prot · GX09137 · 2010-06-15 00:00:00 — Den första nedmonteringen av den socialdemokratiska utbildningsfabriken påbörjades under den förra borgerliga regeringen då den reglering som tidigare fanns när det gällde allmänna utbildningslinjer avskaffades och i stället ersattes av en examensordning där studenterna fick välja mer fritt. Det andra steget var att den borgerliga regeringen genomförde en reform som innebar att man inrättade stiftelsedrivna högskolor i det svenska högskole- och universitetsväsendet. Socialdemokraterna bjöd starkt motstånd mot flera av de här reformerna. Det motstånd som då fanns mot att inrätta stiftelsedrivna högskolor framstår som märkligt. Det är högskolor som har blivit formliga succéer och som alla vittnar om har bidragit till ökad kreativitet, ökad nyfikenhet och ökad vitalitet i den svenska akademin. skärptes återigen det politiska greppet om den svenska akademin. Forskningsstiftelserna politiserades, lärosätenas styrelser sattes under tydlig politisk kontroll med allt fler uppifrån utsedda politiker, inte minst socialdemokratiska sådana, och könskvotering till professurer, de så kallade Thamprofessurerna, inrättades. Jag gör inte den här tillbakablicken bara för att jag är särskilt förtjust i historiska exposéer utan därför att den visar på ett mönster som också är giltigt . Det mönstret visar vilka som driver på för förändringar, ökad frihet, ökad självständighet och ökad autonomi för lärosätena och vilka som bromsar och säger nej och som gärna återreglerar och ökar politikens makt om de får chansen. återupprättar vi, fru talman, steg för steg den fria akademin. Den första åtgärd som regeringen vidtog efter regeringsskiftet var att se till att landets universitet och högskolor nu får utse sina styrelser på egen hand. Vi har avpolitiserat forskningsstiftelserna och sett till att huvuddelen av ledamöterna i forskningsstiftelserna nu utses av akademin. Vi har sett till att återställa forskarmajoriteten i . I de råd som verkligen fattar beslut om vem som ska få vetenskapliga anslag, de så kallade ämnesråden, är i princip alla ledamöter utsedda av vetenskapssamhället. Vi har avskaffat kårobligatoriet, och vi har sett till att den fria grundforskningen i har fått kraftigt utökade ekonomiska resurser. För flera av de här reformerna som vi har genomfört har oppositionens entusiasm varit milt sagt begränsad. debatterar vi regeringens förslag om ökad frihet för universitet och högskolor. Vilka är då de bärande motiven bakom den här reformen som regeringen vill genomföra? Jag skulle säga att det i huvudsak är tre motiv. För det första ligger det ett egenvärde i att universitet och högskolor har en självständig roll i ett demokratiskt och upplyst samhälle. Universitet och högskolor ska spela en roll som samhällets självkritiska spegel. De ska vara forum för debatt där man ska ifrågasätta auktoriteter, invanda föreställningar och mönster i samhället. De ska vara spännande forum där de viktiga samhällsfrågorna diskuteras och debatteras och där nya idéer vågar tänkas utan att man kastar några sidoblickar på vad som är politiskt korrekt utifrån politikens eller näringslivets perspektiv. De ska vara forum för nytänkande där man vågar ifrågasätta. För det andra vet vi att länder som har mer självständiga universitet och högskolor också lyckas prestera bättre resultat när det gäller både utbildning och forskning. Vi vet det av erfarenhet, vi vet det av olika studier och vi vet det också av en rapport som publicerades rätt av en belgisk tankesmedja, Bruegel, som konstaterade att ska man få en riktigt bra effekt när det gäller att genomföra reformer som skärper kvaliteten i den högre utbildningen och forskningen är det också viktigt att se till att lärosätena får ökad autonomi. Många andra länder genomför nu också den här typen av reformer. Ett särskilt spännande reformförsök pågår exempelvis i där man vidtagit kraftiga åtgärder för att stärka autonomin. Jag tycker att det som pågår där är mycket spännande. De