prot · GX0968 · 2010-02-03 00:00:00 — 1 § Justering av protokoll Justerades protokollet för . 2 § Anmälan om förändring i regeringens sammansättning Från statsminister () hade följande skrivelse inkommit: Till talman i regeringens sammansättning Jag har förordnat att vara statsråd från och med denna dag. Skrivelsen lades till handlingarna. 3 § Anmälan om ersättare för statsråd Förste vice talmannen anmälde att Gulan Avci (fp) inträtt som ersättare för statsrådet () och tills vidare. Förste vice talmannen meddelade att () ansökt om ledighet den 3 februari4 oktober. Kammaren biföll denna ansökan. Förste vice talmannen anmälde att () skulle tjänstgöra som ersättare för . 5 § Anmälan om fördröjt svar på interpellation Till hade inkommit följande skrivelse: Interpellation 2009/10:196 Till Interpellation 2009/10:196 Svenskt bistånd till det isländska folket av () Interpellationen kommer att besvaras . Skälet till dröjsmålet är tjänsteresor och inbokade engagemang. () Enligt uppdrag och rättschef 6 § Hänvisning av ärenden till utskott Föredrogs och hänvisades Redogörelser /10:RRS15 till skatteutskottet /10:RRS16 till miljö- och jordbruksutskottet /10:RRS17 till arbetsmarknadsutskottet EU-dokument 1/10 till justitieutskottet Åttaveckorsfristen för att avge ett motiverat yttrande skulle gå ut . 2/10 till justitieutskottet Åttaveckorsfristen för att avge ett motiverat yttrande skulle gå ut . 7 § Avskaffande av preskription för vissa allvarliga brott Föredrogs justitieutskottets betänkande 2009/10:JuU10 Avskaffande av preskription för vissa allvarliga brott (prop. 2009/10:50). 1 (): I detta betänkande lägger alliansregeringen fram ett lagförslag som innebär att preskriptionstiden för vissa allvarliga brott tas bort. Dessa allvarliga brott är mord, dråp, grovt folkrättsbrott, folkmord samt terroristbrott som begås genom mord eller dråp. Även vid försök att begå dessa brott tas preskriptionstiden bort. Därmed ansluter sig till ett flertal andra länder, däribland , , och som alla undantagit vissa allvarliga brott från preskription. Preskriptionstid kan i vardagligt tal och något förenklat vara den tid som våra myndigheter har på sig från den dag brottet begås till dess att åtal väcks eller man får en dömd person att börja verkställa sin påföljd efter det att en dom vunnit laga kraft. Preskriptionstiden är bestämd till olika antal år utifrån det straffmaximum som kan följa på det brott som är begånget. En bortre gräns finns för de allvarligaste brotten och i vissa fall . Syftet med att ta bort preskriptionstiden för de här särskilt allvarliga brotten är att inget brott av denna dignitet ska förbli utan straff därför att den misstänkte eller dömde undanhåller sig lagföring eller verkställighet. Vid ett antagande av lagförslaget uppfyller också ett internationellt åtagande då vi tidigare ratificerat Romstadgan som stipulerar att ska undanta brotten folkmord, brott mot mänskligheten och allvarliga krigsförbrytelser från preskription. Alliansregeringen väljer dock att ta ännu ett steg så att personer som begår de här särskilt allvarliga brotten inte ska kunna undkomma rättvisan. Mord och dråp är de allvarligaste brotten inom svensk rätt. Ett människoliv släcks ut, och följderna av brottet är att det som var aldrig kan återställas. har regeringen skärpt straffskalan för mord till fängelse eller på livstid i stället för som tidigare då det endast var eller livstid. tar vi ett steg till och tar bort preskriptionstiden för såväl mord som dråp i syfte att tydligt markera vår och samhällets ytterst allvarliga syn på dessa brott. Självfallet kan man fråga sig om inte preskriptionstiden bör tas bort för alla brott. Reglerna om preskription är dock fast rotade i och andra länders straffrätt. Begångna brott ska preskriberas efter viss bestämd tid. Detta motiveras främst av rättspolitiska, humanitära och praktiska skäl. Det har ansetts orimligt att den som efter ett brott varit laglydig inte ska kunna känna sig trygg när det gäller att inte bli åtalad