vi inte accepterar slavliknande arbetsförhållanden, hälsofarliga arbeten, barnarbete och avsaknad av fackliga rättigheter. Skyddet av miljö handlar om att luft, vatten, jordar och skogar inte får förorenas eller förstöras. Vi måste se hur vi på bästa sätt kan bistå de krafter runt om i världen som på olika sätt arbetar just för mänskliga rättigheter och demokrati. Ett viktigt område som regeringen inte har redovisat i PGU-skrivelsen är de mänskliga rättigheterna för arbetskraften och arbetstagarna. Regeringen har uppenbarligen glömt vikten av och kopplingen mellan mänskliga rättigheter och ett utvecklat arbetsliv med fria fackliga organisationer. Runt om i världen har vi sett hur fria fackliga organisationer gått i spetsen för demokrati och varit en plantskola för demokratiska krafter. Så var det en gång i både och . Så är det i både och . konventioner utgör viktiga verktyg för att visa för många länder att fria fackliga organisationer bidrar till fattigdomsbekämpning, utveckling och demokrati. Ska millenniemålen kunna uppnås är det viktigt att också prioritera jämställdhet och sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter, SRHR. Rätten till abort är en i ett jämställt och hälsofrämjande samhälle. dör 70 000 kvinnor på grund av komplikationer efter osäkra aborter. Det borde regeringen uppmärksamma mer i alla de sammanhang som regeringen uppträder i. Inte minst måste religiösa ledare och religiöst påverkade politiker bringas till insikt om att förbud mot aborter hårt drabbar världens kvinnor. har vi hört mycket om . När har granskat har slutsatserna varit entydiga: Det finns ett svagt samband mellan den verksamhet som bedriver och den utvecklingsverksamhet som de ansvarar för. har inte preciserat investeringarnas utvecklingseffekter och har dålig uppföljning av utvecklingsverksamheterna. Detta går stick i stäv mot regeringens ägardirektiv. har särskilt goda förutsättningar att föra en aktiv biståndspolitik riktad till utvecklingsländer. Vi har inget kolonialt förflutet, vilket ger oss ett gott renommé. har också stått upp för småstaternas rätt och för internationell nedrustning. Vi höll oss neutrala mellan öst och väst. Vi kritiserade rasdiskriminering, kolonialkrig och imperialistiska övergrepp, oavsett var de bedrevs och vem som bedrev dem. , , södra , , de baltiska staterna vi har alltid sagt ifrån! Mot bakgrund av denna stolta tradition känns nedläggningarna och neddragningarna av våra ambassader och beskickningar ute i världen så sorgliga. röst på andra kontinenter tystnar. Det är också problematiskt, särskilt när vi har biståndsprojekt som kräver både direktkontakt med lokalbefolkningen och insyn via övervakning så att allt går rätt till. Det är djupt olyckligt att samma regering som inrättat ett särskilt globaliseringsråd beslutar att lägga ned flera ambassader i , och . Neddragningen av utlandsrepresentationen gör att förlorar närvaro, kontaktytor och inflytande. Detta oroar oss i oppositionen. Neddragningarna saknar en genomtänkt strategi. Det borde i stället ske en bred dialog om hur vi vill att svensk utlandsrepresentation ska bedriva sitt arbete . Konflikthantering och konfliktförebyggande är viktiga områden för oss socialdemokrater. Det behövs för att stärka arbetet för fred och säkerhet. Fred och säkerhet är en förutsättning för utveckling som utvecklingssamarbetet bidrar till att stärka säkerheten. Regeringen har inte presenterat någon bred strategi för insatser i trots tidigare krav på en sådan. De fredsbevarande insatserna måste tydligt bindas samman med utvecklingsinsatser på det civila området. Regeringen har inte presenterat en bred strategi för insatser i , trots tidigare krav på en sådan. De fredsbevarande insatserna måste tydligt bindas samman med utvecklingsinsatser på det civila området. Vi från oppositionen saknar också en redovisning av det viktiga arbetet för nedrustning och icke-spridning av kärnvapen i PGU-skrivelsen. Regeringen förhåller sig passiv och avvaktande och har inte gripit möjligheterna att göra röst hörd i nedrustningsarbetet. Varför