prop · GX03176 · 2010-03-23 00:00:00 — Den enskilde ska underrättas om sin rätt att få företräde inför nämnden. Regeringen instämmer i bedömningen att lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade bör likställas med socialtjänstlagen på denna punkt. Möjligheten att meddela sig muntligt direkt inför nämnden kan vara av särskilt värde för människor med funktionsnedsättning. Nämnden kan här betyda antingen nämnden i sin helhet eller den person som på grund av delegation har rätt att fatta beslut på nämndens vägnar. Det är angeläget att denna regel införs i lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade eftersom det ökar den enskildes möjligheter att hävda sina rättigheter. Regeringen delar dock JO:s uppfattning att det kan finnas anledning att göra undantag vid särskilda skäl, på samma sätt som Exempelvis bör nämnden inte vara skyldig att ta Prop. 2009/10:176 emot uppgifter av sökanden vid ett personligt besök i de fall då en ansökan om insatser är uppenbart ogrundad. Den enskilde har visserligen redan enligt 16 § förvaltningslagen rätt meddela sig muntligen i ett ärende. Den föreslagna regeln behövs dock för att ge en rätt att lämna uppgifter just till beslutsfattaren i det enskilda ärendet. 9.2Insatser i en annan kommun Regeringens förslag: Om ett avtal som en kommun träffar med en enskild innebär att en insats enligt 9 § 8 eller 9 lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade ska tillhandahållas i en annan kommun, ska den kommunen underrättas om avtalet. Regeringens bedömning: Regeringen föreslår inte någon ändring i bestämmelserna om kommuners ansvar för LSS- insatser för personer som beviljas boendeinsats i en annan kommun. Kommitténs förslag: Kommittén föreslår att en kommuns ansvar för LSS-insatser för en person som beviljas boende enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade eller enligt social- tjänstlagen (2001:453) och som placeras i en annan kommun ska regleras i lag. Remissinstanserna: tillstyrker förslaget och framhåller att det kan underlätta studier i annan kommun, vilket ofta är det enda alternativet för vissa ungdomar med funktionsnedsättning. uttalar sig inte om övriga förslag. i instämmer i kommitténs förslag om placeringskommunens samman- hållna ansvar för stöd och serviceinsatser enligt LSS och anser att det klargör ansvarsfördelningen mellan kommuner och leder till en närmare överensstämmelse mellan LSS och SoL. i , i tillstyrker förslagen. i anser att kostnadsansvaret måste klargöras när det gäller boendeplacering i annan kommun. Kommuner och Landsting tillstyrker förslagen men hänvisar till sitt ställningstagande om att ett statligt huvudmannaskap över samtliga LSS-bostäder är att föredra och framhåller att de problem som kommittén försöker hantera kan och bör lösas på annat sätt. kommun, kommun, kommun, kommun, , , , , kommun, kommun, kommun, Sala kommun, Falu kommun, kommun, kommun, , , , kommun, , kommun, Bodens kommun och kommun instämmer i princip i Kommuner och Landstings synpunkter. kommun anser att personer som har en funktionsnedsättning ska ha samma rätt som andra att bosätta sig var som helst i landet. Dessutom framhåller att alla kommuner inte tar sitt ansvar för att bygga upp verksamhet enligt LSS och att detta problem inte försvinner trots de föreslagna ändringarna. , , kommun, , kommun, kommun, kommun, och , kommun tillstyrker förslagen. anser att när en person placerats i en boendeform i en annan kommun och placeringsbeslutet upphör, ska personen kunna bo kvar i vistelsekommunen om denne så önskar. anser att tillfälliga placeringar med omfattande LSS-insatser enligt 17 a § LSS behöver analyseras vidare. påtalar att förslaget frångår inkluderingstanken och kan innebära risk för att enskilda personer som omfattas av förslaget inte blir fullvärdiga medborgare. Handikapp- förbundens samarbetsorgan (HSO) välkomnar att den praxis som finns beträffande ansvarsfördelningen mellan kommuner klargörs i lag. () tillstyrker