för ett mindre brott som begåtts . En kvinna eller man skulle säkert bli mycket förvånad över att bli åtalad för ett snatteri som begicks i tonåren. Följderna för de liv, de karriärer och de familjer som byggts upp kan bli förödande och i vissa fall tragiska. Av denna anledning har borttagandet av preskription begränsats till att omfatta endast mycket allvarliga brott. Kriminaltekniken hos brottsbekämpande myndigheter blir allt bättre, och det ständigt pågående internationella samarbetet mellan olika länder gör att hanteringen av spår från en brottsplats mycket bättre och säkrare kan hanteras och förvaras. Den nya tekniken med dna, vilken ständigt utvecklas och förbättras, har medfört att brott nu kan uppklaras . I syfte att möjliggöra utredning av så allvarliga brott som jag tidigare nämnt ändrar vi också i gallringsreglerna för det så kallade spårregistret spår, ledtrådar, bevis etcetera sparas i en utredning. skulle spårregistrets information gallras . Detta ändras nu till att det behöver gallras först . Vidare föreslås att preskriptionstiden för könsstympning som begås mot barn förlängs på så sätt att preskriptionstiden börjar löpa först den dag barnet fyller eller, tragiskt nog, skulle ha fyllt . Det förefaller orimligt att ett barn som vid sin födelse tragiskt stympas inte ska ha någon möjlighet att få rättvisa eftersom brottet preskriberats under barnets uppväxtår detta eftersom preskriptionstiden för de här brotten enligt lag börjar gälla den dag brottet begås; just för de här brotten är preskriptionstiden . Här kan nämnas att regeringen har initierat en snarlik förändring avseende barnpornografibrott. Problematiken är densamma som vid könsstympning av barn. Det är vår skyldighet att se till att dessa utsatta barn inte missgynnas av nuvarande preskriptionsregler. Slutligen, herr talman, bör det nämnas att med antagandet av denna lag gör ett avsteg från förbudet mot retroaktiv strafflagstillämpning. Lagen träder i kraft och kommer då även att innefatta brott som begåtts innan de nya reglerna trätt i kraft. Några remissinstanser har kritiserat detta. Men baserat på brottens allvarliga natur och på våra internationella åtaganden i enlighet med Romstadgan anser regeringen att dessa skäl bör väga över, till fördel för att retroaktiv strafftilllämpning kan användas för just dessa särdeles allvarliga brott. Därmed, herr talman, yrkar jag bifall till utskottets förslag i betänkandet. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 10 §.) 8 § Mäns våld mot kvinnor, hedersrelaterat våld och förtryck samt våld i samkönade relationer Föredrogs justitieutskottets betänkande 2009/10:JuU14 Mäns våld mot kvinnor, hedersrelaterat våld och förtryck samt våld i samkönade relationer. 2 ELISEBEHT (): mål är att mäns våld mot kvinnor ska upphöra. Arbetet med att öka kunskapen, förbättra insatserna, öka tryggheten och minska våldet mot kvinnor har pågått i en lång rad år och har fortsatt också den här mandatperioden. För brottsoffren sker förbättringar i takt med att kunskapen på detta särskilda kompetensområde ökar. En rad uppdrag ligger ute på myndigheterna, där många arbetar för att de som drabbats ska få ett gott bemötande och sina rättigheter tillgodosedda. Detta är sannolikt ett arbete som aldrig kommer att betraktas som färdigt; det finns sådant som kan göras bättre, särskilt i takt med att kunskapen ökar och omfattar fler och fler. Arbetet har i mångt och mycket fokuserat på att värna brottsoffren, av naturliga och alldeles nödvändiga skäl. Jag vill dock peka på att nästa steg måste vara att ta sig an frågan om att förhindra att män slår. Annars riskerar vi att stora resurser satsas efter det att brott har begåtts, utan några långsiktiga effekter och med risk att mål att mäns våld mot kvinnor ska upphöra faktiskt inte kommer att nås. Vi anser att professionella samtalsmottagningar för män behöver finnas runt om i hela landet. Erfarenheter visar att sådana mottagningar förebygger ytterligare våld och ökar tryggheten för kvinnor