prop · GX03225 · 2010-06-09 00:00:00 — Regeringen föreslår mot denna bakgrund att det införs en bestämmelse som upplyser om att regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, meddelar närmare föreskrifter om vad föreläggandet i övrigt ska innehålla. Eftersom föreläggandet (tillsammans med bifogade handlingar) är den enda handling som i förfarandet ska delges innehavaren enligt reglerna i delgivningslagen, är det viktigt att innehavaren i samband med föreläggandet ges en förhållandevis fullständig information om förfarandet och vad det kan innebära för hans eller hennes del. Den information föreläggandet i övrigt bör innehålla torde däremot inte behöva anges i lag. Den ytterligare information det kan vara fråga om bör i första hand avse det fortsatta förfarandet och vad detta kan innebära för innehavaren. Exempel på vad innehavaren kan behöva information om kan vara att uteblivet bestridande med största sannolikhet innebär att varumärkesregistreringen kommer att hävas, att innehavaren kommer att underrättas om ett sådant beslut om hävning i ett vanligt lösbrev och att innehavaren har rätt att begära återvinning inom efter att beslutet har meddelats. Det kan vidare behöva anges när ett beslut kan vara att vänta i ärendet, så att innehavaren kan underrätta PRV om han eller hon inte kan nås på sin vanliga adress . Föreläggandet bör också innehålla en uppmaning till innehavaren att till verket anmäla en sådan adressändring. Det kan också behöva anges att ett bestridande innebär att PRV inte kan avgöra ärendet, men att ärendet då kan komma att överlämnas till tingsrätt under förutsättning att sökanden begär det. Mot denna bakgrund bör bestämmelsen om föreläggandet till innehavaren innehålla en upplysning om att föreläggandet i övrigt ska uppfylla de närmare föreskrifter som meddelas av regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer. Det bör föreskrivas att om innehavaren vill bestrida ansökan måste han eller hon yttra sig inom den förelagda svarstiden. Bestrider innehavaren ansökan bör det anges att PRV ska underrätta sökanden om detta samt bereda honom eller henne tillfälle att begära att ärendet överlämnas till tingsrätt (jfr 33 § lagen om betalningsföreläggande). Bestämmelsen om inom vilken tid sökanden ska begära ett överlämnade bör utformas på likartat sätt som motsvarande bestämmelse beträffande mål om betalningsföreläggande. Sökanden bör därför ha en månad på sig att begära ett överlämnande, räknat från den dag då underrättelsen om innehavarens bestridande sändes till sökanden (jfr 34 § lagen om betalningsföreläggande). Även i ärenden om administrativ hävning bör föreskrivas att sökanden ska vara skyldig att ange de omständigheter och bevis som han eller hon vill åberopa och vad som ska styrkas med varje bevis samt ge in de skriftliga bevis som åberopas (jfr 35 § lagen om betalningsföreläggande). Underlåter sökanden att begära överlämnande i rätt tid bör följden vara att PRV avskriver ärendet från vidare handläggning (jfr 37 § lagen om betalningsföreläggande). Begär däremot sökanden överlämnande i rätt tid ska PRV överlämna ärendet till tingsrätten (jfr 36 § lagen om betalningsföreläggande). Om innehavaren inte har något emot att registreringen hävs bör han eller hon kunna medge att den hävs eller helt enkelt låta bli att yttra sig inom svarsfristen. Bestrider innehavaren inte ansökan i rätt tid ska PRV alltså häva registreringen i enlighet med ansökan (jfr 42 § första meningen lagen om betalningsföreläggande). Bestrider innehavaren ansökan endast med avseende på vissa varor eller tjänster ska PRV häva registreringen för övriga varor eller tjänster (jfr 42 § andra meningen lagen om betalningsföreläggande). Behörig domstol för tvistiga ärenden Ett flertal remissinstanser har föreslagit att alla mål som överlämnas till tingsrätt efter ett bestridande av ansökan ska överlämnas till . Detta är en konsekvens av deras förslag att ska göras till exklusivt forum för alla allmänna