prop · GX03115 · 2010-03-23 00:00:00 — direktivet (artikel 2a.1). Från denna huvudregel finns dock vissa undan- Undantagen är olika för tv-sändningar och beställ-tv. När det gäller tv-sändningar innebär AV-direktivet inte någon ändring i sak i förhållande till tv-direktivet. En medlemsstat har rätt att tillfälligt begränsa rätten till fri mottagning och vidaresändning av en tv-sändning från en annan medlemsstat under vissa särskilt angivna förutsättningar (artikel 2a.2). Det krävs att en tv-sändning som kommer från en annan medlemsstat uppenbarligen, allvarligt och grovt överträder vissa be- stämmelser i direktivet till skydd av underåriga respektive förbud mot program som kan uppamma till hat på grund av ras, kön, religion eller En nyhet i AV-direktivet är alltså att möjligheten att avvika från prin- cipen om fri mottagning även omfattar beställ-tv. avvika från principen under vissa i direktivet angivna förutsättningar. Den fria rörligheten för beställ-tv får i huvudsak begränsas av samma skäl som tv-sändningar. Dessutom får rätten till fri mottagning och vida- resändning av beställ-tv begränsas om det är nödvändigt med hänsyn till allmän ordning, skydd av folkhälsan, allmän säkerhet eller skydd för konsumenter (artikel 2a.4). I samband med att tv-direktivet genomfördes i svensk rätt gjordes be- dömningen att det fanns starka skäl som talade emot att utnyttja möjlig- heten att tillfälligt begränsa mottagningen eller vidaresändningen av tv- Bland annat anfördes att ett ingripande i yttrande- och infor- mationsfriheten endast får ske på så sätt att åtgärden står i rimlig propor- tion till den gärning som ska hindras (prop. 1992/93:75 s. 25 f.). om konstaterades att det är en mycket drastisk åtgärd att stoppa en tv- sändning och att man i övrigt i huvudsak har avstått från att begagna sig av en sådan åtgärd när det gäller lagstiftning som reglerar tv-sändningar. Även om utbudet av tv-sändningar har ökat kraftigt sedan tv- direktivets regler införlivades i svensk rätt anser regeringen att det inte har kommit fram någonting som motiverar en annan bedömning. Någon möjlighet att begränsa fri mottagning och vidaresändning av tv- sändningar eller beställ-tv från andra medlemsstater bör därför inte infö- Denna bedömning gäller alltså även för beställ-tv. Samarbete mellan EES-staters myndigheter Regeringens förslag: I radio- och tv-lagen införs en bestämmelse om att en behörig myndighet i får kontakta en behörig myndighet i en annan EES-stat för att uppmana ett programföretag, som är etablerat i den andra EES-staten och vars tv-sändning helt eller huvudsakligen är riktad mot och strider mot de svenska bestämmelserna om re- klam riktad till barn eller om alkoholreklam, att följa bestämmelserna. Om programföretaget inte följer uppmaningen får myndigheten i vidta åtgärder mot programföretaget om programföretaget, i fråga har etablerat sig i det andra landet i syfte att kringgå de strängare bestämmel- ser som skulle ha gällt om det hade varit etablerat i . Myndighe- ten får inte vidta åtgärderna förrän den har underrättat Europeiska kom- missionen och den berörda medlemsstaten samt kommissionen har fast- ställt att åtgärderna är förenliga med unionsrätten. En behörig myndighet i ska, om en behörig myndighet i en an- nan EES-stat har lämnat en motiverad begäran, uppmana ett programfö- retag under svensk jurisdiktion att följa den andra EES-statens bestäm- melser om 1.programföretaget tillhandahåller en tv-sändning som helt eller huvud- sakligen är riktad mot den andra EES-staten, och 2.det är fråga om överträdelse av en bestämmelse i allmänhetens intresse som är mer långtgående än AV-direktivets bestämmelser. Ett beslut av en behörig myndighet i om att inte vidta några åt- gärder med anledning av en begäran om samarbete från en behörig myn- dighet i en annan EES-stat får inte överklagas. förslag överensstämmer i huvudsak med regering- ens. Remissinstanserna: Merparten av remissinstanserna tillstyrker utred- ningens förslag eller lämnar