tar vi inga initiativ inom och genom EU? Varför inte ta debatten om de brittiska och franska kärnvapnen? Västvärlden och har ett ansvar för att gå före, för att förena välfärd med långsiktigt hållbart nyttjande av resurserna. Det krävs ett kraftfullt agerande av och EU för att det kommande klimatmötet i inte ska resultera i ett bakslag liknande det i . Klimatet ska inte heller räddas på de fattigas bekostnad. Vi vänder oss emot att de internationella biobränsleföretagen köper upp jorden i utvecklingsländerna och sedan driver storskalig biobränsleproduktion på bekostnad av matproduktion. Vi vänder oss också mot att småbönder och den lokala befolkningen i dessa länder tvingas flytta från sina marker och blir av med sina tidigare jobb. kan vi se att det finns brist på livsmedel i vissa länder i tredjevärlden som följd av rika länders ökade efterfrågan på biobränslen. Både rika och fattiga länder måste ta ansvar för att rädda klimatet, men de rika länderna måste ta på sig huvuddelen av kostnaderna. Inte minst därför måste försöka göra mer. Det, fru talman, är den obekväma sanning som den borgerliga regeringen gärna vill springa ifrån. 2 HANS (): Under de kommande , kommer 240 barn att dö runt om på jorden. De kommer inte att dö på grund av obotliga sjukdomar, de kommer inte att dö i olyckor som har varit omöjliga att förebygga och deras liv kommer inte att tas av någon effektiv och ondskefull mördare som rövar våra barn ifrån oss. De 240 barn som kommer att dö under mitt anförande kommer att dö på grund av fattigdom, på grund av orättvisor och på grund av ojämlik fördelning av makt och resurser. Under de kommande kommer också drygt tolv kvinnor att dö i samband med en graviditet. Det kommer inte att vara någon osynlig hand som berövar dessa kvinnor deras liv. De kommer att dö med blödande underliv på eller i någon av byar därför att män har förvägrat dem rätten till sin egen kropp, förvägrat dem makten att bestämma när, om och hur de ska bli gravida. När jag går ned från den här talarstolen om har dessutom ytterligare 67 personer dött runt om på jorden till följd av hiv och aids, trots att vi vet hur vi kan förhindra att hiv sprids och att vi vet hur vi kan förhindra att aidssjuka dör. Det är egentligen dessa 240 barn, dessa 12 kvinnor och dessa 67 aidssjuka som utvecklingsdebatten borde handla om, hur vi kan använda utvecklingspolitikens samtliga verktyg för att bidra till att ytterligare några av de här barnen får hälsovård, rent vatten och skolgång och att ytterligare några av de här kvinnorna kan känna glädje över beskedet att de är gravida i stället för skräck. Vi ska använda våra verktyg för att se till att ytterligare några människor på det här jordklotet får tillgång till preventivmedel och kunskap för att kunna skydda sig. De siffror som jag har använt i den här debatten kommer från FN:s milleniemålskampanj End poverty 2015. De har som slogan valt Vi är generationen som kan utrota fattigdomen. Jag tror att det är alldeles sant. Vi är generationen som kan utrota fattigdomen, men då behöver vi i grunden förändra vår breda utvecklingspolitik. Jag är övertygad om att bistånd är viktigt och skulle kunna spela en än större roll och vara betydligt viktigare än det är . Då behöver vi ett bistånd med hög kvalitet och med höga nivåer, ett bistånd som faktiskt går till just utvecklingsinsatser. Bistånd kommer ändå aldrig att ensamt kunna rädda livet på de här 240 barnen, på de 12 kvinnorna och de 67 aidssjuka. Då kommer vi att behöva skuldavskrivningar så att syds regeringar kan lägga sina resurser på vårdcentraler och skolor i stället för på räntor och amorteringar. Vi kommer att behöva rättvisa handelsregler som inte dömer världens fattiga till en evig framtid som underbetalda råvaruproducenter i botten av produktionskedjorna. Vi kommer att behöva se till att de som har skapat klimatförändringarna också tar ansvar för omställningen till en hållbar värld så att färre brunnar torkar ut, så att färre skördar slår fel och så att människorna i och på sluttningar kan bo kvar i sina hem. Vi