prot · GX0999 · 2010-04-07 00:00:00 — Glöm dessutom inte att patientjournaler ska vara avidentifierade när de lämnar en läkarmottagning! Du fixar det enkelt på regeringssammanträdet, och jag lovar att hjälpa till att klubba igenom det här i . kommer del två. För satt jag vid frukostbordet och läste och ett inlägg av . Hon skriver så här: förlorade jag min älskade mitt i livet. Han var endast . Helt oväntat, , var vårt gemensamma 37-åriga liv slut. Tillsammans med en empatisk akutläkare och sköterska på tog vi farväl av en älskad man och pappa men skulle ha behövt mer tid än så för vårt avsked. Chocken förlamade, och den akuta sorgen gjorde ohyggligt ont. Känslan var att han togs ifrån oss. Han var ju fortfarande vår, och vi ville bestämma när vi var färdiga med vårt farväl. Det hade gjort sorgeprocessen mer uthärdlig. Min man var död, och vårt lidande, vår katastrof, vårt trauma hade ingen plats på sjukhuset. Ingen annanstans heller. Jag åkte i väg med hans kläder i en påse till ett tomt och tyst hem där middagsdisken stod kvar. Döden är naturlig efter ett långt liv, men när någon dör plötsligt och för tidigt är det inte naturligt utan leder till förtvivlan och ett oerhört lidande för de närstående. förlorar exempelvis 3 200 minderåriga barn någon förälder. Vad händer med dem? I vårt samhälle lever vi långt bort från döden. Sorgen är privat och ska skötas i ensamhet och tysthet. Vi pratar sällan om döden. Vi vågar inte möta sorg. Sorg kan vara lika dödligt som cancer, sade en professor . Men stödet till efterlevande i svår sorg är obefintligt. Kyrkan är den enda institution som bjuder in till stödträffar, men den når endast ett fåtal, oftast äldre sörjande. Yngre personer har svårt att hitta stöd i sorgen. Sorgen behöver få uttryckas i många rum, och på det sätt sörjande känner för. Det finns vägar i sorg, men vi behöver hjälpa till att hitta dessa. Det är dags att synliggöra sorgen, avslutar hon, som ett naturligt men allvarligt kristillstånd. Följande skulle kunna vara exempel på åtgärder. Regeringen skulle kunna ge i uppdrag att skapa nationella riktlinjer för omhändertagande av sörjande i kris. Sjukhusen skulle kunna inventera och samla sina resurser på en avdelning, ett resurscentrum för sorg. Där skulle man kunna skapa goda förutsättningar för ett värdigt avsked och en bra start i den fortsatta sorgeprocessen och på så vis undvika framtida komplikationer. Kommunerna skulle i sin lagstadgade krishanteringsplan även kunna se till den enskilda individen och hans eller hennes behov av stöd. Sorge- och krispenning skulle kunna införas för en anpassad och smidig återkomst till yrkeslivet. Insamlingsfonder skulle kunna skapas för stöd till efterlevande. Det här är verkligen något för regeringen att ta tag i. Även utskottet skulle kunna ta ett initiativ i frågan. Vi har hyggligt bra med kristeam när stora olyckor inträffar, men när enskilda personer drabbas av plötslig död är det klart sämre ställt. Alla är inte så starka som och startar nätverk för människor i sorg. Hon har bildat för sörjande i med närhet, och det är meningen att det ska bli fler runt om i landet. Det får inte vara så att människor som drabbas av sorg själva blir patienter på grund av att sjukvården och samhället inte ser dem. Jag har tillsammans med fem kolleger skrivit en blocköverskridande motion, Självbestämmande vid livets slut. Detta innebär att vi lyfter bort ämnet från partipolitiken. Jag har bett alla mina kolleger i att läsa igenom motionen och sätta sig in i frågan och försöka ta ställning till våra formuleringar. Jag är fullt medveten om frågans komplexitet men anser att riksdag kan frånsäga sig sitt ansvar. Två aktuella fall har satt frågan i fokus igen, skulle man kunna säga. I det ena fallet kan inte sjukvården ta ställning till att avbryta en behandling vilket i sig leder till döden. I det andra fallet ville en svårt sjuk man ha sjukvårdens hjälp att avsluta livet, så kallad aktiv dödshjälp. Han insåg att han aldrig skulle få den hjälpen