dem utan erinran. Några instanser menar dock att bestämmelserna i praktiken kommer att få begränsad betydelse alternativt bli svåra att tillämpa. och TV anser att ett samarbetsförfarande bör begränsas till fall där överträdelsen kan betraktas som väsentlig. Vidare bör det framgå att beslut om att åt- gärder inte ska vidtas med anledning av en annan medlemsstats begäran om samarbete inte kan överklagas. Konsumentver- ket/menar att det för att förenkla prövningen bör föreskrivas vad en motiverad begäran enligt artikel 3.2 i AV- direktivet ska innehålla. För att föreslagna bestämmelser om samarbete ska kunna tillämpas måste enligt SES motsvarande bestämmelse om jurisdiktion i radio- och TV-lagen avskaffas. Enligt bör det i radio- och tv-lagen införas ett tillägg med innebörd att uppmaningen inte får strida mot 1 kap. 2 och 3 §§ yttrandefrihets- grundlagen. En nyhet i AV-direktivet är bestämmelserna om samarbete mellan med- lemsstaterna (artikel 3.23.5). Artikeln avser de fall där ett programföre- tag riktar sina sändningar till en annan medlemsstat än den där företaget är etablerat och den medlemsstaten till vilken sändningarna riktas har utnyttjat möjligheten att införa mer detaljerade eller strängare regler i allmänhetens intresse än vad som följer av direktivets minimiregler. avses en leverantör av medietjänster som tillhandahåller tv-sändningar (artikel 1 f) i AV-direktivet. Det innebär att bestämmelser- Prop. 2009/10:115 na om samarbete inte är tillämpliga på beställ-tv. Begreppet bestämmelser i allmänhetens intresse har utvecklats av Eu- ropeiska unionens domstol och avser bland annat bestämmelser om kon- sumentskydd, skydd av minderåriga och kulturpolitik (jfr skäl 32 till AV- direktivet). Enligt artikel 3.2 i AV-direktivet får den medlemsstat som tar emot sändningarna (mottagarstaten) ta kontakt med den medlemsstat som har jurisdiktion (sändarstaten) för att försöka få en lösning på eventuella problem. Om mottagarstaten kommer med en motiverad begäran, är sändarstaten skyldig att i sin tur begära att programföretaget följer de aktuella nationella bestämmelserna. Sändarstaten är skyldig att informera mottagarstaten om resultatet av den begäran som framställts till programföretaget. Båda medlemsstaterna kan också begära att kommissionens kontaktkommitté, som regleras i artikel 23a i AV-direktivet, ska undersöka fallet. Om mottagarstaten inte är nöjd med resultatet som uppnåtts efter sän- darstatens begäran hos ett programföretag, får mottagarstaten vidta lämp- liga åtgärder mot programföretaget enligt vissa angivna villkor (artikel 3.33.5 i AV-direktivet). För det första ska programföretaget ha etablerat sig i den andra medlemsstaten i syfte att kringgå de striktare bestämmel- serna i mottagarstaten. Innan åtgärder vidtas måste också Europeiska kommissionen och sändarstaten underrättas och kommissionen ha fast- ställt att åtgärderna är förenliga med unionsrätten. Kommissionen har på sig att göra en sådan prövning. Om kommissionen anser att föreslagna åtgärder inte är förenliga med unionsrätten får mottagarstaten inte vidta åtgärderna. Bortsett från jurisdiktionsbestämmelsen i 1 kap. 2 § andra stycket radio- och TV-lagen saknas i svensk rätt regler av det slag som aktualiseras i artikel 3.23.5 i AV-direktivet. Yttrandefrihetsgrundlagen är tillämplig på alla tv-sändningar som utgår från . Genom vanlig lag får dock föreskrivas om undantag från grundlagen avseende sändningar som huvudsakligen är avsedda att tas emot utomlands (1 kap. 6 § tredje stycket yttrandefrihetsgrundlagen). Ett sådant undantag får emellertid inte avse reglerna om meddelar- och an- skaffarfrihet och om förbud mot censur. Denna möjlighet har utnyttjats i 3 kap. 11 § lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförord- ningens och yttrandefrihetsgrundlagens område (tillämpningslagen). I paragrafens andra stycke föreskrivs i fråga om trådlösa sändningar om undantag från yttrandefrihetsgrundlagens tillämpningsområde för pro- gram som sänds av andra