förslagen. Föreningen () tillstyrker förslaget. ser praktiska svårigheter om den placerande kommunen t.ex. beviljar en insats enligt LSS som inte går att verkställa i bosätt- ningskommunen. kommun anser att ett sammanhållet ansvar för LSS-insatser vid boende i annan kommun visar på det olämpliga i ett kommunalt huvudmannaskap. Skälen för regeringens förslag och bedömning: I 16 § lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade föreskrivs att en kommuns ansvar enligt lagen gäller gentemot dem som är bosatta i kommunen. Ett beslut om boendeinsats är dock inte alltid möjligt att tillgodose i bosättningskommunen. Små kommuner kan ha svårt att klara detta under en , t.ex. om det behövs särskild kompetens för att tillgodose den enskildes behov. I 17 § LSS kan en kommun med bibehållet ansvar sluta avtal med någon annan om att tillhandahålla insatser enligt LSS. Ett sådant avtal kan bl.a. träffas med en enskild som bedriver verksamhet med LSS- insatser. Om en sådan insats rör boendet kan avtalet innebära att en person med funktionshinder vistas eller blir bosatt i en kommun utan att den kommunen vet om det. har därför föreslagit att en underrättelseskyldighet införs. Regeringen instämmer i kommitténs för- slag. Kommunen har möjlighet att verkställa ett beslut om ett boende i en annan kommun men behålla kostnadsansvaret för personen trots att den enskilde är bosatt i kommunen. Den bestämmelse som ger stöd för detta anger att den beslutsfattande kommunen kan träffa avtal med annan om att utföra av insatsen (17 a §, jfr. 2000/01:07 och bet. 2000/01:SoU4). Bestämmelsen utgör således ett undantag från bosättningskommunens ansvar. har funnit att det finns vissa oklarheter vad gäller en placerande kommuns sammanhållna ansvar för en persons LSS-insatser när en bostadsinsats enligt LSS verkställs inom en annan kommuns gränser. Eftersom frågan om ansvar har lösts genom avtal mellan kommunerna, har det ibland lett till oenighet mellan kommunerna om vad som egentligen gäller. Detta uppges ha lett till negativa konsekvenser för enskilda t.ex. när det gäller långsiktighet i stödet och framtida möjligheter att tillförsäkras goda levnadsvillkor. har också anfört att det ofta uppstår diskussioner om Prop. 2009/10:176 vilken kommun som ska ansvara för LSS-insatser när någon placerats i en annan kommun genom beslut enligt socialtjänstlagen. Det bör vara den placerande kommunen som har ansvar även för LSS-insatser som den enskilde kan behöva. Den enskilde ska inte behöva ta kontakt med flera kommuner för att få sina behov tillgodosedda. Kommittén har därför föreslagit en regel om detta. Regeringen anser att frågorna kräver ytterligare överväganden och avser därför att återkomma till frågan. Regeringens förslag: När en insats enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade beviljas ska den enskilde erbjudas att en individuell plan med beslutade och planerade insatser upprättas i samråd med honom eller henne. Den som har beviljats en LSS-insats ska kunna begära att en individuell plan upprättas om det inte redan har skett. Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Handikappförbundens samarbetsorgan (HSO) tillstyrker förslagen. () till- styrker förslaget. Kristna Råd betonar vikten av att individuella planer upprättas och föreslår att kommunen ska ha det yttersta ansvaret för detta. anser att det råder begreppsförvirring angående syftet med olika planer. och Vuxna (FUB) tillstyrker förslaget. och Ungdomar (RBU) välkomnar förslaget om en individuell plan. och Resurscenter Mo Gård anser att en individuell plan ska erbjudas den enskilde är bra. lokala handikappråd är positivt till att alla som är berättigade att ansöka om LSS-insatser har rätt att få en individuell plan. tillstyrker och betonar att rätten till individuell plan ska stärkas och att denna insats ska förtydligas och erbjudas rutinmässigt. i , Mental Hälsa (RSMH) instämmer i HSO:s synpunkter. och tillstyrker förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt 10 § lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, förkortad LSS, kan den enskilde i samband med att en insats beviljas begära att en individuell plan med beslutade och planerade insatser ska upprättas i samråd med honom. I planen ska även redovisas åtgärder som vidtas av andra än kommunen och . Planen ska fortlöpande och minst en gång omprövas. Kommunen ska enligt 15 § LSS informera om lagstiftningens mål och medel. 