från samhället utan tog sitt eget liv. Kvinnan i det första fallet har legat i respirator och anser nu att hon inte längre vill ha denna behandling. Brända av vågar inte läkarna ta detta självklara beslut trots att rättsläget är glasklart: Som beslutför patient har man rätt att avstå från livsuppehållande behandling. Det kan rentav vara brottsligt att inte tillmötesgå en sådan önskan, säger , professor emeritus i straffrätt. Det är inte första gången människor ber om sjukvårdens och samhällets hjälp vid livets slut. Men återigen står samhället sig slätt och tar inte ställning utan svarar att lagar och förordningar är oklara när det gäller vad man får och inte får göra. Juridiken har dålig kunskap om den medicinska världen, och medicinen är dåligt insatt i lagparagrafer. Vi skriver 2010, och måste återigen sätta sig ned och tänka till. Detta är inte acceptabelt, fru talman. Vid den största händelsen i livet, när jag ska dö, så får jag inte själv bestämma hur det ska gå till. Då blir jag plötsligt omyndigförklarad. Hela livet består av krav om ansvar som ställs på mig som individ, och jag förespås klara av detta. Om inte kan jag exempelvis hamna i klammeri med rättvisan. Vi pratar om respekt för mänskliga rättigheter som en hörnsten i vår demokrati, om mänskliga rättigheter som självbestämmande och integritet. Men när det verkligen gäller förmenas jag den rätten för att vi har snärjt in oss i lagar och förordningar, religion och sluttande-plan-argument och glömmer bort att det är min kropp och min själ det gäller och inte någon annans. Det verkar som om samhället är fullt upptaget med att finna regleringar för att skydda sig självt och glömmer bort individen. Det är nämligen så här, fru talman, att jag pådyvlar inte någon annan mina åsikter och önskningar, utan jag vill bara att samhället ska respektera mina beslut och göra det möjligt för den läkare som vill ställa upp och hjälpa mig. För det ska självklart vara en läkare som hjälper mig att avsluta livet, helst en läkare som jag har känt länge och som har haft möjlighet att diskutera med mig hur jag vill ha det vid livets slut. Själv läkare skulle jag se det som en ynnest att få hjälpa en kär patient att på ett värdigt sätt sluta sina dagar, men jag vill inte bli anklagad för dråp eller mord för att juridiken inte är i takt . När ska detta inträffa? Jo, när livet är oåterkalleligt slut. Sjukdom har förpassat mig till the point of no return, som vi brukar säga i sjukvården, och det är fråga om dagar eller veckor innan jag tar mitt sista andetag. Låt mig nu göra väldigt klart och tydligt att det inte rör sig om att jag vill dö på grund av ålder. Det har heller inget som helst att göra med handikapp. Det har inget att göra med dödslängtan på grund av en depression. Får man adekvat hjälp är depressionen behandlingsbar. Det har inget att göra med om jag råkar ut för en plötslig olycka, för då ska sjukvården göra allt den kan för att återbörda mig till livet såvida inte skadorna förpassar mig till ett vegetativt tillstånd. Det ska vara mitt beslut och ingen annans. Jag pratar om sjukdom som försatt mig i ett sådant tillstånd att mina organ sakta men säkert sviktar och att livet som jag vill ha det inte längre kommer tillbaka. När detta inträffar vill jag med bestämdhet ha möjligheten att få bestämma den tidpunkt då jag dör. Jag vill inte dö ensam. Jag vill ha mina nära och kära omkring mig och någon att hålla i handen. Jag vill inte dö när alla ligger och sover. Jag vill inte dö när alla äter middag. Jag vill bestämma klockslaget själv, och jag brukar säga att är en förträfflig tidpunkt. Alla får en möjlighet att vara där. Veckan är i princip avslutad, och det är helg vilket ger alla möjligheten att vara tillsammans efteråt. Varför inte göra detta till en högtidsstund och ett värdigt farväl i lugn och ro? Vi kan börja livet på ett bestämt klockslag. Varför ska det då vara så omöjligt att få avsluta det på ett bestämt klockslag? Beslutet måste ändå vara mitt. Jag säger återigen att