och barn. För män som den vägen ges möjlighet att bearbeta sin våldsamhet och finna nya sätt att utan våld hantera livet är det förstås också av mycket stort värde. Vi föreslår att regeringen engagerar sig och tar initiativ i denna fråga. Vi anser också att barnahus ska finnas i alla län och att målgruppen ska vara barn som har utsatts för brott eller misstänks vara utsatta för brott och barn som bevittnat våld mellan närstående. Där barnahus inte finns ska de nya nationella riktlinjerna för samverkan mellan berörda myndigheter användas. Regering och riksdag borde stimulera fram fler barnahus och mottagningar för män och inte bara i största allmänhet uttala sig positivt. Det krävs ledarskap för att nå den utveckling man säger sig vilja se. Vi ser inte det ledarskapet . Den socialdemokratiska regeringen tillsatte den så kallade . lämnades utredningsförslagen över till regeringen. I utredningen behandlas förslag om förbättrade möjligheter för att skydda personer som har utsatts för hot och förföljelse. Våld i nära relationer har ofta inslag av just hot och förföljelse. Det finns förbättringar att göra, särskilt vad gäller att förhindra överträdelser av besöksförbudet. Det hade verkligen varit bra om regeringen hade jobbat på och kommit med förslag till . Ännu har vi inte sett något resultat. Det senaste beskedet är att det planeras för en lagrådsremiss , det vill säga: Det lär sannolikt inte komma någon proposition under hela . har gått, utredningen finns och ligger klar, och regeringen har slumrat hela . Det är beklagligt. Under föregående mandatperiod stärktes skyddet för barn som bevittnat våld. stöd för barnen förtydligades, och barn som bevittnat våld i nära relationer fick rätt till skadestånd. Vi menar att det finns skäl att gå vidare och ytterligare stärka barns ställning. Barn är särskilt utsatta när de lever i en familj där det förekommer våld. Detta finns det god kunskap om , inte minst bland dem som arbetar med barn professionellt och också i hela frivilligrörelsen. Det kom ett brev till utskottets ledamöter . Avsändare var Kvinno- och , , och Hopp, mot sexuella övergrepp. Brevet innehöll information om en Synovateundersökning som de hade låtit göra . I undersökningen hade man ställt tre frågor, och den som är mest aktuell för oss i denna debatt är frågan där svaret visar att av svenska folket, alltså närmare tre av fyra, anser att barn som bevittnat våld mot närstående ska betraktas som brottsoffer. Så vad väntar ni på? Det var dessutom så att borgerliga väljare i ännu högre utsträckning ansåg att det borde vara så att barn som har bevittnat våld ska komma att betraktas som brottsoffer. Det är alltså som anser att den nuvarande ordningen där barn endast betraktas som vittnen är bra, medan anser att detta borde förändras. I brevet stod också att av ansökningarna om skadestånd till just barn som bevittnat våld hade avslagits av på grund av att det brister i förundersökningar och i efterföljande dom. Det saknades helt enkelt uppgifter om barnen, en bild som bekräftas av i ett flertal undersökningar och som vi i utskottet också känner igen ifrån egen redovisning. De tre organisationerna hade även bifogat den film jag nu håller upp. Den heter Jag sa att jag hade en mardröm och är en animerad film om det våld som fem små barn tvingats bevittna och hur de kunde bearbeta sina upplevelser just genom att få berätta. Den visar oss att också mycket små barn påverkas den yngsta i filmen är en liten flicka som mycket klart och tydligt berättar vad hon har varit med om och om sina strategier för att undkomma våldet. Brevet från dessa tre organisationer , SKR och Hopp var naturligtvis avsett för att påverka partierna att ta ställning och stödja kravet på att utreda hur barns rättsliga ställning kan förbättras. Från oppositionen anser vi som sagt att det är hög tid att gå från ord till handling, och vi har därför begärt att frågan om barns rättsliga ställning ska utredas. Vi har inte sagt hur det ska vara, men vi har sagt att