prot · GY0917 · 2010-11-18 00:00:00 — 1 § Justering av protokoll Justerades protokollet för . 2 § Anmälan om fördröjda svar på interpellationer Till hade inkommit följande skrivelser: Interpellation 2010/11:39 Till Interpellation 2010/11:39 Regeringens insatser för av (V) Interpellationen kommer att besvaras . Skälet till dröjsmålet är möte med samt utlandsresor. Interpellation 2010/11:46 Till Interpellation 2010/11:46 Samordning av förtida pensionsuttag och arbetslöshetsersättning av (V) Interpellationen kommer att besvaras . Skälet till dröjsmålet är tidigare inbokade engagemang som inte kan ändras. (M) Enligt uppdrag expeditions- och rättschef 2010/11:47 Till Interpellation 2010/11:47 Den tysta diplomatin som återvändsgränd av (MP) Interpellationen kommer att besvaras . Skälet till dröjsmålet är möte med samt utlandsresor. 3 § Svar på interpellation 2010/11:34 om bemanning i demensvården 1 Statsrådet (KD): har frågat mig dels vilka initiativ jag avser att ta för att säkra bemanningen i demensvården, dels om jag är beredd att verka för att de nationella riktlinjerna för vård och omsorg vid demenssjukdom kompletteras med riktlinjer för bemanning. tar fram nationella riktlinjer genom en kontrollerad process där kunskapsläget gås igenom mycket noggrant. Man har i de framtagna riktlinjerna landat i att inte föreslå bemanningsnivå med hänvisning till att det saknas tillräckligt underlag för att utfärda sådana rekommendationer. Frågan om hur mycket personal som behövs på olika särskilda boenden för personer med demenssjukdom är komplicerad och påverkas av flera faktorer. Det handlar om hur lokalerna ser ut och hur många personer en grupp består av. Viktigast av allt är vilka behov och önskemål varje individ har. Det handlar också om vilka funktionsnedsättningar eller sjukdomar de boende har utöver demenssjukdom och i vilken takt deras tillstånd och behov förändras. Det handlar också om i fall de anställda är kunniga och skickliga i sitt arbete, om arbetsledningen är erfaren och kunnig och om det finns god tillgång till handledning, fortbildning och vidareutbildning. Av betydelse för bemanningen är också de anställdas behov av en riskfri och god arbetsmiljö. I vissa fall kan till exempel arbetet medföra risk för att utsättas för våld från vårdtagare. Det kan även handla om risk för alltför mycket stress och hård arbetsbelastning, framför allt när det handlar om särskilt vårdkrävande boende. Naturligtvis kan man inte vara för få i olika verksamheter inom äldreomsorgen. Socialtjänstlagen (2001:453) ger som bekant inget exakt svar i fråga om vad som är absolut nödvändig, lämplig eller önskvärd personalbemanning. Däremot ger den kommunen ett tydligt ansvar för att varje individ genom rätten till bistånd enligt 4 kap. 1 § och det stöd som erbjuds den enskilde faktiskt tillförsäkras en skälig levnadsnivå. För att var och en ska uppnå en skälig levnadsnivå måste behoven bedömas individuellt och insatserna utformas individuellt. I socialtjänstlagen står i 3 kap. 3 § att insatser inom ska vara av god kvalitet. Det står också att det för utförande av uppgifter inom ska finnas personal med lämplig utbildning och erfarenhet. Kvaliteten i verksamheten ska systematiskt och fortlöpande utvecklas och säkras. Regler för de anställdas arbetsmiljö finns i arbetsmiljölagen och i föreskrifter från , till exempel föreskrifterna om våld och hot i arbetsmiljön (AFS 1993:02). Det som således gäller är att kommunerna har givits ett omfattande ansvar för att tillhandahålla verksamhet, till exempel för dem som har behov av särskilt boende på grund av demenssjukdom. Regeringen har genomfört en reform av den statliga tillsynen som bland annat innebär att tillsynens samlats i en organisation, fått utökade befogenheter och utökade resurser. Den statliga tillsynen har också fått ett särskilt uppdrag att bedriva förstärkt tillsyn inom äldreomsorgen. Vi kan se resultat av en aktiv tillsyn. De exempel som tar upp visar i det ena fallet att den nya statliga