än svenska programföretag och som inte är avsedda att tas emot i . Skälen för regeringens förslag Sändningar som huvudsakligen riktas mot har i vissa hänseenden valt att ha mer långtgående eller strängare bestämmelser i nationell rätt än tv-direktivets minimiregler. I svensk rätt finns bestämmelser om förbud mot reklam riktad till barn, förbud mot att omge eller avbryta barnprogram med reklam och ett totalförbud mot alkoholreklam. I likhet med anser regeringen att det i dessa fall är fråga om sådana bestämmelser i allmänhetens intresse som avses i artikel 3.2 i AV-direktivet. Direktivet gör det således möjligt för att hävda dessa bestämmelser mot programföretag etablerade i andra EES-stater som riktar sina tv-sändningar mot . En mottagarstat anses enligt Europeiska unionens domstols praxis ha jurisdiktion i de fall då ett programföretag har etablerat sig i en annan medlemsstat i syfte att kringgå mottagarstatens strängare bestämmelser i allmänhetens intresse. Genom artikel 3.23.5 i AV-direktivet kodifieras domstolens praxis om kringgående som ett särskilt förfarande läggs fast som medlemsstaterna ska följa innan åtgärder vidtas mot ett programföretag som inte följer de mer långtgående eller strängare reglerna och som om- fattas av en annan stats jurisdiktion. Förfarandet innebär att de berörda medlemsstaterna ska samarbeta och försöka få programföretaget att på frivillig väg följa mottagarstatens regler. Om detta inte ger resultat får mottagarstaten vidta åtgärder, under förutsättning bland annat att kom- missionen har godkänt planerade åtgärder. En behörig myndighet får dock endast vidta åtgärder mot ett program- företag under en annan EES-stats jurisdiktion i de fall och på det sätt som föreskrivs i artikel 3.23.5 i AV-direktivet. Enligt för radio och TV bör möjligheten för en behörig myndighet att inleda ett samarbetsförfarande i syfte att eventuellt vidta vissa åtgärder begränsas till fall där överträdelsen av svenska regler kan betraktas som väsentlig i förhållande till dess art och omfattning. Frågan om att eventuellt begränsa behörig myndighets möjlighet att in- leda ett samarbetsförfarande har inte utretts av . Det saknas således underlag för att i detta ärende ta ställning i frågan. Vidare kan noteras att föreslagen författningstext innebär att myndigheten får kontakta en behörig myndighet i en annan EES-stat. Det är alltså myn- digheten som avgör i vilka fall detta är lämpligt. Sammantaget anser regeringen i likhet med att det i radio- och tv-lagen bör införas en bestämmelse om att en behörig myn- dighet i får kontakta en behörig myndighet i en annan EES-stat för att uppmana ett programföretag, som är etablerat i den andra EES- staten och vars tv-sändning helt eller huvudsakligen är riktad mot Sveri- ge och som strider mot bestämmelserna om förbud mot reklam riktad till barn eller om alkoholreklam, att följa bestämmelsen. Om programföreta- get inte följer uppmaningen får myndigheten vidta åtgärder mot program- företaget enligt vissa bestämmelser i marknadsföringslagen bara om de förutsättningar som anges i artikel 3.33.5 i AV-direktivet är uppfyllda. Regeringen avser att ge de statliga myndigheter som har till uppgift att utöva tillsyn över aktuella nationella bestämmelser behörighet att agera enligt de föreslagna bestämmelserna. och TV har bland annat till uppgift att utöva tillsyn över efterlevnaden av regler för sändningarnas innehåll i fråga om ljudradio- och tv-sändningar till allmänheten. I avsnitt 14 före- slås att Radio- och och och TV avvecklas. I stället anser regeringen att myndigheternas uppgifter ska tas över av en ny myndighet, Myndigheten för radio och tv. Fördelningen av tillsynsansvaret mellan myndigheten och det särskilda beslutsorganet och tv behandlas i avsnitt 14.4.1. Konsu- mentombudsmannen övervakar att tv-sändningar inte strider mot reglerna om barn- och alkoholreklam. och TV har också till uppgift att följa innehållet i utländska ljudradio- och tv-sändningar som riktas till den svenska