det bör utredas. För tredje gången i rad motsätter sig alliansen en sådan utredning, trots att partierna drev frågan aktivt under hela förra mandatperioden. Det är beklagligt, och det vittnar om att man ska ta borgerliga partiers krav i opposition med en mycket stor nypa salt. kommer de nämligen inte att förverkligas, i varje fall inte på denna punkt. Vad jag förstår är dock alliansen inte alldeles enig. Jag läste en intervju med partiledare i en tidning som heter där han fick frågan om detta med barn som bevittnat våld. Vad sade han då? Jo, han berättade att hans parti arbetar för en förändring men att han tyvärr inte har fått de andra partierna med sig. Så kan det naturligtvis vara i en allians. Det förstår jag. Då är det alltså , och som bromsar, om man ska tro . Men, herr talman, det hindrar ju inte att stöder vår reservation nr 12, som jag nu yrkar bifall till. Övriga reservationer från Socialdemokraterna står jag bakom, men jag avstår för tids vinnande att yrka bifall till fler. I detta anförande instämde och (båda s). 3 (): Jag vill börja med att yrka bifall till en av de gemensamma reservationer vi har. Vi står naturligtvis bakom alla våra reservationer, men det är reservation nr 16, Myndighetssamverkan, jag yrkar bifall till. Det är också delvis detta jag kommer att prata om. I handlingsplanen för att bekämpa mäns våld mot kvinnor, hedersrelaterat våld samt våld i samkönade relationer avsatte den förra, socialdemokratiska regeringen med stöd från och medel för att utveckla lokal samverkan för kvinnofrid. Min utgångspunkt är detta. Vi är naturligtvis måna om att en utvärdering av denna satsning och även senare satsningar från den nuvarande regeringen görs för att se hur samverkan mellan myndigheter lokalt kan utvecklas och förbättras. Bra exempel på myndighetssamverkan finns i vissa kommuner, men de verkar väldigt isolerade. Det inhyses till exempel i ett och samma hus verksamheter för polis och åklagare, sjukvård, kriscentrum för kvinnor och barn, kriscentrum för män i vissa av de samverkande delarna. Men som sagt, isolerade verkar de vara. Vi undrar varför de här erfarenheterna inte sprids till resten av landet. I kvinnofridspropositionen, som kom 1998, fastslogs att centrala myndigheter som Riksåklagaren, , , och så vidare måste samverka för att motverka mäns våld mot kvinnor på alla nivåer i samhället. Där är vi naturligtvis överens. Problemet är att olika utredningar efter detta visat på en del bekymmersamma förhållanden. I till exempel utredningen i luften (SOU 2004:121) görs en genomgång av hur kvinnofridsuppdragen verkställs och konstateras att myndigheterna i mångt och mycket inte verkställt det uppdrag som de haft. I kvinnofridsuppdraget om samverkan poängterades det att ambitionen var att olika samverkansformer vidmakthålls. Utredningen konstaterade dock att många av samverkanssatsningarna har haft karaktären av kortsiktiga projekt. Pengar som till exempel den här regeringen har avsatt, , verkar ha ett bästföredatum. När de tar slut tar också samverkan slut, och det är synd, tycker vi. I utredningen i luften konstateras att de samverkande myndigheter som granskats sällan har en preventiv inriktning. Insatser som görs sätts i stället in efter det att mannen redan har utövat våld mot kvinnan eller mot barnet. Vi anser att myndighetssamverkan är en oerhört central del av arbetet med mäns våld mot kvinnor och barn. Vi behöver ett samhälle som tar ansvar för de samhällsproblem som mäns våld mot kvinnor utgör. En viktig part i denna myndighetssamverkan är naturligtvis polisen. För att stärka rättssäkerheten och förebygga kvinnors känsla av utsatthet när de väljer att polisanmäla det är nämligen ett val många gör, men tyvärr är mörkertalet väldigt stort krävs när det gäller våldsbrott eller ett sexualbrott begånget av en man att polisen vidareutvecklar utbildningarna och insatserna för att öka kompetensen och kunskapen om mäns våld mot kvinnor. Rikspolischefen aviserade , vilket är välkommet, att polisen kraftsamlar