tillsynen har förmåga att agera mycket kraftfullt. krävde att en hel rad åtgärder skulle vidtas skyndsamt. Kommunen behöver både åtgärda de akuta bristerna och stärka sin förmåga att utifrån systematiska uppföljningar av förhållandena i verksamheterna utveckla sin styrning. I det andra fallet visar exemplet att den rapport kommunen beställde resulterade i omedelbara och kraftfulla åtgärder från de ansvarigas sida. Resurserna för bemanning förstärktes. Det varje kommun behöver göra är att regelbundet genomlysa verksamheterna för att få kunskap bland annat om resurserna står i proportion till de behov som finns. Den värdighetsreform som träder i kraft tar genom en ny bestämmelse i socialtjänstlagen särskilt sikte på att kommunerna ska beakta att äldre personer så långt det är möjligt ska kunna leva utifrån sin identitet och personlighet, att vardagen ska vara begriplig, hanterbar och meningsfull. Den nationella värdegrunden handlar om att tydliggöra etiska värden och att äldreomsorgen ska säkerställa att äldre personer ska kunna ha ett värdigt liv och känna välbefinnande. Regeringen menar att en mer individuellt inriktad äldreomsorg bidrar till att den enskilda personen får ett värdigt liv och har möjlighet att känna välbefinnande. 2 (V): Först vill jag tacka statsrådet för ett mycket utförligt svar som jag dock inte är särskilt nöjd med. Jag valde att i min första interpellation efter valet ta upp detta med bemanning på demensboenden. Jag ville inte att debatten efter Uppdrag gransknings avslöjande om Öjagårdens äldreboende i skulle dö ut. Jag hade den känslan, och visste egentligen, att det såg ut så här på många fler ställen, och det visar sig när granskning publiceras. har slumpvis valt ut 94 demensboenden runt om i och gjort ett oanmält besök mellan . Vad har man då funnit? Jo, på , på majoriteten, av dessa demensboenden är de äldre demenssjuka inlåsta hela eller delar av natten i sin lägenhet eller på avdelningen. Det värsta är att de inte är inlåsta med personalen, utan personalen befinner sig till stora delar på andra håll, på andra enheter och till och med i andra byggnader och kan alltså inte komma med kort varsel om något inträffar. Jag tror att alla som känner människor som är demenssjuka och har varit på ett demensboende vet att äldre demenssjuka ofta blir oroliga . Man går upp och vankar. Man behöver träffa någon som kan lugna. Man kanske går in på fel rum och lägger sig i fel säng. Det är lätt att det uppstår någon kontrovers eller att man ramlar, och då finns inte personalen där. Sjukdomen gör också att man ofta inte klarar de larm där man själv måste göra något aktivt, och säger tydligt att de passiva larmen aldrig kan ersätta personalen. säger också att det är olaga frihetsberövande. Det får inte vara så att man blir inlåst på sitt rum och att det inte finns någon personal som kan öppna om man vill komma ut. av dem som själva jobbade på de här enheterna tyckte att man inte kunde bedriva en god och säker vård. Det tycker jag är allvarligt. tyckte att de gjorde en för snäll bedömning, och de sade att på av avdelningarna var bemanning för låg för att vården skulle kunna vara säker . Jag vill gärna vidarebefordra att säger att personalen gör ett fantastiskt jobb. Det är också min erfarenhet, när jag har besökt många äldreboenden, att personalen vänder ut och in på sig för att försöka räcka till. Det vanligaste önskemålet jag möter är också: Vi behöver vara fler. I , som ju publicerade den här rapporten , kommenterar statsrådet den här frågan och säger att kommunerna måste göra något . Kommunerna kan höja skatten, säger statsrådet. Jag tycker nog att statsrådet som ansvarig minister borde säga att vi på den nationella nivån också vill ta vårt ansvar och göra något. Ett tips vore ju att sluta sänka skatten och i stället satsa på mer pengar till kommunerna. Den andra frågan som statsrådet tar upp är att lokalpolitikerna saknar kunskap om vad som är lämplig bemanning. Ja, då vore det ju väldigt bra att ha nationella riktlinjer som stöd och hjälp som visar vad det behövs för bemanning för en god och bra äldreomsorg i vår demenssjukvård. Därför vill jag ställa den frågan ordentligt till statsrådet: vill man inte ta några nationella initiativ och peka på vad som är en lämplig bemanning för en god demensvård? 