allmänheten (1 § förordningen (2007:1183) med instruktion för och TV). Genom att följa innehållet i utländska sändningar kan nämnden fånga upp sådant som strider mot svenska regler som är strängare än direktivets, t.ex. reglerna om förbud mot barnreklam, men som en annan myndighet har tillsyn över. För att utnyttja de möjligheter som finns att samarbeta med andra EES-stater och som AV-direktivet öppnar för, bör behörig myndighet också få till uppgift att informera andra tillsynsmyndigheter om sändningar som kommer från andra EES-stater och som strider mot de strängare svenska reglerna. I radio- och tv-lagen bör införas en upplysningsbestämmelse om att re- geringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar när- mare föreskrifter om samarbetet mellan myndigheterna. och TV efterlyser kriterier för att kunna fastställa om en etablering i utlandet har skett i syfte att kringgå svenska bestämmelser. Enligt nämnden torde det vara svårt att visa att en etable- ring har skett i en annan medlemsstat för att kringgå svensk jurisdiktion. I 1 kap. 2 § andra stycket radio- och TV-lagen finns en bestämmelse om svensk jurisdiktion när den som bedriver sändningsverksamhet, efter att ha varit etablerad i , etablerar sig i en annan EES-stat i syfte att kringgå svensk lagstiftning när verksamheten huvudsakligen riktar sig till . Bestämmelsen är en kodifiering av Europeiska unionens domstols praxis (prop. 1997/98:184 s. 33). Av domstolens praxis följer att en medlemsstat har rätt att vidta åtgärder som syftar till att förhindra att vissa av dess medborgare på ett otillbörligt sätt försöker undandra sig den nationella lagstiftningen genom att använda sig av de möjligheter som ges i EUF-fördraget och att medborgarna inte har rätt att åberopa bestämmelser i unionsrätten när det är fråga om missbruk eller bedrägeri. Med den föreslagna bestämmelsen om samarbete och skyldigheten för statliga förvaltningsmyndigheter och domstolar att följa praxis från Eu- ropeiska unionens domstol är det enligt regeringen inte längre nödvän- digt med en reglering i denna del. Regeringen föreslår därför att bestäm- melsen om jurisdiktion i 1 kap. 2 § andra stycket radio- och TV-lagen inte ska få någon motsvarighet i den nya radio- och tv-lagen. Sändningar som utgår från I radio- och TV-lagen finns det inte några bestämmelser som ålägger inhemska myndigheter att agera om ett programföretag under svensk jurisdiktion i huvudsak riktar sina sändningar mot en annan EES-stat och den statens myndigheter begär ett ingripande från svensk sida med hän- visning till att tv-sändningarna bryter mot mottagarstatens strängare Någon på unionsrätten grundad skyldighet att agera i sådana fall har inte heller funnits tidigare. Genom artikel 3.2 i AV-direktivet införs emellertid en skyldighet för medlemsstaternas myndigheter att samarbeta i vissa gränsöverskridande Samarbetet syftar till att lösa de problem som kan uppstå i de fall då ett programföretag sänder program som riktas mot en annan EES-stats I förhållande till programföretaget kräver direktivet inte något mer än att sändarstaten ska begära att programföretaget följer mot- tagarstatens strängare bestämmelser i allmänhetens intresse. Ett problem med att införa en sådan skyldighet som AV-direktivet fö- reskriver är att det inte går att på förhand överblicka vilka utländska bestämmelser som en svensk behörig myndighet kan behöva uppmana ett programföretag som är etablerat i att följa. Även om det inte kommer att bli fråga om andra åtgärder från myndighetens sida än att uppmana programföretaget att frivilligt följa den andra EES-statens strängare bestämmelser i allmänhetens intresse, får införandet av en sådan skyldighet för myndigheten inte komma i konflikt med yttrandefri- Utgångspunkten i yttrandefrihetsgrundlagen är att alla sändningar av tv-program som utgår från , oberoende av om de är avsedda att tas emot här eller utomlands, omfattas av grundlagsskyddet. gäller program som huvudsakligen är avsedda att tas emot