om någon annan vill ha det på ett annat sätt på grund av exempelvis religiös övertygelse har jag inga invändningar mot det. Varje människa måste själv få bestämma om det största ögonblicket: tidpunkten när hon vill sluta leva. Jag har varit med vid många dödsbäddar. Många har varit lugna och fina, men alltför många har blivit uppslitande på grund av att dödsögonblicket har missats av anhöriga eller blivit akuta så att ambulans har tillkallats. Detta är mycket olyckligt och gör dessutom sorgeprocessen svårare att gå igenom. Är det verkligen värdigt att behöva törsta och svälta sig till döds? Okej, om sjukdomen gör det olidligt såväl kroppsligt som själsligt kan jag få sova mig in i döden med så kallad terminal sedering, eller kalla det hellre palliativ sedering. Dock är osäkerheten stor juridiskt om jag ska väckas med jämna mellanrum och svara på frågan om jag fortfarande vill sova. Detta är absurt, fru talman. Men är det verkligen ett värdigt slut att törsta och svälta ihjäl sig eller börja planera när och hur du ska dö när du har fått reda på att du har drabbats av en obotlig sjukdom, exempelvis , amyotrofisk lateralskleros? Du vet inte riktigt vad det innebär utan slår upp på nätet och får reda på att det är en neurodegenerativ sjukdom som leder till att de nervceller som styr kroppens muskler gradvis förtvinar. Detta ger först den sjuke nedsatt motorik, följt av borttynande muskler och slutligen generell förlamning. Den direkta dödsorsaken är ofta förlorad andningsförmåga. Hudens känsel eller andra sinnesfunktioner påverkas ej. Vem skulle inte få ångest i en sådan situation? Hur går tankarna hos den person som fått detta besked? Hos mig skulle det definitivt framkalla ett och annat: Det här vill inte jag vara med om. Tänk vilken trygghet det skulle kunna vara om jag vet att sjukvården och samhället har svaret på frågan: Du får själv bestämma hur dina sista dagar i livet ska vara. Du behöver inte fundera på att ta saken i egna händer. Det ska väl ändå inte vara så att jag, när jag fortfarande har kontrollen över min kropp, funderar på att avsluta livet genom att skjuta skallen av mig, hoppa från och slå ihjäl mig mot vattenytan och sedan för säkerhets skull drunkna eller hänga mig i takkronan hemma och få ytterligare ångest över vad jag åsamkar mina nära och kära. Om jag inte fixar något av det här samlar jag på mig tillräckligt med medikamenter så att jag kan avsluta det hela när det är dags. Och när är det , herr talman? Vågar jag vänta till morgondagen? Tänk om jag har förlorat ytterligare muskelfunktioner och inte kan klara av det, inte lyckas svälja tabletterna! Tänk dig när jag måste ta beslutet helt själv därför att jag inte vill att någon ska bli anklagad för mord, dråp eller medhjälp till annans död. Hela dödsprocessen blir ett rent helvete, herr talman, i stället tillsammans med nära och kära, i lugn och ro och med värdighet. Alla är församlade och beredda på vad som komma skall. Jag avslutar mitt liv här och . Jag vill att ni alla ska vara med. Det är min önskan att ge alla möjligheten att vara där. Och jag vill ha någon att hålla i handen. Därför, herr talman, vill jag kunna bestämma själv när jag ska dö. någon fredag, helst om väldigt , förhoppningsvis efter en sjudundrande 90-årsdag; vore inte helt fel det heller. Jag är ordförande i , Rätten till en värdig död. Detta är en politiskt och religiöst obunden ideell förening. RTVD är medlem i världsorganisationen to som finns i 23 länder. RTVD har en egen hemsida, RTVD.nu, där man kan gå in och bli medlem. svarade av de tillfrågade i en Sifoundersökning ja på frågan: Anser du att en obotligt sjuk person som inte har någon utsikt till förbättring, och som finner sitt lidande outhärdligt, på egen begäran ska kunna få hjälp av läkare att avsluta sitt liv? svarade ja på denna fråga. Det är alltså av befolkningen som svarar ja på denna fråga. Hur kan samhället och sjukvården garantera att mina önskningar och beslut respekteras vid livets slut? RTVD har tagit fram