här två första motiven är på något sätt allmängiltiga och har funnits , men det tredje bärande motivet rör globaliseringen. Vi ser en allt starkare globalisering där kraven ökar på att kunna fatta snabba beslut och att kunna fatta beslut på egen hand utan att nödvändigtvis vara tvungen att fråga regering och riksdag eller högskoleministern om lov. Jag tror att globaliseringen ställer alltmer ökade krav på att vi ska ha en decentralisering och mer makt till landets universitet och högskolor. Det här är själva motiven bakom regeringens förslag. Vad innebär då de här förslagen? Vi har varit inne på flera av dem. Låt mig ändå göra min egen sammanfattning av de förslag som jag menar är de viktigaste i propositionen och som också utbildningsutskottets majoritet har tillstyrkt. För det första handlar det om att ge lärosätena större möjlighet att fatta beslut om den egna, interna organisationen. Det är viktigt, därför att olika lärosäten i ser olika ut. Olika lärosäten är olika stora. De har olika historisk bakgrund, de har olika profiler och olika intressen när det gäller att utveckla sin verksamhet. Naturligtvis är det så att det också måste slå igenom i hur man organiserar sin verksamhet för att man ska kunna nyttja den här potentialen och för att olika lärosäten ska kunna gå olika väg. Jag vill inte ha en universitets- och högskolevärld där alla universitet och högskolor jobbar på precis samma sätt. Jag tror att det är viktigt att det kan se olika ut, och då måste man naturligtvis också ha möjlighet att forma de interna organisationerna efter eget huvud i större utsträckning. Självklart måste vi från statens sida och från politikens sida ha vissa centrala regler för att se till att rättssäkerheten för studenter vidmakthålls. Det är därför som det mycket tydligt finns med i propositionen, och utbildningsutskottet poängterar det mycket tydligt, att studenternas inflytande ska garanteras när viktiga beslut om utbildning och forskning fattas. Det finns tydliga bestämmelser som garanterar det kollegiala inflytandet för att beslut när det gäller utbildning och forskning ska fattas av vetenskapligt eller konstnärligt kompetenta lärare. Detta är mycket viktigt för regeringen och för mig. För det andra öppnar vi också möjligheterna för att låta universitet och högskolor bestämma själva över vilka typer av lärare som man vill anställa på lärosätena. Det innebär bland annat att det blir större möjligheter att kalla professorer. är grundregeln i den svenska akademin att man har en utlysning och sakkunnigförfaranden, vilket ofta är rätt omständliga processer. Vi tror att det är viktigt att det också finns en möjlighet att med lite kortare beslutsprocesser kalla professorer just för att vi ska kunna rekrytera de allra bästa, internationella toppforskarna. måste man kunna fatta snabba beslut för att lyckas med de här rekryteringarna. Sakkunnigförfarandet och sakkunnigutlåtandet kommer även fortsättningsvis att vara i den svenska akademin, men det är viktigt att vi öppnar den här möjligheten. Genom reformen skapar vi, på tal om läraranställningar, större möjligheter för lärosätena att i dialog med fackliga företrädare själva bestämma hur befattningsstrukturer ska se ut. Vi skapar även större möjligheter att åstadkomma en ökad trygghet för dem som är anställda vid universitet och högskolor. har, som flera påpekat tidigare, rätt många inom den svenska akademin tillfälliga anställningar med ganska otrygga anställningsförhållanden. Jag tycker att det vore bra om vi såg till att det blev fler trygga anställningar, vilket nu också sker. Därför är det märkligt att Socialdemokraterna och den övriga oppositionen vill avslå våra förslag på den här punkten. I många andra fall brukar Socialdemokraterna särskilt värna arbetsmarknadens parter, att de ska ha stort inflytande över anställningsförhållanden och annat. Just på detta område är det tydligen fel. För det tredje, fru talman, ökar vi möjligheten att ta emot donationer utan regeringens