behöver också reformera IMF och så att det blir befolkningen i som bestämmer om deras järnvägar ska vara privat eller offentligt ägda i stället för ekonomer i . Vi kommer att behöva skärpa de globala regelverken för vapenhandel så att vi i nord slutar beväpna förtryckarstater och bidra till väpnade konflikter. Listan kan göras lång. Men det viktigaste av allt kanske är att vi sätter världens fattiga i fokus för vårt arbete, att människor får makten över sina egna liv, möjlighet att organisera sig för förändring, makten att kunna delta i beslutsfattandet och rätten att höja sin röst mot orättvisor, att vi börjar betrakta hbt-personerna i , kvinnorna i och de jordlösa i som allierade i ett arbete för förändring, inte som den vite mannens börda. I grunden handlar detta om en annan världsordning där vi omfördelar makt och resurser från nord och syd, där kvinnor, barn, män och gamla får makten och resurserna att styra över sina egna liv och förverkliga sina egna drömmar. Detta har varit utgångspunkt när vi har tagit del av regeringens skrivelse Att möta globala utmaningar om samstämmighet för utveckling, som vi har att debattera. Man skulle också kunna kalla den för Bokslut , för regeringens skrivelse är på väldigt många sätt en god sammanfattning av med borgerlig biståndspolitik. Fokus ligger på mätbara resultat, men vad som egentligen ska mätas verkar ha försvunnit på vägen. Någonstans verkar man ha glömt bort att anledningen till att vi har ett svenskt bistånd inte är att vi ska producera resultatskrivningar. Syftet med att ha en biståndspolitik är ju att se till att verkligheten förändras för världens fattiga, hungriga och maktlösa. Det har varit och är en biståndspolitik där fokus på biståndets huvuduppgift, att bekämpa fattigdomen och stärka de fattigas rättigheter, har försvunnit på vägen. Den verkligt stora utmaningen för den samlade utvecklingspolitiken, även för oss här i , är att uppnå millenniemålen, det löfte som världens ledare gav världens fattiga, hungriga och förtryckta att göra allt som stod i deras makt för att halvera hungern och fattigdomen, minska mödradödligheten samt bromsa och till och med inleda tillbakapressningen av spridningen av hiv och aids med mera. Det är ett löfte som vi gav och ett löfte som vi är på väg att svika. Trots det är millenniemålen inget som regeringen pekar ut som så kallade globala utmaningar. De är inte heller något av regeringens 18 fokusområden. Sanningen är att i den skrivelse som vi nu har att diskutera, om den svenska biståndspolitiken, nämner man inte ordet millenniemålen alls på 91 sidor. På samma sätt har rättighetsperspektivet steg för steg tömts på innehåll. Stort fokus läggs på frågor om svenska investeringar och arbetskraftsinvandring. De må vara viktiga frågor, men de syftar ju först och främst till att gynna den svenska ekonomin och inte till utveckling i den fattiga delen av världen. Knappast har det varit de fattigas rättighetsperspektiv som har varit styrande för den borgerliga regeringens svenska näringspolitik eller politik när det gäller migration. Exemplen är tyvärr många på att fattigdomsperspektivet har tappats bort och rättighetsperspektivet i flera delar har ersatts av våra egenintressen. Låt mig ta ett tydligt exempel bland tyvärr alldeles för många på hur man ser på och behandlar frågan om de fackliga rättigheterna. har påvisat sambandet mellan fackliga rättigheter, som är grundläggande mänskliga rättigheter, och fattigdomsbekämpning. , som jag kanske som vänsterpartist inte alltför ofta hänvisar till, har i sin rapport and Collective Bargaining också dragit slutsatsen att fungerande fackföreningar och kollektivavtal bidrar till lägre arbetslöshet, lägre inflation och fattigdomsbekämpning. I en utvecklingspolitik som utgår från fattigdomsbekämpning och ett rättighetsperspektiv borde frågan om fackliga rättigheter ha en självklar plats. När man läser regeringens skrivelse kan man se att ordet näringsliv nämns 42 gånger men ordet fackförening en gång. Orden har uppenbarligen också betydelse. fick , den biståndsorganisation