1992/93:159 anges att lagen förutsätter att den enskilde och dennes närstående får uttömmande och väl anpassad information Prop. 2009/10:176 som underlag för sina ställningstaganden (sid. 51). har länsstyrelserna haft regeringens uppdrag att aktivt påverka kommunerna och andra att samordna insatser, att upprätta och använda individuella planer och att samverka kring dessa, särskilt när det gäller barnfamiljer. I rapporten plan enligt LSS En rättighet för många som utnyttjas av få, redovisar läns- styrelserna att endast av det totala antalet barn med LSS-insatser har en individuell plan. Av de vuxna har en individuell plan. Det är dock stora skillnader mellan kommunerna. Andelen personer med en individuell plan varierar från noll till . Enligt rapporten är tänkbara faktorer till den låga andelen individuella planer bl.a. brister i information till den enskilde eller brist på samverkan. Eftersom ett av skälen till den låga andelen individuella planer antas kunna vara brister i information anser regeringen att LSS bör ändras så att rätten till individuell plan tydliggörs. Regeringen anser att när en insats enligt LSS beviljas ska den enskilde erbjudas en individuell plan med beslutade och planerade insatser som upprättas i samråd med henne eller honom. Den som har beviljats en LSS-insats ska därutöver kunna begära att en individuell plan upprättas, om det inte redan har skett. Så kan vara fallet t.ex. om den enskilde inledningsvis tackat nej till erbjudandet om en plan, eller om insatsen beviljades innan denna bestämmelse trätt i kraft. Den enskilde får genom den föreslagna bestäm- melsen information om sin rättighet och får bättre förutsättningar att ta ställning till denna. Regeringen anser att det är viktigt att även denna utveckling sker. har i detta sammanhang en viktig roll. Regeringens förslag: Bestämmelsen om skyldighet för en kommun som har tagit emot en ansökan om personlig assistans att anmäla till om den enskilde kan antas ha rätt till assistans- ersättning, överförs från lagen (1993:389) om assistansersättning till lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade. Skälen för regeringens förslag: Enligt 5 § andra stycket första meningen lagen (1993:389) om assistansersättning, förkortad , ska en kommun som tagit emot en ansökan om personlig assistans anmäla till om den enskilde kan antas ha rätt till assistans- ersättning. Regleringen av rätten till personlig assistans har delats upp så att bestämmelser som reglerar det statliga ansvaret finns i medan de bestämmelser som reglerar det kommunala ansvaret finns i lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, förkortad LSS. I samband med att socialförsäkringsbalken träder i kraft upphävs och bestämmelserna överförs till balken. Regeringen har i prop. 2008/09:200, Socialförsäkringsbalken uttalat att bestämmelsen i 5 § andra stycket första meningen ställer krav på kommunen och därför bör föras över till LSS istället för till social- Prop. 2009/10:176 försäkringsbalken. I 51 kap. 7 § socialförsäkringsbalken hänvisas till bestämmelsen i 15 § 8 LSS. Lagrådet har i sitt yttrande över paragrafen i socialförsäkringsbalken uttryckligen utgått ifrån att ett lagförslag med angivet innehåll läggs fram. Regeringen föreslår därför att bestämmelsen införs i 15 § 8 LSS. 9.5Hjälpmedel till brukare eller assistent Regeringens bedömning: Innebörden av vad som avses med arbetsmiljöinsatser i förordningen (1993:1091) om assistansersättning behöver preciseras. Skälen för regeringens bedömning: Om en enskild