3 (FP): Det är klart att vi alla upprördes när vi fick veta vad som hade hänt i , där vi trodde att äldreboendena var så bra, i topp, och där man hade parboende. interpellation här är ju föranledd av det fallet och tar också upp bemanningsfrågan. Det är givet att det här sextiotalet ytterligare äldreboenden där situationen är densamma som i upprör allas våra sinnen. Men det är ju inte så som det låter på , nämligen att regeringen inte har gjort något. Vi har faktiskt gjort en rad saker under förra mandatperioden som är avgörande för att vi hittar problemet. fick ta över tillsynsansvaret från länsstyrelserna, och här ser vi nu vilket bra beslut det var. Man har alltså gjort oanmäld inspektion och hittat hur eländigt det ser ut på ytterligare äldreboenden. ska kommunerna få svara på varför det blev så här och vad man ska göra åt det. Det som har hänt skulle jag vilja kalla för ren och skär diskriminering av äldre människor, som om äldre människor inte är lika mycket värda som yngre människor. Vilka redskap har vi nu? Ja, vi har stärkt socialtjänstlagen med värdighetsgarantin. Vi har en patientsäkerhetslagstiftning som gäller på det här området. Det här handlar om mycket sjuka människor som dygnet runt behöver vård, omsorg och också socialt innehåll i tillvaron. har vårdgivarna fått ett tydligare ansvar. Den utveckling jag ser framför mig är att varje individ som kommer till ett sådant här äldreboende får en individuell bedömning av sina behov, och sedan är det ansvarig för boendet som har att ta ställning till vilka personalresurser och andra resurser som behövs för att tillgodose den här personens behov och regelbundet följa behoven eftersom de ändras . Demenssjukdomen är ju en sjukdom som förvärras med tiden, och omsorgsbehoven förändras. Sedan bör då personalen anpassas beträffande kompetens och antal utifrån behoven. Att här lägga fast några siffror på bemanningstäthet skulle vara att invagga oss alla i falsk säkerhet: Når vi upp till x personer och y personer är allt gott och väl. Men det kan vara helt fel ändå. Det handlar om kompetens, behov och lokala förhållanden, och där måste man ge vårdansvarig redskap att bedöma de här behoven. Vi behöver alltså en kompetenshöjning hos personalen och de ansvariga där men också hos landets politiker ute i kommunerna beträffande vad det här handlar om. Då kan man ta stöd i den lagstiftning som vi har. Vi har en lagstiftning kvar, och det är den som handlar om skydd och tvång. Det återkommer jag till, herr talman, i nästa inlägg. 4 (M): Jag har erfarenhet av vård och att arbeta inom vården. Jag kan säga att , när vi genomförde kommunaliseringen av äldreomsorgen, kom de svårast demenssjuka från sjukhem som hade en bemanning på 1,0 till 1,25 till kommunerna, som hade en bemanning på kanske 0,45 på sina äldreboenden. I snitt lade man sig på 0,75 för bemanning där. Det kan man tycka är ganska högt, för ligger bemanningen mycket lägre. Det har skett under de mandatperioder som har varit från kommunaliseringen 1994 fram till nu 2006, då vi verkligen har satsat pengar på att öka kvaliteten inom äldreomsorgen. Det är den trend som har varit, och jag tror tyvärr att det ser väldigt likadant ut på många ställen. Men jag tror inte alls att det hjälper ett dugg med en miniminivå. Om man kan det minsta om demenssjukdomar vet man att i en tidig demens, då patienten kanske är utåtagerande och väldigt krävande och rörlig, kanske det behövs helt annan kompetens hos personalen och en helt annan insats än i slutet av en demens, då hjärnan har förtvinat så mycket att väldigt få funktioner finns kvar i kroppen. Då behöver patienten en god omvårdnad, befriad från trycksår, med tillräcklig näringstillförsel och