ett livsslutsdirektiv som man får vid medlemskap. Det är en handling som jag vid mina sinnens fulla bruk skriver under själv och som bevittnas av två personer. Vi har tidigare kallat det för livstestamente, men testamente rimmar lite fel och syftar på att döden redan har inträffat. Ett livsslutsdirektiv talar om hur jag vill ha det i en situation längre fram i livet då jag inte kan uttrycka mina önskemål på grund av sjukdom. Direktivet förnyas för att uttrycka personens aktuella vilja. Problemet med dessa direktiv är att de inte är giltiga i juridisk mening. , Smer, skrev som vi har hört till regeringen om avgöranden i livets slutskede och påtalade återigen vikten av att utreda juridiskt giltiga livsslutsdirektiv. Inget har hänt. tog beslut om ett lagligt bindande direktiv, Patientenverfügung, . På en fråga om livsslutsdirektiv svarade justitieministern att detta utreds inom . Vad händer, ? Är det inte dags att komma till beslut i denna mycket viktiga fråga? Och, , är det inte dags att öppna byrålådan dit du förpassade Smers utredning? undrar jag, herr talman, om regeringen tror på ett liv efter detta. Avslutningsvis yrkar jag bifall till motionen So650 och hoppas att alla som röstar gör det efter personlig övertygelse. Verklighetens folk där ute förväntar sig att vi alla tar ansvar för mänskliga rättigheter, för självbestämmande vid livet slut och för respekt för vars och ens personliga integritet. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 11 §.) Föredrogs socialutskottets betänkande 2009/10:SoU12 Socialtjänst. 21 (): ska vi debattera socialutskottets betänkande SoU12. Det är ett motionsbetänkande och det innehåller sammanlagt 96 motionsyrkanden från den allmänna motionstiden. Det är motioner som handlar om blandade sociala frågor, alltifrån barn- och ungdomsvård till hemlöshet och missbruksfrågor. Många av de här motionerna är tidigare behandlade . Därför behandlas de förenklat. Det pågår arbeten inom många av de här områdena på och inom alliansregeringen. Utskottet avstyrker samtliga motionsyrkanden främst med hänvisning till det. Det finns tio reservationer och fyra särskilda yttranden med anledning av den förenklade behandlingen. överlämnar jag ärendet till debattörerna. 22 (): är en grundtrygghet i samhället, något som vi betalar tillsammans och som vi vill ska finnas där om vi kommer att behöva den. En bra social trygghet speglar samhällets attityd till sina medborgare. Framför allt speglar den faktiskt den politiska inriktningen och den politiska människosynen. historia är ganska kort. Det är inte så länge sedan som det inte fanns någon hjälp när ens make dog, huset brann ned, skörden slog fel eller man blev av med arbetet på grund av någon arbetsplatsolycka. Den historien är bara några få generationer bort. Men många av dagens unga tar det för givet att finns där som den ser ut och att den alltid kommer att vara kvar som den ser ut . Så är det nog inte. Kvaliteten och tryggheten i är ett bra mått på graden av solidaritet mellan människor i ett samhälle. är ju grundstenen i välfärdspolitiken och ska säkerställa alla människors ekonomiska och sociala trygghet. Jag hörde en välkänd idrottsman uttala sig i tv om trygghet. Han sade att han mådde illa av att man tjatade så mycket om ordet trygghet. Han förstod inte alls vad det fanns för behov av det. När de här tankarna finns förstår man egentligen att vi har ett bra samhälle där våra yngre har fått växa upp och känna en trygghet. De förstår inte när vi pratar om varför det är så viktigt. De allra flesta har det faktiskt bra, men inte alla. Och välfärden ska ju omfatta alla. Att känna trygghet i samhället är en förutsättning för ett bra liv. Tryggheten ska bara finnas där i bakgrunden och är ingenting man ska behöva fundera över. I mitt tänk om ett socialt bra samhälle finns inte ord som bidrag, fusk eller utförsäkrad. Inte heller står barn på gatan utanför sitt hem, just vräkta för att de fötts av föräldrar som inte har klarat sitt liv så bra. Hjälp och stöd