varumärkesmål. har inte behandlat frågan om att skapa ett exklusivt forum för varumärkesmål, och det är inte aktuellt att i denna proposition ta upp något förslag i den frågan. Frågan bereds inom ramen för ett annat lagstiftningsärende rörande den framtida domstols- organisationen på immaterialrättens område. Mot bakgrund av att frågan om forum i varumärkesmål alltså kommer att övervägas i ett större sammanhang bör inte nu föreskrivas några särregler för mål om hävning av varumärkesregistreringar bara på den grunden att förfarandet startat hos PRV i stället för i allmän domstol. Detta innebär bland annat att det är forumregler som bör tillämpas. Dessa regler avgör till vilken tingsrätt som PRV ska överlämna ett tvistigt ärende. Det blir alltså PRV:s uppgift att med ledning av vad handlingarna i ärendet utvisar överlämna ärendet till den tingsrätt som är behörig enligt reglerna i 10 kap. , normalt tingsrätten i den ort där innehavaren har hemvist (se 10 kap. 1 § RB). I den nuvarande varumärkeslagen finns en bestämmelse om s.k. reservforum som kompletterar reglerna om behörig domstol i 10 kap. (26 § andra stycket VML). Såväl denna bestämmelse som kommitténs förslag till bestämmelse om reservforum i den nya varumärkeslagen är begränsad till mål som gäller hävning av registrering. Det kan konstateras att motsvarande bestämmelser om reservforum på det industriella rättsskyddets område i övrigt är annorlunda än den nuvarande respektive den föreslagna bestämmelsen på varumärkes- området. Bestämmelsen om reservforum i mönsterskyddslagen (1970:485) gäller talan om bättre rätt till mönster, hävning av mönster- registrering, överföring av en sådan registrering, ogiltigförklaring av en mönsterrätt, rätt att mot skäligt vederlag och på skäliga villkor fortsätta ett i god tro påbörjat utnyttjande, ersättning för skada och fastställelse- talan (43 §). Bestämmelsen om reservforum i växtförädlarrättslagen (1997:306) gäller talan om bättre rätt till växtsort, hävning av registreringen av en växtsort, överföring av sådan registrering, tvångslicens och fastställelsetalan (10 kap. 3 §). På patentområdet är forumbestämmelserna annorlunda utformade med hänsyn till att är exklusivt forum för nästan alla patenmål som ska handläggas av allmän domstol, se 65 § patentlagen. Bestämmelsen om reservforum i firmalagen gäller talan om förbud mot användning av näringskännetecken, hävning av firmaregistrering, firmaintrång och fastställelsetalan (24 §). När det gäller just den sistnämnda bestämmelsen skulle, enligt förslag, bestämmelsen begränsas till att bara avse talan om hävning av registrering eftersom regeln om fastställelsetalan (23 § första stycket FL), liksom regeln om förbud mot användning av vilseledande näringskännetecken (15 § första stycket FL) av kommittén föreslagits mönstras ut ur firmalagen (se vidare avsnitt 16.8). Utgångspunkten för var att allmänna Prop. 2009/10:225 civilprocessuella regler så långt det är möjligt skulle tillämpas på varumärkesrättsliga tvister (se avsnitt 13 och 10.4). Regeringen delar denna uppfattning. har emellertid angett att bestämmelsen om reservforum i den nya varumärkeslagen inte bör vara begränsad till tvister om hävning av registrering. Enligt samfundet har det bl.a. vid import av varumärkesförfalskat gods i transit, där intrångsgöraren inte har hemvist i , rått osäkerhet hos kärandena och domstolarna om behörig domstol. Detta problem skulle, enligt samfundet, kunna lösas genom att bestämmelsen görs neutral på så sätt att det anges att om det enligt inte finns någon behörig domstol för en talan enligt varumärkeslagen ska talan väckas vid . En målsättning måste givetvis vara att underlätta för parter att finna behörig domstol och för domstolar att tillämpa de processuella reglerna vid uppkommen tvist. Mot den bakgrunden finns det anledning att inte begränsa bestämmelsen i den nya varumärkeslagen om behörig domstol till att gälla endast mål om hävning av varumärkesregistrering. Bestämmelsen bör till