med en kvalitet utifrån de livsförutsättningarna. Om man tar hänsyn till de sakerna kan vi inte säga att vi ska ha en miniminivå. Då skulle den förra regeringen ha gjort det under alla år då man satte trenderna till kvarboendehemmet. Jag undrar hur många som bor kvar hemma och är dementa med insatser från . Dem tittar vi inte alls på. Jag tror att det är väldigt viktigt att vi ser att de demenssjuka behöver insatser. Vi behöver ha personal, och vi behöver ha kompetens. Det är precis därför som den här regeringen, alliansregeringen, har anslagit 4 miljarder under förra mandatperioden i kvalitetspengar för äldreomsorgen. Men kommunen måste ta sitt ansvar och se hur det ser ut på varje ställe. Hur ser det här boendet ut? Har vi blandade boenden, eller är det rena demensboenden? Det finns ett myller av olika typer av boenden, och jag tror att vi inte kan ta av kommunerna det ansvaret. Vi måste ha den kompetensen där. Därför har vi också satsat pengar i den här regeringen på bättre utbildning för cheferna inom äldreomsorgen, så att man kan se när det behövs andra insatser. Om man slår ihop de här delarna och ser framåt, med värdighetsgarantin och möjligheterna att leva ett värdigt liv även om man är demenssjuk, tror jag att vi, när vi får fortsätta ytterligare här, kommer att öka kvaliteten inom äldreomsorgen. Men vi ska inte gå över till att sätta en statlig nivå för minimibemanning här, för då har vi tagit bort hela ansvaret från kommunerna, och då kommer besluten väldigt långt från den enskilde. Besluten ska fattas nära, det ska vara hög kvalitet och vi ska veta vad vi gör. 5 Statsrådet (KD): Jag reser mycket i landet och har besökt många äldreboenden. Jag har sett mycket god äldreomsorg. Men jag blir också lika förtvivlad och lika upprörd varje gång jag får besked och kunskap om missförhållanden. Därför är det viktigt att det som tillsynsmyndigheten nu har gjort blir gjort. Det är av central betydelse att vi har fått en helt ny, mycket mer kraftfull tillsynsorganisation, som kan göra ett nedslag i oanmält, , för att ge oss den nationella bilden. Vi har aldrig haft den förut, och för mig är det angeläget att missförhållanden uppdagas. Vi har äntligen fått en tillsynsorganisation på plats som har både resurser att vara ute och göra den här typen av samlad tillsyn och kraft att göra förelägganden, ge vite och till med kunna stänga verksamheter om de håller en undermålig kvalitet. Det finns alltså helt nya resurser till att kunna ingripa om man upptäcker missförhållanden och om sådana uppdagas. Också finns det mycket god äldreomsorg. Majoriteten av de boenden som besöktes håller en tillräckligt hög bemanning enligt , men det är de andra vi inriktar oss på i denna debatt. Vad är hjälpen för att de ska komma upp i bemanningsnivå när man upptäckt att personalen inte räcker till? Den som bor på ett äldreboende, ett demensboende, bor där för att han eller hon inte klarar livet på egen hand, för att han eller hon har behov av stöd och hjälp dygnets alla timmar, alltså inte bara utan också . Då är det centralt att personal finns i nära anslutning för att kunna ge det stödet och den hjälpen. Det är just det som blivit identifierat som blottor, och därför måste de kommuner där det uppstått missförhållanden och det uppdagats att det finns otillräckligt med personal ta sitt ansvar. Jag skulle vilja säga att det i varje kommun i behöver göras en inventering av bemanningsfrågan. Det var min rekommendation redan när Piteåfallet uppmärksammades i medierna. Det är dock alltför enkelt att som politisk lösning säga att ja, vi ska ha en minimibemanning, och sedan fastställa ett exakt antal siffror per boendeenhetsnivå. Det är lösning, även om hon aldrig föreslog den när de satt i ett majoritetsförhållande. Det kan synas vara en bra lösning, men skillnaden mellan och mig är att betraktar detta på enhetsnivå så här gör man och då blir det bra medan det för mig är människorna som bor på äldreboendet, på just den här demensavdelningen, och deras