måste finnas både i förebyggande syfte och under trassliga förhållanden. Självklart ska det finnas där när det inte fungerar alls. Det har vårt välfärdsland råd med. Jag kommer från , en kommun som framför allt besöks av väldigt många människor. Vi har lika många fritidshus som permanenthus. I fritidshusen vistas människor ofta långa tider , och pensionärer bor där halvårsvis, dock utan att vara skrivna i kommunen. Det medför stora kostnader, bland annat när det gäller dem som behöver hemtjänst. gäller regeln att det är den kommun som man vistas i som har ansvaret för att erbjuda hemtjänst och som också får stå för fiolerna, trots att det är hemkommunen som har beviljat biståndet och bestämt hur många timmar som behövs. Biståndet beviljas utifrån de förutsättningar som råder i det permanenta hemmet. När de här personerna kommer till sin sommarkommun bor de mer otillgängligt och i mycket mindre anpassade bostäder, ibland ute på öarna. Det medför självklart högre kostnader. Dagens lagstiftning bygger på vistelsebegreppet i som egentligen skapades när tillfälliga problem uppstod när man var på besök i en kommun, tappade en plånbok eller liknande. kan vi konstatera att det inte är några tillfälliga besök, när man till och med äger fastigheterna man bor halvårsvis i. Tillämpningen av lagen är alltså omodern och inte alls anpassad efter dagens förutsättningar. Man kan gå i skola i en annan kommun, man kan få sjukvård i ett annat landsting och man kan bo på institution i en annan kommun. I alla de här fallen skickas notan till den kommun där man är skriven och där man betalar sin skatt. Det är de stora kommunerna som man reser ifrån som är de stora vinnarna ekonomiskt, och de har inte varit särskilt drivande i fråga om att få en lösning på problemet. Det här är ett problem som regeringen måste ta tag i, precis som man faktiskt lovade före valet. I kustkommunerna är frågan livligt debatterad, liksom i min valkrets där Alliansen med kd i spetsen lovade att ändra på det här när man kom till makten, men Herr talman! står vi inför en ny sommarsäsong då detta återigen blir en aktuell fråga. Utskottsmajoriteten skriver att det pågår ett arbete i och att inte bör föregripa det arbetet. Det är mycket lätt att ta till talet om att ett arbete pågår och att man därför inte gör någonting. Vi har blivit beskyllda för att utreda och utreda, men i det här fallet gäller det även regeringen. Vi vet att propositioner strömmar in till propositioner som regeringen har för avsikt att hinna behandla före sommaruppehållet. Men jag har ingen tilltro till att man hinner med frågan om vistelsebegreppet och till att den frågan behandlas snabbt. Man har ju haft hela på sig. Vi anser att regeringen bör återkomma till med ett förslag till lösning på problemet. När det gäller ekonomiskt bistånd enligt socialtjänstlagen är det viktigt att betona att rätten till försörjningsstöd är ett oerhört viktigt yttersta skyddsnät för oss alla. Det finns en mycket stark mänsklig drivkraft i att vilja försörja sig själv. Det handlar inte bara om ekonomi utan också om mänskliga integritetsbehov. Det finns olika orsaker till att man med mössan i hand hamnar på stolen utanför socialsekreterarens rum. Då känner man verkligen av det stora utanförskapet, som ju var så förhatligt och som den nuvarande regeringen skulle bekämpa. Men det blev tvärtom. Räkningen för försörjningsstöd skjuter i höjden i så gott som varenda kommun, och allt fler människor får bege sig till för att be om hjälp. Hjälpen får man inte bara utan vidare, utan man får helt vända ut och in på sig. Det är detta som är det stora utanförskapet! Det här är en konsekvens av en alltmer hårdför ekonomisk politik. stod här i talarstolen när vi behandlade förra ärendet och sade att man såg människorna. Hon räknade upp ett antal olika grupper. Men vad hjälper det att se människorna när man inte gör någonting för dem? Detta sätter också fokus på en annan viktig del inom område, nämligen när en vräkning står för dörren. Barn