tillstånd. För det fjärde ger vi lärosätena större möjligheter att fatta beslut vid dimensioneringen av utbildning. Det är mycket bättre att landets universitet och högskolor själva fattar beslut om vilken dimensionering de vill ha, naturligtvis utifrån givna ekonomiska ramar, än att det centralstyrs från . Ytterligare en reform som vi föreslår innebär att våra lärosäten ska ha större möjligheter att samverka nationellt och internationellt. Många lärosäten vittnar om att det är rätt besvärligt, att det finns många hinder i vägen. Vi ökar friheten när det gäller att peka framåt, mot framtiden. Det är viktigt att öka möjligheterna att föra över pengar från holdingbolag till exempelvis universitet. Vi minskar den allmänna detaljregleringen av universitet och högskolor och öppnar möjligheten för universitet och högskolor att andrahandsuthyra bostäder, något som jag vet är mycket uppskattat, inte minst när det gäller våra storstadsregioner där bostadsbristen särskilt för studenter är mycket besvärlig. Vi ökar alltså friheten för universitet och högskolor, men med frihet följer naturligtvis ansvar. Om man får ökad frihet får man också ta ett ökat ansvar. Jag har lyssnat på universitets- och högskolerektorer, och jag vet att landets akademiska företrädare är beredda att ta det ansvaret. De är intresserade av att göra det, och jag litar på att lärosätena också klarar av det. Mycket av oppositionens kritik går ut på att ifrågasätta och misstänkliggöra lärosätenas möjlighet att ta det ansvaret. Jag litar på att lärosätena klarar det. Det är inte alltid riksdag och regering som vet bäst hur saker och ting ska regleras, utan det vet lärosätena ofta bättre själva. Flera av de förslag vi lagt fram har mötts av mycket positiva reaktioner från akademin. Rektorn för skrev om förslagen på sin blogg när propositionen hade presenterats. Han kommenterar särskilt att man mer ska få bestämma vilka lärarkategorier man vill anställa. Han skriver: Detta är positiva förändringar som möjliggör ett mer aktivt och ändamålsenligt arbete med kompetensförsörjning och som också kommer att kunna snabba på de i vissa fall oerhört långa handläggningstiderna. I stora drag innehåller propositionen välkomna förändringar. universitets rektor säger att det är ett steg i rätt riktning, att det ger ökad frihet beträffande hur man organiserar sig, rekryterar personal och skapar karriärmöjligheter. Det ger bättre förutsättningar att styra den egna utvecklingen. I en kommentar skriver , företrädare för : Vi är väldigt positiva till att regeringen betonar vikten av studentinflytandet så tydligt. Detta sagt apropå det som flera i oppositionen upptagit kammarens tid med. har regeringen alltså presenterat sitt förslag. Många företrädare för akademin är mycket positiva till det. Vad säger då oppositionen? De säger blankt nej till regeringens förslag, avstyrker hela propositionen; jag tror att Amineh Kakabaveh använde just uttrycket vi avstyrker hela propositionen. Jag misstror varken eller någon annan. Det finns säkert på vissa punkter intresse av att göra någonting. Poängen med oppositionens agerande är att de avstyrker allt. De avstyrker hela propositionen. Om oppositionen mot förmodan fick majoritet vid den omröstning som sker i kammaren skulle det innebära att man säger nej till att lärosätena får mer makt över den interna organisationen, man säger nej till ökad frihet att sköta sina läraranställningar på egen hand, man säger nej till att det ska bli lättare att hyra ut bostäder till studenter och man säger nej till minskad detaljreglering. Det blir resultatet av oppositionens politik. Nej, nej, nej. Är det så ska möta framtiden? Är det så vi ska möta globaliseringen, genom att säga nej? En betecknande skrivning i oppositionens reservation är regeringen går för långt. Det är innebörden i oppositionens politik. Jag menar, fru talman, att retorik och handling i oppositionens politik ofta inte går ihop. Man säger sig gärna vara för ökad frihet, självständighet och öppenhet