person som be- viljas assistansersättning enligt lagen om assistansersättning (1993:389) väljer att själv anställa sin assistent är han arbetsgivare. Han eller hon kan också välja att låta en kommun, ett bolag eller ett kooperativ vara arbetsgivare. Personer som själva är arbetsgivare eller som anlitar en privat utförare har av några landsting fått avslag på begäran om hjälpmedel i form av exempelvis säng, lyft eller rullstol som behöver manövreras av personalen eller annan person. Eftersom kostnaden för denna typ av hjälpmedel inte täcks av den statliga assistansersättningen har den enskilde själv, kooperativ och små företag svårt att täcka sådana utgifter. Detta kan leda till en begränsning i den enskildes möjligheter att välja anställningsform för den personliga assistansen. Ansvaret att erbjuda hjälpmedel för personer med funktionsnedsättning vilar på bl.a. landstingen. ansvar omfattar dock inte habilitering, rehabilitering och hjälpmedel som en kommun har ansvar för enligt 18 b § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). I vissa fall har det uppstått frågor om ett hjälpmedel ska betraktas som ett hjälpmedel för brukaren och vara ansvar eller som ett arbetshjälpmedel för assistenten och vara assistentens arbetsgivares ansvar. och (nuvarande Kommuner och Landsting) lade i en rapport , Hjälpmedelsansvarets fördelning mellan landsting och kommuner (), fram en gemensam politisk plattform för den framtida hjälpmedelsverksamheten. I denna rapport föreslogs att om den enskilde till följd av ett funktionshinder är i behov av en anpassad säng eller lyft i sin bostad bör dessa kunna betraktas som individuella hjälpmedel i den dagliga livsföringen även om de används av personalen. Arbetsgivarens ansvar omfattar enligt rapporten endast sådan utrustning som krävs för att förebygga eller förhindra ohälsa och olycksfall bland personalen. Av LSS och hjälpmedelsutredningens slutbetänkande Hjälpmedel (SOU 2004:83) framgår att brukare och assistansanordnare framhåller att det inte är vanligt med gränsdragningstvister inom området men att dessa kan skapa stora bekymmer för dem som drabbas. När tvist uppstår fördröjs handläggning och beslut. Det kan också inträffa att brukaren nekas hjälpmedlet av . I betänkandet framhålls som lösning på Prop. 2009/10:176 gränsdragningsproblemet att följa de rekommendationer som anges i . Dessa rekommendationer tillämpas enligt be- tänkandet redan i de flesta landsting och förordas av kommun- förbunden. Rekommendationen anger att sjukvårdshuvudmannen ska ansvara för de hjälpmedel som används av både brukare och assistenter. Enligt förordningen (1993:1091) om assistansersättning avses med kostnader för personliga assistenter bl.a. arbetsmiljöinsatser (5 a §). I vägledning för assistansersättning (Vägledning 2003:6 Version 5) anges att med arbetsmiljöinsatser bör avses kostnader för att stärka arbetet för en god arbetsmiljö för de personliga assistenterna. Som exempel nämns kostnader för hjälpmedel av enklare slag, kostnader för att lösa arbetsmiljöfrågor, insatser för att möjliggöra personalens hygien och för att ordna med jourrum till assistenten. Vidare anges att assistansersättningen inte bör täcka kostnader för andra hjälpmedel än kostnader för enklare arbetstekniska hjälpmedel som exempelvis handskar och förkläden. Regeringen ställer sig bakom den rekommendation som görs i och som redovisas i detta avsnitt. Den överens- stämmer också med vägledning om vad assistans- ersättningen ska användas till. För att tydliggöra vad assistansersätt- ningen ska användas till avser därför regeringen göra ett förtydligande i 5 a § förordningen om assistansersättning som svarar mot de rekommendationer som tillämpas av de flesta landsting och dessutom överensstämmer med vägledning i assistansfrågor. Regeringen har för avsikt att återkomma med de förordningsförändringar som behövs för att tydliggöra detta kostnadsansvar. 