att börja med också, såsom gäller på firmaområdet, omfatta talan om varumärkesintrång. Regeringen föreslår, liksom kommittén, att bestämmelsen om förbud mot användning av vilseledande varukännetecken (35 § VML) inte ska föras över till den nya varumärkeslagen (se avsnitt 14.1.2). Det förekommer emellertid att talan förs om förbud mot användning på grund av att varumärkesintrång har begåtts. I en sådan situation kommer förbudstalan att omfattas av bestämmelsen om behörig domstol för mål om intrång. Bestämmelsen om behörig domstol blir därför tillämplig för en sådan förbudstalan utan att det behövs någon uttrycklig skrivning i paragrafen om detta. Regeringen föreslår att det i den nya varumärkeslagen ska införas regler som gör det möjligt att frågor om bättre rätt till ansökningar kommer att behandlas av domstol efter ett föreläggande från PRV att väcka talan (se avsnitt 14.3.3). En sådan talan, liksom talan om bättre rätt till varukännetecken generellt, blir i domstol en fastställelsetalan. I avsnitt 13.2 föreslår regeringen att nuvarande bestämmelse i varumärkeslagen om fastställelsetalan (44 §) inte ska föras över till den nya varumärkeslagen. I stället kommer en sådan talan fortsättningsvis att få föras enligt de generella bestämmelserna om fastställelsetalan i rätte- gångsbalken (13 kap. 2 § ). Bestämmelsen om reservforum i den nya varumärkeslagen bör gälla även när fastställelsetalan rörande ett varukännetecken förs enligt rättegångs- balkens regler. har föreslagit och i enlighet med vad som redan gäller på det industriella rättsskyddets område i övrigt (se dock ovan beträffande patent), bör bestämmelsen om behörig domstol i den nya varumärkeslagen inte vara begränsad till situationer där innehavare saknar hemvist i , utan gälla mer generellt om det enligt inte finns behörig domstol. har föreslagit att det inte införs någon särskild möjlighet för parterna att få ersättning för kostnader inom ramen för ett ärende om administrativ hävning. Förslaget har tillstyrkts eller lämnats utan erinran av samtliga remissinstanser. Regeringen ser ingen anledning att föreslå något annat än kommittén på denna punkt. Däremot bör det i princip inte finnas något som hindrar att en part i ett tvistemål om hävning av en varumärkesregistrering som börjat i PRV kan få ersättning även för kostnader som är hänförliga till handläggningen i verket. ombudsmän har här efterlyst ett klargörande i lagtexten. Regeringen konstaterar att för mål enligt lagen om betalningsföreläggande som hänskjutits till rättegång eller tagits upp efter ansökan om återvinning kan parterna få ersättning enligt allmänna regler om rättegångskostnader (prop. 1989/90:85 s. 78 f. och s. 80 f. samt 18 kap. 8 § ). Detta gäller även i mål om mindre värden, dvs. i mål där 1 kap. 3 d § tillämpas; här är dock rätten till ersättning uttryckligen begränsad till vad som gäller enligt reglerna för det summariska förfarandet hos , se 18 kap. 8 a § sjätte stycket och förordning (1991:1340) om ersättning för kostnader i mål om betalningsföreläggande eller handräckning hos Kronofogde- myndigheten. För de mål som till en början har handlagts av Kronofogde- myndigheten enligt lagen om betalningsföreläggande har det alltså inte ansetts nödvändigt med en särbestämmelse som klargör att kostnaderna för det summariska förfarandet kan anses utgöra kostnader för rättegångens förberedande enligt 18 kap. 8 § . motsvarande sätt bör kostnaderna för förfarandet för administrativ hävning hos PRV utan någon särbestämmelse kunna anses utgöra kostnader för rättegångens förberedande enligt . Regeringen delar alltså kommitténs uppfattning att frågan får avgöras med tillämpning av de befintliga reglerna om rättegångskostnad i 18 kap. och att någon särskild bestämmelse om detta inte Regeringens förslag: En innehavare vars registrering har hävts av PRV ska ha möjlighet att få till stånd en prövning i sak genom att ansöka om återvinning hos tingsrätt. ska vara en månad räknat för beslutet. Andra