för att bekämpa mäns våld mot kvinnor. Ett antal mycket viktiga insatser ska göras eller har påbörjats. Bland annat satsas det på ökad kompetens inom varje polismyndighet i fråga om våld i nära relationer. Den nuvarande regeringens avsikt att genomföra detta intensifierade arbete är naturligtvis välkommen. Men vi vill också se ökade satsningar på utbildningar och kompetensutveckling inom polisväsendet i förståelsen för könsmaktsfrågor. Det var glädjande för alla oss som jobbar med de här frågorna när en regeringsföreträdare lyfte upp frågan och nämnde, vad jag förstår , att förståelsen för könsmaktsfrågor är en viktig del för att kunna angripa problemets rot. När det gäller en annan part, viktig för myndighetssamverkan, som inte är en myndighet men ändock viktig för förståelsen, är de kriscentrum för män som finns. Det behövs fler kriscentrum för män som söker sig ur ett emotionellt destruktivt och aggressivt beteende. När man talade om det här var det säkert många som log, men vet vi att problemet med män som slår inte bara handlar om våldet i sig utan hur mannen hanterar det destruktiva beteendet. Dessa män som söker hjälp bör ges ökat stöd. Det finns organisationer av olika slag som jobbar för detta. kriscentra för män, som bildades , samlar kriscentrum som har professionella behandlare och rådgivare anställda. Vi menar att det här är en oerhört viktig del, en part för att kunna hantera frågan och problemen. Det finns en annan part som är viktig som alla känner väl till men som tyvärr, lite beroende på politiska förhållanden, verkar få mer eller mindre stöd, och det är kvinnojourerna. Kvinnojourer spelar en central roll i arbetet med mäns våld mot kvinnor. På frivillig basis utför de ett fantastiskt arbete för att stödja kvinnor i deras utsatthet. utredningar visar att trots att kommunernas socialtjänster har det yttersta ansvaret för våldsutsatta kvinnor och barn lämnas det ofta över på kvinnojourer. Man låter dem som bäst kan frågan sköta det. Detta har problematiserat situationen för ett flertal kvinnojourer, och de statliga utvecklingsmedel som finns är svåra att nå då kommunerna har en njugg inställning. I det följande kan man konstatera vad som har hänt med de kvinnojourer som inte har fått det stöd som behövs för att bedriva en verksamhet som egentligen kommunen har ett ansvar för. Enligt kostar mäns våld mot kvinnor samhället kanske . I detta har man inte räknat in våldets långsiktiga effekter för den enskilda kvinnan och hennes barn. Enligt skulle dessa kostnader vara mycket omfattande och uppgå till det tiodubbla om man räknade med alla delar. Inom vissa kvinnojourer som vi har varit i kontakt med finns det en förtvivlan över bristen på intresse bland lokala politiker att prioritera frågan om mäns våld mot kvinnor och barn. Därför måste vi från rikshåll, både partierna men också regeringen, visa att detta är viktigt. verkar våra lokala politiker inte ha tagit detta på allvar på det sätt som bör göras. Kvinnojourerna vill att deras kunskap om våldet mot kvinnor och barn ska ses som en tillgång för kommunerna. Som jag sade i början verkar en del kommuner ha förstått detta, men så är inte fallet överallt. Däremot uttrycker flera av de kvinnojourer som vi har varit i kontakt med en projekttrötthet. Mycket av deras tid går till att säkra framtida medel, ekonomiska resurser, till den befintliga verksamheten. Så får det inte vara om vi menar allvar med vårt arbete med mäns våld mot kvinnor och barn. Det är uppenbart att det på rikspolitisk nivå är fördelaktigt för politiker att diskutera mäns våld mot kvinnor. Därför använder en del väldigt stora ord, särskilt när man är i opposition. På detta plan kan man till och med säga att det är en politiskt korrekt fråga. Däremot händer det någonting ju närmare våldet man kommer. De pengar som anslås från regeringen och som tilldelas av och länsstyrelserna når ibland inte fram till kvinnojourernas verksamhet. Det finns flera orsaker. Det största problemet, som jag tog upp