prop · GY0343 · 2010-12-16 00:00:00 — Det översända förverk- andebeslutet kan avse antingen samma specifika egendom som redan är föremål för ett förfarande i eller en betalningsskyldighet där den egendom som är föremål för handläggning i måste tas i anspråk för att det utländska beslutet ska kunna verkställas. I dessa situationer får besluta om uppskov till dess att det redan pågående förfarandet har avslutats. Skulle det därefter finnas möjlighet att verkställa det utländska förverkandebeslutet ska verkställigheten påbörjas eller återupptas. I annat fall ska verkställbarhetsförklaringen upphävas, se 15 §. Bestämmelsen tar också sikte på den situationen då två medlemsstater skickar över beslut om förverkande och dessa i något avseende konkurrerar med varandra, t.ex. att de avser samma specifika egendom. Det är då upp till att besluta vilket av besluten som ska verkställas och för vilket ett beslut om uppskov ska meddelas. Vid denna bedömning bör samtliga omständigheter beaktas. I ram- beslutets artikel 11 anges exempel på omständigheter att beakta. Det kan vara att egendomen redan frysts för den ena statens räkning enligt lagen om verkställighet av frysningsbeslut, brottets svårhetsgrad samt datum för beslutet om förverkande respektive för översändandet. I punkten 3 regleras situationen när ett beslut om förverkande avseende en betalningsskyldighet har sänts över till med stöd av rambeslutet och beslutet riktar sig mot en fysisk eller juridisk person mot vilken det redan pågår ett förfarande i . En förutsättning för att det ska bli aktuellt att besluta om uppskov är att personen i fråga inte har tillgångar nog för att samtliga beslut ska kunna verkställas. Bestäm- melsen blir tillämplig vid konkurrens mellan det översända beslutet och sådana förfaranden som avses i punkten 2, dvs. verkställighet av ett svenskt eller ett utländskt beslut om förverkande eller ett beslut om kvarstad eller beslag till säkerställande av ett framtida förverkande. Det kan också vara fråga om beslut om förverkande som sänds över från två medlemsstater och som blir konkurrerande på grund av att det saknas tillgångar att verkställa båda besluten. avgöra vilket beslut som ska verkställas och för vilket uppskov ska Prop. 2010/11:43 beslutas. Enligt punkten 4 kan uppskov beslutas om det finns risk för över- förverkande på grund av samtidig verkställighet i flera stater. Det ska framgå av intyget om förverkandebeslutet har sänts till flera stater för verkställighet. Det förutsätts att har en nära kontakt med den andra myndigheten för att undvika att ett högre belopp än det som beslutet avser verkställs. Punkten är endast tillämplig på beslut om förverkande avseende penningbelopp. Punkten 5 tar sikte på den situationen att det är nödvändigt att översätta själva beslutet om förverkande, trots att det normalt inte ska behövas. Det kan vara fråga om någon invändning från den mot vilken verkställ- barhetsförklaringen gäller som måste kontrolleras, t.ex. att intyget inte motsvarar beslutet om förverkande. I sådana fall får verkställigheten skjutas upp det tar att översätta beslutet. En översättning bekostas av . Av andra stycket framgår att tiden för ett uppskov får förlängas. Ett sådant beslut om förlängning medför att den andra myndigheten ska underrättas på nytt. Det går inte alltid att förutse hur långt uppskov som kan behövas och utgångspunken är att det inte ska vara längre än nöd- vändigt. I stället finns det möjlighet att förlänga den först utsatta tiden. Så snart skälen för uppskov har upphört ska verkställigheten återupptas, vilket innebär en skyldighet för att fortlöpande kontrollera om det alltjämt finns skäl för uppskov. Paragrafen ger också möjlighet att låta vidtagna verkställighetsåt- gärder återgå uppskovet varar. Utgångspunkten bör vara att så inte ska ske, men frågan får bedömas från fall till fall. Rambeslutet förutsätter i artikel 10.2 att alla åtgärder som skulle ha vidtagits i ett liknande inhemskt fall för att undvika att egendomen efter uppskovet inte längre finns tillgänglig ska vidtas. Avgörande får anses vara grunden för uppskovet samt intresset av att inte riskera redan vidtagna verkställig- hetsåtgärder ställt mot den enskildes eller andras intresse av att åtgärden återgår för uppskovet. 