slutliga beslut av PRV i ärenden om administrativ hävning ska som huvudregel kunna överklagas till tingsrätt från beslutets dag. Beslut att överlämna ett ärende från PRV till tingsrätt eller att avskriva ett ärende då sökanden inte i rätt tid begärt att ärendet ska överlämnas till tingsrätt ska emellertid inte kunna PRV:s olika beslut under handläggningen ska heller inte kunna överklagas särskilt. Ansökan om återvinning eller överklagande av PRV:s beslut lämnas in till verket som prövar om ansökan eller överklagandet kommit in i rätt tid och därefter överlämnar ärendet till den tingsrätt som är behörig att pröva frågan om hävning enligt reglerna i 10 kap. , dvs. normalt tingsrätten i den ort där innehavaren har hemvist. Om det inte finns någon domstol som enligt är behörig att ta upp målet, görs ansökan om återvinning eller överklagande av verkets beslut hos . förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I kommitténs förslag finns dock inte angett några begränsningar av överklagandemöjligheterna avseende slutliga beslut. Det framgår inte heller av kommitténs förslag vilken tingsrätt som ska pröva ett överklagande av PRV:s beslut. (SOU 2001:26 s. 288 f.) Remissinstanserna: Förslaget har i stort tillstyrkts eller lämnats utan erinran av remissinstanserna. PRV har dock ifrågasatt om fristen för att ansöka om återvinning är tillräckligt lång och föreslagit att fristen bestäms i stället för en månad. På motsvarande sätt har verket anfört att fristen för att överklaga beslut som innebär att ärendet avgörs på något annat sätt än genom beslut om hävning bör vara samt att det av bestämmelsen om överklagande av dessa beslut bör framgå att innehavaren kan begära återvinning av beslutet om att häva registreringen. Flera instanser har vidare ansett att det bör klargöras vilken tingsrätt som ska handlägga överklaganden av PRV:s beslut. har i det sammanhanget ifrågasatt om det inte i stället är lämpligare att beslut överklagas till Patentbesvärsrätten eller allmän förvaltningsdomstol. Skälen för regeringens förslag På samma sätt som i målen om betalningsföreläggande bör den innehavare vars registrering hävts av PRV ha möjlighet att få till stånd en prövning i sak genom att ansöka om återvinning hos tingsrätt, jfr 52 § lagen om betalningsförerläggande. I linje med regeringens förslag i avsnitt 10.3.1 när det gäller överlämnande till tingsrätt av tvistiga ärenden om hävning, bör ansökan om återvinning göras hos den tingsrätt som är behörig att pröva frågan om hävning enligt reglerna i 10 kap. , dvs. normalt tingsrätten i den ort där innehavaren har hemvist. Om det inte finns någon domstol som enligt är behörig att ta upp målet, bör ansökan om återvinning göras hos , vilket bör regleras i den bestämmelse om reservforum som föreslås i den nya varumärkeslagen. Det bör föreskrivas att ansökan om återvinning ska ges in till PRV, varefter verket ska pröva om ansökan getts in och därefter överlämna ärendet till behörig tingsrätt. Har ansökan om återvinning kommit in för sent ska PRV avvisa den. När det gäller fristen för att ansöka om återvinning har PRV föreslagit att fristen bestäms i stället för en månad, som föreslog. Som skäl för detta har verket sammanfattningsvis anfört att många registreringar innehas av utländska personer och att det är viktigt att även dessa innehavare får tillräckligt med tid för att ansöka om återvinning. Regeringens uppfattning är att det inte finns anledning att på detta område ha en längre frist för att ansöka om återvinning än vad som gäller i mål om betalningsföreläggande (53 § lagen om betalningsföre- läggande). Samma frist gäller för övrigt vid återvinning mot tredskodom (44 kap. 9 § ). bör vara fullt tillräckligt även för utländska innehavare av varumärkesregistreringar. Regeringen föreslår därför, i likhet med kommittén, att innehavaren måste begära återvinning inom en månad från beslutets dag. En innehavare av en registrering som hävts genom ett beslut av PRV har alltså möjlighet