utomlands finns det emellertid en möjlighet att, med undantag för meddelar- och anskaffarfriheten och förbudet mot censur, undanta dem från grundlagens tillämpningsområde (1 kap. 6 § tredje stycket yttrandefrihetsgrundlagen). För sådana tv-sändningar som helt eller i huvudsak är avsedda att tas emot i utlandet kan en bestämmelse om samarbete i enlighet med AV- direktivet således införas. Bestämmelsen om samarbete innebär att det grundlagsskyd- dade området kommer att begränsas i den omfattning som anges där. Beträffande utländska programföretag saknas grundlagsskydd för trådlösa sändningar av program som inte är avsedda att tas emot i (se 3 kap. 11 § andra stycket tillämpningslagen). gäller sådana sändningar som i och för sig utgår från , men där sändningarna i huvudsak inte är avsedda för en svensk publik. således från ett svenskt perspektiv inte några starka yttrandefrihetsrättsli- ga intressen som hindrar att AV-direktivet kan genomföras i denna del. Det ingrepp i yttrandefriheten som det är fråga om inskränker sig dessut- om till en uppmaning från den svenska myndigheten till programföreta- get att följa de bestämmelser som en annan EES-stat har infört, och det rör sig bara om regler som har till syfte att värna tjänster i allmänhetens är det självklart att myndigheten inte får medverka till att konflikt med reglerna om meddelar- och anskaffarfrihet och om för- budet mot censur uppkommer. En bestämmelse om samarbete i linje med vad som anges i AV-direktivet kan och bör således införas. Om en behörig myndighet i en annan EES-stat lämnar en begäran till en behörig myndighet i i enlighet med artikel 3.2 i AV-direktivet bör den svenska myndigheten till att börja med pröva om de grund- läggande förutsättningarna i artikeln är uppfyllda. Myndigheten ska såle- des bedöma om det rör sig om ett programföretag under svensk jurisdik- tion och om det företaget tillhandahåller är en tv-sändning som helt eller huvudsakligen riktar sig mot den begärande statens territorium. Dessut- om bör myndigheten bedöma om den aktuella bestämmelsen kan anses vara en bestämmelse som verkligen är i allmänhetens intresse och som är mer långtgående än direktivets minimibestämmelser. Om samtliga dessa förutsättningar bedöms vara uppfyllda bör myndigheten vända sig till programföretaget med en uppmaning om att det ska följa den aktuella bestämmelsen. Myndigheten bör därefter redovisa programföretagets inställning till uppmaningen till den EES-stat som framställt begäran. Som flera remissinstanser påtalat är det redovisade förfarandet nytt och obeprövat på det yttrandefrihetsrättsliga området. Det finns därför anled- ning att gå fram med viss försiktighet. Med hänsyn därtill bör inte heller någon ytterligare åtgärd från en behörig myndighets sida kunna vidtas mot programföretaget för den händelse företaget inte följer uppmaning- en. För att genomföra AV-direktivet i denna del bör en bestämmelse infö- ras i radio- och tv-lagen om att en behörig myndighet i ska, om en behörig myndighet i annan EES-stat har lämnat en motiverad begäran enligt artikel 3.2 i AV-direktivet, uppmana ett programföretag under svensk jurisdiktion att följa den andra EES-statens bestämmelser, om 1.programföretaget tillhandahåller en tv-sändning som helt eller hu- vudsakligen är riktad mot den andra EES-staten, och 2.det är fråga om överträdelse av en bestämmelse i allmänhetens in- tresse som är mer långtgående än AV-direktivets minimibestämmelser. En motiverad begäran enligt artikel 3.2 i AV-direktivet ska innehålla uppgifter så att behörig myndighet kan göra en prövning i enlighet med föreslagen bestämmelse. Någon närmare reglering i denna del synes inte nödvändig. Enligt bör i radio- och tv-lagen införas ett tillägg om att en uppmaning till ett programföretag inte får avse en be- stämmelse som strider mot 1 kap. 2 eller 3 §§ yttrandefrihetsgrundlagen. Redan av yttrandefrihetsgrundlagen följer att en myndighet inte får medverka i en situation som kan komma i konflikt med bestämmelserna