som arbetar med att stötta arbetare i syd när de försöker organisera sig fackligt, tillsammans med Forum Syd, svenska ramorganisationer, de allra största ekonomiska neddragningarna. fick neddragningar på . har stödet till LOTCO Biståndsnämnds arbete i , och halverats jämfört med stödet 2009. Man kan konstatera att de unga centerpartisternas nya slagord Fuck facket plötsligt får en helt ny innebörd när regeringen nedmonterar stödet till fackliga organisationer i länder som , och . Problemet med regeringens skrivelse är inte bara det som står i skrivelsen utan också det som inte står där. Aldrig förr i historia har så många biståndsmiljarder använts för så helt andra saker än just bistånd. I de fyra budgetar som den borgerliga regeringen har presenterat har man tagit från biståndsbudgeten för att finansiera flyktingmottagande i . 2 000 miljoner har tagits från biståndsbudgeten för att finansiera skuldavskrivningar, men med hjälp av uppblåsta siffror och budgettricksande har man sett till att merparten av resurserna aldrig har lämnat . Avräkningarna för UD:s administration från biståndsbudgeten har fördubblats som man har lagt ned ambassad efter ambassad i utvecklingsländerna. Dessutom har man internationellt verkat för att öppna för att militära insatser ska kunna finansieras med bistånd. beslutade den borgerliga majoriteten i att införa avgifter vid svenska högskolor för utomeuropeiska studenter. Det är avgifter som ska finansieras med biståndsmedel. När utvecklingens utmaningar diskuteras i skrivelsen ignoreras också några av de kanske största utmaningarna för just utveckling, nämligen skuldsättningen i syd, plundringen av råvaror i många utvecklingsländer, IMF och fortfarande destruktiva krav, baksidorna av arbetskraftsinvandringen i form av brist på sjuksköterskor, lärare och ingenjörer i syd samt de enorma finansiella flödena från syd till nord. Vapenexporten nämns knappast i skrivelsen, trots att det skulle vara intressant att höra vart samstämmigheten tog vägen när exporterade vapen till för som landet lägger 47 gånger mer på militära utgifter än på vatten och sanitet. Det sker i ett land där 118 000 människor dör på grund av diarré. När mänskliga rättigheter diskuteras i regeringens skrivelse är det i realiteten bara ett fåtal av de mänskliga rättigheter som har fastslagits i FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna som över huvud taget finns med. De ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna har helt glömts bort. Det kommer inte att gå att använda de mänskliga rättigheterna som ett smörgåsbord om man vill hitta helhetslösningar. Om man fokuserar bara på ett fåtal av de politiska rättigheterna är risken överhängande att dessa rättigheter blir en lyx för de redan välbeställda. Jag ska avsluta med att säga att jag är övertygad om trots allt att jag tillhör den generation som kan utrota fattigdomen, och jag är övertygad om att kan spela en avgörande roll i detta arbete. Det är uppenbart när vi nu har Bokslut framför oss att om vi ska uppnå detta behöver vi byta regering och byta utvecklingspolitik. Avslutningsvis vill jag också yrka bifall till reservationerna 1 och 3. 3 (): Samstämmighet i utvecklingspolitiken handlar om att inte se på världen i stuprör. Det jag gör här i mitt land påverkar dig i ditt land. Det du gör i ditt land påverkar mig här. Om mitt land säljer vapen till ditt land kanske du kommer att dödas, eller så har ditt land kanske inte råd med både vapen och att bygga skolor och sjukhus. Om jag handlar varor från ditt land får du kanske jobb och kan försörja dig. Eller jag kanske utsätter dig för hälsofara eftersom den produkt du tillverkar är full av kemikalier eller du kanske använder besprutningsmedel utan att ha skyddsutrustning. Om mitt land köper rätten att fiska på ditt lands vatten kan ditt land förhoppningsvis använda pengarna till något bra, men du blir kanske ännu fattigare när fisken tar slut och du inte längre får mat till dig själv och din familj. Eventuellt stoppar kanske någon pengarna i egen ficka. Om mitt land utvisar