att få till stånd en saklig prövning genom att ansöka om återvinning. Sökanden har å andra sidan inte anledning att angripa ett beslut om hävning eftersom det inte kan gå honom eller henne emot. Ett beslut om att häva en registrering bör därför inte kunna överklagas. Det finns inte anledning att återupprepa innehavarens möjlighet att ansöka om återvinning i bestämmelsen om överklagande. Sökanden kan ha anledning att vara missnöjd med andra slutliga beslut än just hävningsbeslut. Beslutet kan t.ex. innebära att hans eller hennes ansökan avvisas. Dessa beslut bör därför sökanden ha möjlighet att överklaga. I likhet med vad som gäller i mål om betalningsföreläggande bör dock sökanden inte ges möjlighet att överklaga ett avskrivningsbeslut som grundar sig på att sökanden underlåtit att begära överlämnande till tingsrätt. Inte heller finns det någon anledning att låta ett beslut om överlämnande till tingsrätt vara möjligt att överklaga (jfr 56 § lagen om betalningsföreläggande). Innehavaren bör i sin tur ha möjlighet att överklaga beslut om att avvisa en ansökan om återvinning som har gjorts . PRV:s olika beslut under handläggningen som inte innebär att verket skiljer ärendet ifrån sig bör aldrig kunna överklagas särskilt (jfr 57 § lagen om betalningsföreläggande). Ett ärende som överlämnas från PRV till domstol på grund av innehavarens bestridande och sökandens begäran om överlämnande, hamnar enligt regeringens förslag, alltid i allmän domstol. Detsamma gäller när innehavaren ansöker om återvinning mot verkets beslut att häva registreringen. Det är också alltid allmän domstol som avgör hävningstvister som inte startat genom en ansökan om administrativ hävning. Enligt regeringens mening är det därför lämpligast att PRV:s beslut i ärenden om administrativ hävning överklagas till allmän domstol och inte till Patentbesvärsrätten eller allmän förvaltningsdomstol. Det faller sig också enligt regeringens uppfattning naturligt att besluten överklagas till den tingsrätt som skulle ha varit behörig att pröva målet efter ett överlämnande eller en ansökan om återvinning. pröva ett överklagande bör alltså vara den tingsrätt som enligt vad Prop. 2009/10:225 handlingarna i målet utvisar är behörig enligt reglerna i 10 kap. , eller för det fall det inte finns någon behörig domstol enligt . Med hänsyn till de remissynpunkter som lämnats finns det skäl att klargöra detta i lagtexten. PRV har anfört att tiden för överklagande av beslut genom vilket ett ärende om administrativ hävning av en registrering har avgjorts på något annat sätt än genom ett beslut om hävning bör vara i stället , som föreslog. Som skäl för detta har verket anfört att en så som kan göra det besvärligt för innehavare som är bosatta i utlandet. Därigenom skulle dessutom överklagandetiden bli densamma för alla av verket fattade beslut. Regeringens uppfattning är att det, på motsvarande sätt som när det gäller fristen för att ansöka om återvinning, inte finns anledning att på detta område ha en längre frist för att överklaga än vad som gäller i mål om betalningsföreläggande (jfr 56 § första stycket lagen om betalningsföreläggande). Regeringen föreslår därför, i likhet med kommittén, att den som vill överklaga ett annat slutligt beslut än ett hävningsbeslut, får överklaga det hos tingsrätt för beslutet. Det bör föreskrivas att överklagandet ska ges in till PRV. I övrigt bör förvaltningslagens (1986:223) bestämmelser om bl.a. prövningen av om ett överklagande har kommit in i rätt tid tillämpas. Som Lagrådet påpekat saknas alltså anledning att ta in mer detaljerade bestämmelser om detta i den nya varumärkeslagen. Regeringens förslag: Bestämmelser tas in i den nya varumärkeslagen avseende underrättelser till parterna om beslut som meddelats av PRV samt om när beslut om hävning som meddelats av verket ska anses få rättskraft. Vidare tas bestämmelser in i lagen om den fortsatta handläggningen hos tingsrätten, inklusive möjligheten för en tingsrätt som finner att den inte är behörig att ta emot målet, att överlämna detsamma till en annan tingsrätt. Ett sådant beslut om överlämnande ska inte kunna överklagas. Bestämmelser om avförande av varumärkesregistrering ur registret vid hävning m.m. samt om kungörelse förs över från den nuvarande lagen. Bestämmelserna om att domstol är skyldig att underrätta PRV om domar angående hävning, fastställelsetalan eller varumärkesintrång överförs inte till den nya varumärkeslagen. Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Kommitténs förslag innehåller emellertid inte någon bestämmelse som gör det möjligt för en tingsrätt som finner att den inte är behörig att ta emot målet, att överlämna detsamma till annan tingsrätt. I kommitténs förslag saknas också en bestämmelse om när beslut om att häva en varumärkesregistrering i administrativ ordning får rättskraft och om underrättelser till parterna om beslut meddelade av PRV. innebär kommitténs förslag att domstolars underrättelseskyldighet ska framgå av den nya varumärkeslagen. (SOU 2001:26 s. 288 f.) Remissinstanserna: PRV har anfört att det bör införas en särskild bestämmelse som anger ett beslut om hävning vinner laga kraft. I övrigt har remissinstanserna inte lämnat några synpunkter i dessa hänseenden. Skälen för regeringens förslag: I lagen om betalningsföreläggande finns bestämmelser som reglerar i vilka fall ska underrätta parterna om diverse beslut som myndigheten meddelar. Enligt bestämmelserna ska myndigheten underrätta parterna om ett utslag i målet (44 §). Vidare ska sökanden underrättas om avvisningsbeslut och båda parterna om övriga typer av beslut som innebär att ärendet avgörs om det inte är uppenbart obehövligt (59 §). Regeringen anser att det finns skäl att föra in motsvarande bestämmelse i den nya varumärkeslagen. Underrättelse bör även ske till innehavaren om en ansökan om återvinning avvisas. Regeringen föreslår, liksom kommittén, att det i lagen ska finnas motsvarande bestämmelser som i 60 § lagen om betalningsföreläggande när det gäller den fortsatta handläggningen hos tingsrätten av ett mål om hävning av registrering som överlämnats av PRV (jfr prop. 1989/90:85 s. 140). Det innebär att det bör föreskrivas att talan ska anses vara väckt när ansökan om hävning kom in till PRV och att de handlingar som sökanden gett in ska anses som stämningsansökan. Det bör vidare föreskrivas att stämning ska anses utfärdad när rätten beslutar om målets handläggning. Kommitténs förslag innehåller inte någon bestämmelse om att den tingsrätt som tar emot ett mål som initierats som ett ärende hos PRV om administrativ hävning av en varumärkesregistrering, i sin tur ska kunna överlämna målet till annan tingsrätt. Ett sådant överlämnande kan emellertid bli nödvändigt om den mottagande tingsrätten finner att det av handlingarna i målet framgår att tingsrätten inte är behörig att ta emot målet. En motsvarande reglering finns i 61 § lagen om betalnings- föreläggande (prop. 1989/90:85 s. 71 f.). Eftersom det inte finns några allmänna regler som gör det möjligt att flytta över tvistemål mellan tingsrätterna i de nu aktuella fallen föreslår regeringen att en sådan reglering för dessa fall införs i den nya varumärkeslagen. På motsvarande sätt som gäller för mål som börjat som mål om betalningsföreläggande hos , ska ett beslut av en tingsrätt att överlämna ett mål till en annan tingsrätt inte kunna överklagas. Regeringen delar kommitténs bedömning att bestämmelser motsvarande dem som finns i den nuvarande varumärkeslagen om att bl.a. hävning av registrering ska föranleda att registreringen avförs ur registret (27 §) och att avförandet kungörs (46 §) ska tas in i den nya lagen och att de nya bestämmelserna bör ändras endast i det avseendet att även en administrativ hävning ska kunna föranleda ett avförande. PRV har uppehållit sig vid bestämmelsen om kungörelse och har påpekat att ett beslut om att häva en registrering, enligt kommitténs förslag, ska kungöras när det har vunnit laga kraft.