om meddelar- och anskaffarfriheten och om förbudet mot censur i yttran- defrihetsgrundlagen. Regeringen anser därför att ett tillägg i enlighet med förslag inte behövs. Däremot bör det i radio- och tv-lagen införas en upplysningsbestämmelse där det hänvisas till aktuella bestämmelser i yttrandefrihetsgrundlagen. Som nämnts ovan följer det av AV-direktivet att den behöriga myndig- heten i senast från det att den tog emot begäran ska underrätta den behöriga myndigheten i den andra EES-staten om vidtag- na åtgärder och om resultatet därav. Närmare bestämmelser om detta bör meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Dessutom avser regeringen att ge behöriga myndigheter behörighet att agera enligt de föreslagna bestämmelserna. I radio- och tv-lagen bör dock Prop. 2009/10:115 som redovisats tidigare införas en upplysningsbestämmelse om att reger- ingen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar närmare föreskrifter om samarbetet mellan myndigheterna. I radio- och TV-lagen finns bestämmelser om vilka beslut av Radio- och och och TV som går att överklaga. Om det inte särskilt anges i lagen att ett beslut är överklagbart kan det inte överklagas. Som redovisats ovan föreslås i avsnitt 14 att Radio- och och och TV av- vecklas. Regeringen gör bedömningen att myndigheternas verksamheter ska tas över av Myndigheten för radio och tv. Fördelningen av tillsynsan- svaret mellan myndigheten och den till myndigheten knutna gransk- och tv behandlas i avsnitt 14.4.1. Ett beslut som innebär att myndigheten inte vidtar någon åtgärd med anledning av en annan medlemsstats begäran om samarbete bör inte kunna överklagas. Principen att beslutet inte är överklagbart bör även gälla hos övriga svenska tillsynsmyndigheter som kan få en begäran om samarbete och vilkas tillsynsuppdrag inte regleras i radio- och tv-lagen. 6.6Information om programföretag som sänder tv och leverantörer av beställ-tv Regeringens förslag: Programföretag som sänder tv och leverantörer av beställ-tv ska se till att mottagare av deras tjänster alltid och på ett enkelt sätt har tillgång till namnet på leverantören av medietjänster, den geografiska adress där leverantören är etablerad, uppgifter om leverantören, inklusive e-postadress eller webbplats, uppgifter om behörig tillsynsmyndighet. förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Merparten av remissinstanserna tillstyrker utred- ningens förslag eller lämnar dem utan invändningar. Enligt för radio och TV bör det finnas en sanktion kopplad till kravet på information. anser att ansvarsfördelningen är oklar mellan programföretag som tillhandahåller program för beställ-tv och leverantörer av beställ-tv. Enligt TeliaSonera är det dessutom oklart om enbart tv-program som tillhandahålls via beställ-tv ska omfattas av re- gleringen eller om regleringen också ska omfatta uthyrning av filmer via tv:n. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 3a i AV-direktivet ska medlemsstaterna säkerställa att leverantörer av audiovisuella medietjäns- ter under deras jurisdiktion sörjer för att mottagarna av deras tjänster har direkt tillgång till åtminstone följande information, vilken ska vara lättillgänglig: Namnet på leverantören av medietjänster. Den geografiska adress där leverantören av medietjänster är etable- Uppgifter om leverantören av medietjänster, inbegripet dennes e- postadress eller webbplats, så att det snabbt och effektivt går att få direkt kontakt med denne. I tillämpliga fall behöriga kontroll- och övervakningsorgan. Kravet på information gäller både för dem som tillhandahåller tv- sändningar, dvs. programföretag, och för dem som tillhandahåller eller levererar beställ-tv (jfr artikel 1 d och 1 f i AV-direktivet). Den närmare innebörden av begreppen beställ-tv och leverantör av medietjänster framgår av avsnitt 6.2. Syftet med artikel 3a i direktivet är att mottagare av audiovisuella me- dietjänster smidigt och direkt ska få tillgång till information om leveran- törer av medietjänster.