människor från en förföljd grupp till ett land där deras stat inte kan skydda dem bidrar vi eventuellt till att människor dödas. Det är mycket att tänka på och det är mycket som ska klaffa när vi interagerar med andra länder och med människor i världen. Att hitta balansen är svårt, och det finns ingen patentlösning som fungerar överallt. Att kom ur fattigdomen med hjälp av bland annat handel är inte synonymt med att kan använda exakt samma modell. Förutsättningarna i olika länder skiljer sig åt och det måste också få genomslag i vår politik gentemot andra länder. Det finns mycket att säga om skrivelsen. har tagit upp en del i sitt anförande. Bland annat kan man inte skylla de årliga skrivelserna för att vara lika år . Det blir förstås mindre tråkigt och svårare att göra jämförelser. Det känns lite som om det som går tas ett antal steg mot en förändring av den PGU som vi gemensamt antog i för . Det var en tolkning à la kanske eller åtminstone à la Alliansen. Politik för global utveckling handlar om många områden. Regeringen har valt ut sex utmaningar att fokusera extra på som också ligger till grund för skrivelsen. De handlar om förtryck, ekonomiskt utanförskap, migrationsströmmar, klimatförändringar och miljöpåverkan, konflikter och sviktande situationer samt smittsamma sjukdomar och andra hälsohot. Jag undrar hur regeringen egentligen kom fram till just de sex utmaningarna och undrar om vi inte riskerar att hamna i stuprör när vi väljer bort andra områden. Jag undrar också på vilket sätt resultatet egentligen mäts genom att identifiera tre fokusområden för varje utmaning där man sedan bedömer politikens utformning och utförande, samordning och samverkan samt kunskap och analys. Jag blev inte särskilt mycket klokare av att läsa skrivelsen. Den säger inte så mycket om resultatet av själva politiken utan fokuserar på hur det interna arbetet har fungerat. Det är naturligtvis bra, men det är inte det jag hade hoppats få ut av skrivelsen. Det är många utrikespolitiska debatter på gång runt om i landet, och vi är några som har varit runt på en del av dem. Ämnena skiftar: EU, , fattigdomsbekämpning samt fred och säkerhet. På frågan om vad som är den viktigaste utrikespolitiska frågan och inför valet svarar jag klimatet. Det svarar jag inte för att det förväntas av mig som miljöpartist. Jag svarar så eftersom det är den absolut viktigaste frågan för oss och för människor i världens alla länder. Om vi inte fixar klimatet kan vi inte klara fattigdomsbekämpningen. Vi omintetgör alla ansträngningar för en fredligare värld, och vi raserar också ekonomin. När världens ledare möttes i var målet att enas om ett globalt bindande avtal om att begränsa utsläppen så att temperaturökningen inte blir större än två grader. Det misslyckades kapitalt. och EU tog av sig ledartröjan och lät i stället världens två största utsläppare, och , göra upp. Vi vände de fattiga länderna ryggen. I stället för avtal i fick världen ett icke-bindande ackord, ett slags uttalande om att begränsa temperaturökningen till två grader. De som skrev under detta ackord det gjorde alla stora utsläppsländer, som tillsammans står för av de globala utsläppen lovade också att minska sina utsläpp; men löftena är inte bindande. Löften har som bekant inte räckt särskilt långt det är sällan de uppfylls, inte ens när de är bindande. Det är något som vi som hanterar biståndsfrågor tydligt märker när vi ser diskrepansen mellan utlovat bistånd och utbetalat bistånd. Många fattiga länder valde att inte ens ställa sig bakom ackordet eftersom de anser att det är för svagt. De var oerhört besvikna på EU. Men även om alla löften i Köpenhamnsackordet som hunnit komma in vid den avstämning som gjordes skulle uppfyllas räcker det inte på långa vägar för att begränsa temperaturhöjningen till två grader. Det ger i stället en temperaturhöjning i storleksordningen fyra grader. Världens ledare enades, med grund i den forskning som finns, om att temperaturen inte får öka mer än två grader eftersom det är vad jorden tål. Det innebär en minskning av utsläppen .