9.6Ersättning för kostnader vid ordinarie personlig assistents sjukdom och tillfällig utökning av personlig assistans Regeringens bedömning: Regeringen anser att frågorna om kommunernas ansvar för att i vissa fall bistå med vikarier eller ersätta kostnader då en ordinarie personlig assistent är sjuk samt ansvar för tillfälligt utökad personlig assistans kräver ytterligare överväganden och avser därför att återkomma till detta vid annat tillfälle. Kommitténs bedömning: Staten bör överta kommunernas ansvar för ersättning för kostnader vid ordinarie personlig assistents sjukdom samt tillfällig utökning av personlig assistans även om huvudmannaskapet i övrigt inte ändras. Remissinstanserna: tillstyrker förslaget att ta över kommunernas uppgifter att besluta om tillfälligt utökad assistans. För att kunna göra detta krävs dock omfattande IT-utveckling alternativt handläggning som innebär kraftigt ökade administrations- kostnader för . Statskontoret anser att om staten ska behålla ansvaret för den personliga assistansen är det rimligt att staten även övertar ansvaret att betala ut sjuklöneersättning till enskilda assistansanordnare samt att besluta om tillfälligt utökad personlig assistent och verkställa dessa beslut. Kommuner och Landsting är positiva till att staten övertar kommunernas ansvar för vikarier och sjuklöneersättning. Skälen för regeringens bedömning: Enligt 9 § 2 lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade har kommunen skyldighet att ge biträde av personlig assistent eller ekonomiskt stöd till skäliga kostnader för sådan assistans, till den del behovet av stöd inte täcks av beviljade assistanstimmar enligt lagen (1993:389) om assistansersättning. Kommunens ansvar enligt 9 § 2 lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade inträder bl.a. vid tillfälliga utökningar av insatsen, t.ex. när den ordinarie personliga assistenten är sjuk (prop. 1992/93:159 s.177). I propositionen anges vidare att kommunen genom den nya lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade ges ett basansvar för insatsen personlig assistans. Med kommunens basansvar avses enligt propositionen bl.a. att kommunen alltid ska stå beredd att ombesörja tillhandahållandet av personlig assistans eller att ge ett ekonomiskt bidrag för att enskilda ska kunna ordna insatsen på annat sätt än genom kommunen om denna beräknas understiga genomsnittligt 20 vecko- timmar. Kommunen ska vidare ansvara för behov av assistans som tillfälligt uppstår utöver vad som beräknats som assistansersättning, t.ex. under en semesterresa. Det kan vidare inträffa att assistenten tillfälligtvis inte kan utföra arbetet på grund av sjukdom eller av annan orsak. I en sådan situation är kommunen skyldig att på den enskildes begäran gripa in. I vägledning om Assistansersättning (2003:6, version 5), redogör myndigheten för vad som gäller vid sjukdom hos ordinarie assistent. Kommunen har ett basansvar för insatsen personlig assistans, vilket bl.a. innebär att kommunen ansvarar för tillfälliga utökningar av assistansen, till exempel när den ordinarie assistenten är sjuk. Med tillfällig utökning avses såväl att rent faktiskt tillhandahålla en vikarie som att lämna ekonomisk ersättning om den enskilde själv ordnar en vikarie. Om den ersättningsberättigade gett i uppdrag åt kommunen att anordna assistansen betalar kommunen för de extra kostnader för vikarie som uppstår när den ordinarie assistenten är sjuk. När det gäller de kostnader som ska ersättas har Regeringsrätten i en dom , mål nr 2781-2782-08, angett följande: Av rättsfallet RÅ 2005 ref. 86 framgår att det är de faktiska merkostnaderna som ska ersättas. Rättsfallet tar inte upp frågan om hur de faktiska merkostnaderna närmare ska beräknas. Kommuner och Landsting har i sitt cirkulär 2006:39, Kommunens ansvar vid sjukdom hos ordinarie personlig assistent, gett uttryck för uppfattningen att den faktiska merkostnaden utgörs av kostnaderna för den assistent som är sjuk, eftersom kostnaden för en arbetande assistent redan täcks av det schabloniserade