för reformer, men när det kommer till kritan säger man ändå alltid nej. Jag tror att det finns en röd tråd som går från tid som utbildningsminister till dagens socialdemokrater, vänsterpartister och miljöpartister. Det finns en rädsla för att lärosätena, om man ger dem ökad frihet, kanske inte gör som man själv vill på alla punkter. Det finns en övertro på centralstyrning, centralplanering, och en rädsla för mångfald och pluralism. står inför en mycket tuff global utmaning. Vi har diskuterat det i denna kammare, och det är viktigt att vi har det perspektivet. Vi möts av en allt tuffare internationell verklighet där vi ska konkurrera med kunskap, inte med låga löner, nedmonterad offentlig välfärd eller dåliga miljövillkor. Vi måste genomföra reformer för att kunna vässa utbildningen och forskningen i vårt land. Vi i Alliansen har genomfört ett antal reformer vi suttit vid makten, alltså sedan regeringsskiftet . Vi har genomfört en rekordstor satsning på till svensk forskning. Vi har gjort ett antal satsningar för att öka och skärpa kvaliteten i den svenska högskolan. Vi har höjt studiemedlen för landets studenter. På många av dessa punkter har oppositionen sagt nej nej, nej, nej. Vi driver på för ökad utveckling. Socialdemokraterna bromsar och säger nej. På så sätt kan vi inte se till att får en högskola i världsklass. Så kan vi inte göra oss redo för den globala utmaningen. behöver en akademi i tiden, och det är faktiskt . 25 () replik: Först konstaterar ministern att vi lever i en frihetstid, och sedan citerar han några rektorer som tycker att han lagt fram ett bra förslag. Jag förstår att han gör det eftersom det just nu inte finns så många röster ute på banan som hyllar regeringen för dess politik och inriktning. Snarare finns det en väldig kritik mot att det pratas mycket men görs någonting annat. Vi kan inte helt och hållet hoppa över den diskussion som uppstått efter att universitetskanslern valt att avgå. Skälet till att han valt att avgå är att regeringen alltför mycket detaljstyr universitet och högskolor. Han säger: De föreslagna reformerna kommer inte att minska det statliga inflytandet över lärosätena, snarare kommer det att göra statssekreteraren på till universitetsdirektör för hela . Regeringens finansiella och ekonomiska styrning blir starkare utan den motvikt det kollegiala inflytandet gett lärosätena i diskussioner med olika politiska ledningar. Vi kan läsa DN:s ledarsida. Vi kan läsa . Vi kan läsa vad Sulf, universitetslärarna, som borde jubla, säger. Om förslaget verkligen ledde till ökad akademisk frihet vid universitet och högskolor borde universitetslärarna jubla. Forskarna borde jubla över det. Studentkårerna runt om i borde stå och applådera regeringen. sker inte det, och det kan ha att göra med att det finns lite olika besked. När staten satsar miljarder på en verksamhet tycker jag att man har rätt att ställa vissa kvalitetskrav, men man ska även se till att det finns rättssäkerhet i processerna. Vad är det som gör att man kan ställa krav på de lärare som ska undervisa i skolorna men inte ställa krav på pedagogisk kvalitet när vi talar om universitetslärare? Det är en viktig fråga för studenterna. En grundförutsättning för att driva igenom förslaget är ökad kvalitet, och därför ska man ha ökad frihet lokalt. Om det är något område där regeringen haft problem med kvaliteten är det på lärarutbildningen, och där detaljstyr man in absurdum. 