behov som är avgörande för vilken bemanning som måste till. För mig handlar det om att se individerna och deras behov, som kan växla , precis som vi hörde beskriva det. Alla individer har inte samma behov, och behoven kan dessutom variera . Det finns olika boenden under skilda tidpunkter, och kombinationen av boende, på ett demensboende, kan också spela roll för behovet av insatser. Allt detta spelar roll, och då blir det ganska fyrkantigt att säga att exakt en viss summa ska finnas på varje boende och och att det löser problemet. Om vi tittar på vad öppna jämförelser, som vi också infört som ett kvalitetsinstrument, ger oss för kunskap visar det sig att de äldre inte är mest nöjda där det finns mest personal. Man kan alltså titta på nöjdhetsgraden i förhållande till resurser, och det som kräver mest resurser är personal. Det finns således inte ett absolut samband. Därför anser jag att det är en mycket bättre lösning att ha en tillsynsmyndighet som faktiskt tittar på hur det står till i verkligheten och ålägger kommunerna att bättra sig. 6 (V): Jag började jobba med äldreomsorg 1976 och har i olika former gjort det . Det vore bra om debatten handlade om det som jag tagit upp och inte om alliansföreträdarnas tolkning av det. Jag har aldrig föreslagit minimibemanning med ett fast antal personer som man sätter in centralt. Man verkar inte ha tittat på den rapport som jag hänvisar till i interpellationen. Jag vill ge en eloge som gav ett uppdrag att titta på bemanningen på demensboendena i staden. Professor var vetenskaplig ledare och man jobbade seriöst med frågan. I sin rapport lyfter man fram mycket viktiga saker. Där sägs att det funnits invändningar mot att lägga miniminivåer och att det kan bli tak. Det vill vi inte göra, säger man, utan vi pratar om en lämplig bemanning kopplad till nationella riktlinjer. Den bemanningen ska sedan anpassas till lokala förhållanden där man tittar på hur det fungerar. Det sägs också att bemanningen måste variera. Jag har alltså aldrig föreslagit någon miniminivå. Det vore mig helt fjärran. Det är bra med en kraftfull tillsyn. Vi var överens om den. Det är bra att missförhållandena lyfts upp. tycker jag att det är mycket bättre att jobba förebyggande och se till att det blir rätt i stället för att lita på att tillsynen hittar det som är fel. Ett sätt vore att ha riktlinjer för bemanning. Om man inte vill ha med dessa i de nationella riktlinjerna kunde man väl ta till sig kunskapen från och se hur den kan användas nationellt och sedan sprida kunskapen runt om i kommunerna. I tittade man på sex gruppboenden. Man hade enkäter, konsensusgrupper och deltagandeobservation. Man såg vilken skillnad det gjorde om det fanns tillräckligt med personal. Där det fanns tillräckligt med personal fick de demenssjuka komma upp när de ville, man såg varje individ för sig, alla kunde äta i lugn och ro och få hjälp vid måltiderna, de boende kunde ha både individuella och gemensamma aktiviteter, de kunde komma ut och de fick lägga sig när de ville. Så fort man kom in på boenden som inte hade en lämplig bemanning gick i vissa fall nästan all tid till omvårdnad. Man hann inte hjälpa alla med måltiderna. De boende fick gå och lägga sig vid ett visst klockslag för att det hela skulle fungera. Man hann inte med de individuella aktiviteterna. Jag tror att det är viktigt och logiskt att invända mot att om man har högre kompetens kan man ha låg bemanning. I rapporten sägs mycket tydligt, och jag håller med, att man inte kan det. Man kan höja kvaliteten med högre kompetens, men alltför få människor med hög kompetens räcker inte till, vilket är ganska enkelt att förstå. Man kan bara göra ett toalettbesök åt gången, man kan bara hjälpa upp en person åt gången, man kan bara mata en åt gången. Det behöver alltså finnas tillräckligt många personer på demensboendena för att vi ska få den goda äldreomsorg som vi vill ha. Det är dessutom viktigt att diskutera framtiden och vad vi ska göra . Jag tror att det ser likadant ut på