tidigare, handlar i grunden om att kommunerna inte riktigt har de rätta prioriteringarna inom det här området. har tidigare lyft fram frågan om att ytterligare institutionalisera arbetet med mäns våld mot kvinnor. Vad regeringen skulle kunna göra är att se till att bidragen till de lokala kvinnojourernas ska ges i förhållande till invånarantal i den kommun där kvinnojouren finns. För det fall kvinnojourens verksamhet täcker ett område som sträcker sig utanför kommunen ska även det kunna räknas in i pengastödet. Formerna för att söka dessa statliga bidrag bör automatiseras så långt möjligt för att kvinnojourerna ska kunna lägga energi på det långsiktiga arbetet och inte bara på att söka pengar. När vi samlar de här delarna för de olika parterna måste jag lyfta fram att det inte bara handlar om myndigheterna. Förvisso är det myndigheterna och vi som kan berätta hur vi vill att de ska jobba, men de ideella organisationerna är en mycket viktig del. När jag yrkade bifall just till myndighetssamverkan var det för att understryka att det inte bara handlar om myndigheterna utom om ett bredare perspektiv. Det är så jag tror att vi kan komma till rätta med problemet, som förvisso kanske inte behöver ha ökat bara för att anmälningarna har ökat. Det ser vi också statistik på. Men problemet är minst lika aktuellt som det var för 10, 15, sedan, då vi kanske inte ens pratade om könsmaktsfrågor. 4 (): Jag vill börja med att yrka bifall till utskottets förslag och avslag på de yrkanden som har framställts i kammaren. Till dem som har möjlighet att se det här på tv jag tror att sändningen kör i gång precis nu vill jag säga att det vi diskuterar är motioner som gäller mäns våld mot kvinnor, och det har inkommit ett stort antal sådana. I många av de här frågorna finns det en stor samstämmighet mellan de olika partierna, i vissa frågor faktiskt också mellan oppositionen och majoriteten. Men vad jag vill konstatera från talarstolen är att vad alliansen har gjort är att man har gått från ord till handling. Den här kammaren har tidigare diskuterat och regeringen har antagit en handlingsplan med väldigt konkreta åtgärder för att angripa detta oerhört svåra, dolda samhällsproblem, nämligen det våld som sker i familjer och på olika håll mot kvinnor och där barn också är involverade. Handlingsplanen innebär ett ökat skydd och stöd till de våldsutsatta, ett starkt förebyggande arbete. Det innebär stärkt kvalitet och rättvisa och effektivitet i rättsväsendet. Det handlar om utveckling av insatser riktade mot våldsutövarna för att förebygga våldet. Det innebär en ökad samverkan och en ökad kunskap. Av handlingsplanen följer också att det ska ske en ständig utvärdering på olika sätt på myndigheterna. Förutsättningen för att på ett effektivt sätt angripa våld mot kvinnor är ett väl fungerande rättsväsen. Vi har aldrig haft så många personer, så många poliser i det här landet, som kan utreda de här brotten som vi har när vi kommer att ha över 20 000 poliser. De konkreta åtgärderna tar sig väldigt många uttryck, men ibland fungerar de inte så där oerhört väl. I min hemkommun har man ett bra kvinnofridsarbete, men det är inte så länge sedan som vi kunde läsa i tidningarna om hur en flicka med funktionshinder hade sålts av andra unga flickor. Skolan och andra hade slagit larm till de sociala myndigheterna utan att man gjorde någonting. Så får det naturligtvis inte fungera. När det gäller motionen om barn som har blivit vittne till våld har dessa barn brottsofferstatus. De får ersättning. Problemet är att vad Socialdemokraterna hävdar är att man vill göra barnen till målsägare. Det är en uppfattning som åtminstone Socialdemokraternas gruppledare inte tidigare haft, utan man har varit överens om att barnen ska ha brottsofferstatus. Däremot finns det brister i hur man från polisens sida tar upp fall där barn har bevittnat våld. Det gäller polisanmälningar, det gäller polisutredningar och det gäller åklagarnas förundersökningar. Detta har på olika sätt påpekats.