26 Statsrådet () replik: Det här är spännande. gör sig till tolk för ökad autonomi, frihet och självständighet för landets universitet och högskolor, men när det sedan ska följas upp av konkreta ståndpunkter hör jag bara förslag på ytterligare regleringar, ytterligare styrning, ytterligare pekpinnar från staten. och hans partikamrater och kamraterna i och måste bestämma sig. Om man vill att universitet och högskolor ska ha ökad autonomi innebär det att universitet och högskolor också kan komma att fatta lite olika beslut om exakt vilken inriktning de ska ha. Det kanske inte alltid blir de beslut som jag eller efterfrågar. Här står man inför ett vägval. Man kan inte sitta på båda stolarna . Man kan inte både säga att man vill ha ökad autonomi och frihet för landets universitet och högskolor och sedan försvara varenda central reglering som finns. Det är nämligen det ni gör, . Ni säger blankt nej till propositionen som innehåller en rad olika förslag. Om man röstade som ni vill att man ska rösta skulle det sägas nej till vartenda förslag i propositionen. Jag blir särskilt bekymrad när jag lyssnar på Socialdemokraterna. Jag tog upp det i mitt anförande. Jag vet att Socialdemokraterna ofta talar sig varma för att arbetsmarknadens parter ska ha stort inflytande över anställningsformer och avtal på arbetsmarknaden och så vidare. Jag delar den uppfattningen. Jag tycker att den svenska arbetsmarknadsmodellen är bra. inför vi den på universitet och högskolor, där de tidsbegränsade anställningar som har funnits inte har varit bra. Vi ger mer makt åt lärosätena. Vi inför lagen om anställningsskydd för en kategori personal som den tidigare inte har gällt för. Varför motsätter ni er denna ökade trygghet? Varför är det så, , att så fort vi föreslår reformer för att öka friheten och autonomin för landets högskolor och universitet säger ni nej? Det går inte att sitta på båda stolarna . Vilken stol ska du sitta på, ? 27 () replik: Jag noterar att ministern inte svarade på någon av mina frågor. Det hela handlar ju om vilken logik som ligger bakom era uttalanden. Ena sekunden säger ni att ni vill ha ökad frihet lokalt, för det driver fram kvaliteten. Men när det gäller den utbildning som har störst problem med kvaliteten, nämligen lärarutbildningen, går ni in och detaljstyr. Ni säger att forskningen kräver mer resurser och ökad kvalitet, men den här regeringen har lagt fram en forskningsproposition som detaljstyr forskningen ned på minsta anslag per budgetår och även vilka sjukdomstillstånd det handlar om. Vi har en regering som säger att det är jätteviktigt med kvalitet på lärarna i skolans värld, och man är överens om tuffare kvalitetskrav på dem som ska få anställas som lärare, men på högskolesidan tar man bort de krav på pedagogisk skicklighet som finns. Detta går inte ihop. Logiken finns inte där. Vi har en universitetskansler som har lämnat sitt uppdrag. Han hävdar att han inte kan vara kvar på jobbet för att regeringen detaljstyr hans verksamhet och akademin. i historia, mig veterligen, lämnar universitetskanslern sitt jobb för att regeringen har detaljstyrt hans verksamhet så mycket. Han säger att man detaljstyr akademin. I det läget står regeringens representant här och säger att vi står inför en ny frihetstid akademin får sin frihet. Men universitetskanslern avgår för att han blir för detaljstyrd. Universitetskanslern hade sytt ihop ett kvalitetsutvärderingssystem tillsammans med rektorerna runt om i . Det vänder regeringen upp och ned på. Det går inte ihop. Det är därför det blir så ologiskt. Det finns dock jag sade det tidigare flera saker i propositionen som är bra. Det är därför vi har sagt att man ska återkomma med en helhet som faktiskt hänger ihop, som ger ökat skydd för akademisk frihet men också ett ökat mandat att agera i en ny tid med internationalisering, samverkan och profilering. Det ska också handla om studenternas möjligheter att få studentbostäder och om läraranställningar. Om du har läst vår motion vet du att det där finns stora, konkreta besked i de frågorna. 