ska inte kunna vräkas. Här måste det till en annan politik. Så snart får veta att en vräkning av en barnfamilj kommer att bli aktuell måste det meddelas till socialnämnden som då ska vara skyldig att agera så snabbt att man hinner handla innan vräkningen blivit av. bör ge regeringen i uppdrag att återkomma med förslag om ändringar i socialtjänstlagen i fråga om obligatoriska åtgärder när vräkning och bostadslöshet hotar barnfamiljer. Regeringen beslutade om en strategi för att motverka hemlöshet. Bra, tycker vi. Men vad sker i verkligheten? Jo, en massa barn vräks. slår man sig för bröstet och räknar upp statistik över att antalet ärenden med barn som vräks har minskat något. Men vad hjälper det de barn som utsätts för det grymma övergrepp som en vräkning faktiskt är? Nej, här räcker det inte att komma dragande med gamla insamlade madrasser och liggunderlag. Det är verkligen bråttom att komma till skott med lite kraftfull politik. De här barnen kan inte vänta! En jätteviktig uppgift för vårt samhälle är också att se till att minderåriga inte dricker alkohol. Det är känt att levnadsvanor som grundläggs tidigt i livet påverkar människan under resten av livet. Enligt har bruket av alkohol nästan fyrdubblats bland ungdomar. Hur mycket man dricker är en central faktor när det gäller sociala problem och även våld bland ungdomar. Langningen till unga måste minska, och en lagskärpning måste övervägas. På de platser i landet där polisen aktivt jobbat mot langning av alkohol till unga har ungdomsvåldet minskat. Storskalig alkohollangning till unga är ett av de få områden där man vet att en straffskärpning kan ge ett bra resultat. En viktig del i arbetet för att minska ungdomars drickande är föräldrarnas kunskap och attityder. Det är inte få föräldrar som köper alkohol till sina barn innan dessa själva får göra det. Många föräldrar gör det i tron att de har en bättre kontroll på vad de unga dricker. Men det är helt fel, för de här ungdomarna kommer i vuxen ålder att dricka mycket mer alkohol än de ungdomar vilkas föräldrar höll sig inom lagens gränser. Ett samhälle bör bedömas utifrån sin förmåga att ta hand om sina mest utsatta medborgare. Men så länge människor tvingas sova i portuppgångar eller på parkbänkar, så länge misshandlade och utsatta barn inte får hjälp, så länge missbrukare förvägras vård och behandling och så länge unga fastnar i kriminalitet finns det mycket att göra. Vi vet att det här kostar pengar, men just detta vill vi socialdemokrater att våra gemensamma skattepengar ska gå till. Om vi slutar med den hysteriska skattesänkarjakten har vi råd att ta hand om dem som behöver stöd och hjälp. Det är viktigt att vi har ett samhälle där alla behövs, inte bara jaget. Vi socialdemokrater står naturligtvis bakom alla våra reservationer, men jag yrkar bifall endast till reservation 5. I detta anförande instämde (). 23 (): Jag yrkar bifall till reservation 5 som rör tvångsvård och avskiljning i ungdomsvården. Men naturligtvis står jag bakom våra övriga reservationer. Det känns lite märkligt att dagen efter det att regeringen meddelat att man tycker att kommunerna ska klara sig med mindre stå här i talarstolen och debattera . I morse kunde vi höra på radion att det för betyder ett minus på 80 miljoner. Jag tror att det i min hemstad rör sig om runt 400 miljoner eller kanske lite mer. Omräknat i välfärdsjobb betyder det 30 000 färre socialsekreterare, förskollärare, undersköterskor, lärare och sjuksköterskor. Vi vet att många kommuner redan nu har det tufft ekonomiskt. Om regeringen får sitta kvar, vilket jag verkligen hoppas att den inte får utan blir bortröstad, kommer det att vara tufft ekonomiskt för kommunerna också nästkommande år. Vi vet också att man när kommuner tvingas spara måste prioritera det som enligt lagen måste göras. Resurser till förebyggande arbete och insatser får ofta ta första stöten när pengarna inte räcker till. Det här riskerar att drabba det viktiga förebyggande stödet till barn och unga människor.