timbeloppet. Regeringsrätten delar denna uppfattning. Schablonbeloppet för assistansersättning avser att täcka såväl kostnader för arbetande assistent som administrativa kostnader. Vid ordinarie assistents sjukdom får beloppet som betalar ut anses täcka kostnaden för vikarien samt administrativa kostnader, inklusive kostnaden för anskaffning för vikarie etc. Den faktiska merkostnaden Prop. 2009/10:176 motsvaras därför av kostnaderna för den assistent som är sjuk. har inom ramen för sina överväganden om huvud- mannaskapet för stöd och service framfört att det delade huvud- mannaskapet för personlig assistans har medfört vissa problem. Bl.a. nämns att kommunerna i vissa fall måste bidra med vikarier eller sjuklöneersättning åt enskilda assistansanordnare. Kommittén framhåller att staten som möjlig förändring i dagens huvudmannaskap kan överta kommunernas ansvar för sjuklöneersättningar till enskilda assistansanordnare samt tillfällig utökning av personlig assistans. Regeringen anser att dessa frågor kräver ytterligare överväganden. Bl.a. bör de praktiska, ekonomiska och administrativa konsekvenserna av eventuella förändringar inom såväl sjuklöneersättning och tillsättning av vikarier som tillfällig utökning av personlig assistans analyseras djupare. Genom de föreslagna ändringarna i lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, förkortad LSS, förbättras förutsättningarna för att kvaliteten i den personliga assistansen ska säkerställas och utvecklas samt att ansvaret förtydligas i vissa insatser som ges av kommunerna. Ett av förslagen innebär en rätt för den enskilde att muntligt framföra uppgifter inför nämnden, dvs. rätten att vid ett personligt besök få lämna uppgifter till beslutsfattare i ett ärende. I de fall mötet gäller t.ex. socialnämnd, bedömer regeringen att detta inte bör leda till några ökade kostnader för kommunerna. Mötet bör kunna ske när nämnden ändå är samlad och kunna ingå i nämndens dagordning. Beslutsfattandet kan delegeras till en person inom kommunen, och rätten till personligt besök gäller då den till vilken beslutsfattandet har delegerats. Inte heller då bör förslaget medföra någon ökad arbetsbörda eftersom kommunen har en serviceskyldighet enligt 4 och 5 §§ förvaltningslagen (1986:223), vilken bland annat innebär en skyldighet att ta emot besök från enskilda. Det nya förslaget innebär endast att den enskilde ska få besöka just den som ska fatta beslut. När det gäller förslaget om att kontrollera belastningsregister inför anställning m.m. är det den enskilde som ska vara skyldig att lämna in ett registerutdrag till arbetsgivaren. Regeringen bedömer att denna regel inte innebär några ökade kostnader för kommunerna eller andra arbetsgivare, utan kan ses som att ytterligare ett underlag tillförs i samband med anställningsförfarandet. Vidare redovisas förslag och bedömningar som syftar till att skapa förutsättningar för att dämpa kostnader vad gäller personlig assistans. De nya bestämmelserna avseende kostnadsdämpande åtgärder innebär bl.a. att när en person har behov av mer än en personlig assistent , får detta beviljas under förutsättning att möjligheterna att beviljas bostadsanpassningsbidrag eller andra hjälpmedel har utretts. Enligt uppgifter nybeviljades totalt ca 1200 mot- Prop. 2009/10:176 tagare assistansersättning . av dessa torde utgöra ärenden där dubbel assistans beviljas vilket skulle innebära att ytterligare ca 200 ärenden avseende bostadsanpassningsbidrag eller hjälpmedel skulle behöva hanteras av kommuner eller landsting. Ärendena som måste hanteras ligger inom ramen för kommuner och landstings nuvarande uppgifter och beror inte på regeländringar före- slagna i denna proposition, vilket innebär att finansieringsprincipen därmed inte är tillämplig. De föreslagna regeländringarna skiljer sig väsentligt från förslag. Kommitténs förslag innebär ett absolut krav att den enskilde kan visa att denne fått avslag på sina ansökningar om bostadsanpassning eller hjälpmedel.