många ställen. Jag tror att det är få kommuner som kommer ut ur detta utan att något äldreboende, i alla fall om de är lite större, har dessa brister. Därför måste vi stärka redskapen. Jag tycker att bemanningen har blivit så låg att jag ändrat ståndpunkt och kommit fram till att det behövs en norm för lämplig bemanning. Den behöver vi , för det får inte se ut som det gör. 7 (FP): Jag blir lite konfunderad beträffande Stockholmsrapporten, för i sammanfattande slutsatser skriver man: Lämplig bemanning kan dock inte översättas till norm eftersom en anpassning bör ske till lokala förhållanden. Precis som statsrådet säger handlar det inte om en sifferexercis. tog upp om framtiden, och då vill jag lyfta fram det arbete som ledde för att ta fram ett alliansprogram för äldreomsorgen. Ett viktigt förslag där är den sammanhållna vården för dessa människor som ju är mycket sjuka. De behöver både sjukvård, omsorg och det sociala innehållet i tillvaron. Om vi får den sammanhållna vården får vi också team med olika kompetenser som gör det möjligt att bättre bedöma vilka behov den dementa personen har. Som sade yttrar sig demenssjukdomen väldigt olika hos skilda individer och är även olika . Det behövs alltså medicinsk kompetens, sjukgymnaster, kanske logopeder, omsorgspersonal, det vill säga många kompetenser, och det satsas det på . Det är ganska mycket pengar avsatt till detta 150 miljoner första året, sedan 1,3 miljarder . Det är resultatet av ett mycket ingående arbete som ledde under förra mandatperioden och som vi nu sjösätter. 8 (M): Jag tror aldrig att jag hört en bättre beskrivning av tulipanaros än när jag lyssnade på alldeles . Det ska inte vara minimibemanning, men det ska vara en norm. Den ska variera och vara lokalt anpassad, men den ska vara statligt fastställd. Hur man ska få ihop detta begriper jag inte. Det blir för mig en tulipanaros. Det är oerhört viktigt med det förebyggande arbetet, att hejda utvecklingen av demensen och bevara värdigheten . Det är just de delarna som den här regeringen har satsat på. Bättre demensvård är en av de viktigaste punkterna när det gäller kvalitetspengarna. Man kan fundera över frågan när det är tillräckligt med personal och hur riksdag ska kunna ta ställning till när det är tillräckligt med personal ute i verksamhet. Det är en fullständig omöjlighet! Det som är möjligt har vi gjort. Vi har antagit en nationell värdighetsgaranti en värdegrundsmärkning där vi ger i uppdrag att titta på lokala värdighetsgarantier. Om man genomför värdegrundsgarantin på ett riktigt och bra sätt är det självklart att det måste finnas personal. Visserligen kan man mata bara en person åt gången när man arbetar, men kompetensen har en jättestor betydelse. Ta exempelvis en person som har demens och är utåtagerande. Att hantera den personen och få den lugn och trygg och att få den att komma tillbaka i stället för att vandra runt eller att bli ilsken, spotta och fräsa, eller vad som kan hända när han eller hon känner inre oro, kräver en kompetens som är väldigt stor. Om man inte har den kommer det att gå åt dubbelt så mycket personal, för det blir väldigt påfrestande för de andra pensionärerna och för personalen i boendena. 9 Statsrådet (KD): Jag tror att det är på sin plats att ta upp något om hur riktlinjearbete går till. Det är inte på något sätt politiker som bestämmer hur riktlinjerna för demensvården ska se ut. De byggs upp av forskare och av dem som är kunnigast på området utifrån den kunskap som finns tillgänglig både nationellt och internationellt. Riktlinjearbetet ligger på vår expertmyndighet . Om man inte litar på forskare och experter när de säger att det är omöjligt att fastställa en exakt nivå tar man på sig ett stort ansvar, och man bortser från individens behov. kommer med överraskande nyheter och säger att hon inte menade så, men det är faktiskt så det har låtit från tidigare. Det är också viktigt att klara ut ansvarsfrågan. Jag tror att inte ens tycker att staten ska ta över äldreomsorgen.