28 Statsrådet () replik: De som har betraktat den forsknings- och högskolepolitiska debatten vet att vi genomför ett historiskt resurslyft för svensk forskning. Vi ökar anslagen med , , varav största delen går till helt fri grundforskning. Och de strategiska forskningsområden som vi har valt har valts ut i dialog med vetenskapssamhället. Det är viktiga områden för . Det handlar inte alls om någon detaljstyrning ned på lägsta nivå, som vill göra gällande. I andra sammanhang brukar förespråka tätare samverkan med näringsliv och annat. Vi har lyssnat på näringslivet på vissa områden och sagt att vi där måste satsa extra för och för näringslivets skull. Jag skäms inte ett dugg över det. Sedan tror jag att har missuppfattat en sak. Vi genomför inte den här frihetsreformen för universitetskanslerns skull eller för skull. Vi genomför den för lärosätenas skull. Precis som vet finns det olika uppfattningar om det kvalitetssystem som vi debatterade . Förutvarande universitetskanslern har ju hyllat vårt förslag, och flera rektorer har gjort det också. Återigen: Vi genomför inte frihetsreformen för landets universitet och högskolor för att chefen för ska vara nöjd. Vi genomför den för landets lärosäten, och de är i allt väsentligt mycket positiva till det förslag som vi har lagt fram och skulle egentligen vilja att vi gick betydligt längre. Det besked man får av Socialdemokraterna här är det som står i er reservation, nämligen att ni röstar nej till allt som vi föreslår, och mycket av det som vi har efterlängtat kommer inte att genomföras. Man får också läsa i er reservation att regeringen går för långt. Det är ju ett tydligt besked: När regeringen genomför reformer för att öka autonomin tycker Socialdemokraterna och oppositionen att regeringen går för långt. 29 AMINEH KAKABAVEH (v) replik: Jag ska än en gång förklara för statsrådet att det inte är vi som står för centralstyrningen. Vi i har påmint om att studentinflytande är viktigt. Det är viktigt att det ska vara öppna styrorgan. Det ska vara öppet både för män och för kvinnor. Det ska vara öppet för alla som vill och kan påverka. Det är ni som försöker centralstyra. Det här är det tredje fallet under den här mandatperioden där en myndighetschef som regeringen själv har tillsatt avgår på grund av bland annat detaljstyrning. Sidas chef var den första, chef var den andra, och sist är det . Något måste vara fel. Det är i alla fall ni som kan förklara det. Min fråga är: Hur kan ministern garantera jämställdheten i styrelserna på högskole- och universitetsnivå om det här förslaget går igenom? Hur garanterar man jämställdheten? Man hävdar ju att det ska vara kvoteringar och annat för att garantera jämställdheten, men i praktiken gör ni helt annorlunda. Det går stick i stäv mot det mantra som ni upprepar. 30 Statsrådet () replik: Jag uppskattar den frågan. Jämställdheten är en mycket viktig del av regeringens högskolepolitik. Vi ska se till att öka jämställdheten i den svenska högskolan. Den svenska högskolan har ju ett dubbelt jämställdhetsproblem . Dels har vi en övervikt för kvinnor bland de studenter som kommer in, och det är alltför få män som söker sig vidare till högre utbildning. Det är ett problem vi måste attackera. Dels har vi det omvända problemet högre upp i den akademiska hierarkin, där det blir allt färre kvinnor ju högre upp vi kommer. Båda dessa problem måste angripas. När det gäller att kvinnor missgynnas inom akademin genomför vi nu en stor forskningssatsning, med 5 miljarder extra till svensk forskning, som gör det möjligt att exempelvis anställa fler på fasta tjänster inom akademin, vilket vi erfarenhetsmässigt vet leder till att fler kvinnor kan ta sig upp. har det visat sig att män oftare hoppar på tillfälliga anställningar inom akademin än vad kvinnor gör. Det är alltså en viktig jämställdhetssatsning. Jag håller också med om det som Amineh Kakabaveh säger, att det är viktigt med öppenhet och transparens i olika tillsättningsprocesser. Det är därför vi säger att det traditionella sakkunnigförfarandet när man utlyser professorstjänster ska vara kvar . Det ska fortsätta vara , men vi vill öppna en liten ventil, en liten möjlighet att kalla professorer. För att man ska kunna kalla professorer ska det finnas en kravprofil, och det ska naturligtvis vara en person som är professorskompetent. Man ska inte kunna ta in vem som helst från gatan, utan det ska finnas en tydlig kvalifikation. Vi är övertygade om att också detta förslag har positiva effekter för jämställdheten.