14 § verkställbarhetsförklaring får överklagas av den mot vilken förklaringen gäller till den tingsrätt som enligt 18 kap. 1 § utsöknings- balken prövar överklagande av beslut. Överklagandet ska göras skriftligen och ges in till från den dag då den mot vilken förklaringen gäller fick del av verkställbarhets- förklaringen. Ett överklagande som inte har kommit in i rätt tid ska avvisas av Kronofogde- myndigheten. Om överklagandet har kommit in till tingsrätten inom tiden för överklagande, ska den omständigheten att överklagandet har kommit in till först därefter inte föranleda att det avvisas. Om över- klagandet inte avvisas, ska myndigheten sända det och övriga handlingar i ärendet till tingsrätten. I denna paragraf regleras förutsättningarna för överklagande av Krono- fogdemyndighetens verkställbarhetsförklaring och rättens prövning av Närmare överväganden görs i avsnitt 7.4.9. 2010/11:43 har sin grund i artikel 9 i rambeslutet. En verkställbarhetsförklaring kan, enligt första stycket, överklagas av den mot vilken förklaringen gäller. Ett överklagande ska ske till den domstol som är behörig i fråga om överklagande av Kronofogdemyndig- hetens beslut. Vilken domstol som i det enskilda fallet är behörig framgår av 17 kap. 1 § utsökningsförordningen (1981:981). Bestämmelsen regle- rar vidare hur ett överklagande ska ske och vilka tidsfrister som gäller. Tidsfristen börjar löpa den dag då den som beslutet avser har delgetts verkställbarhetsförklaringen. prövar enligt andra stycket om ett överklag- ande har kommit in i rätt tid. Detta gäller även om överklagandet har sänts direkt till tingsrätten. Har överklagandet kommit in för sent ska det avvisas. Överklagandet ska dock inte anses ha kommit in för sent om det har sänts direkt till tingsrätten inom tidsfristen. När Kronofogdemyndig- heten har tagit ställning till att överklagandet har kommit in ska myndigheten sända överklagandet, verkställbarhetsförklaringen, intyget och förverkandebeslutet samt eventuella övriga handlingar i ärendet till behörig domstol. 15 § En verkställbarhetsförklaring ska upphävas om 1.det framkommer att beslutet om förverkande inte får verkställas i , 2.beslutet om förverkande avser viss egendom och denna inte påträffas här i landet, 3.egendom som kan användas för verkställighet inte påträffas eller det av någon annan anledning inte är möjligt att verkställa beslutet om förverkande, 4.nåd har beviljats eller annat beslut enligt 12 kap. 9 § regeringsformen har meddelats, 5.beslutet om förverkande i sin helhet är verkställt i en annan stat, eller 6.begäran om verkställighet av beslutet om förverkande återkallas. Beslut om upphävande av en verkställbarhetsförklaring meddelas av Krono- fogdemyndigheten. Rätten ska dock, utöver de fall i vilka förklaringen är föremål för rättens prövning enligt 14 §, fatta beslut i de fall rätten har fastställt förklaringen och det är fråga om att upphäva denna enligt första stycket 1. Om en verkställbarhetsförklaring upphävs ska de verkställighetsåtgärder som vidtagits såvitt möjligt återgå. En redan utfärdad verkställbarhetsförklaring måste i vissa fall upphävas. I paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, anges i sex punkter i vilka fall detta får ske. Den allmänna motiveringen till bestämmelsen finns i avsnitt 7.4.10. Enligt första stycket punkten 1 ska en verkställbarhetsförklaring upp- hävas om det framkommer omständigheter som gör att förverkande- beslutet inte får verkställas i . Det kan t.ex. vara fråga om att det först efter det att förklaringen har utfärdats kommer fram omständigheter som, om de varit kända tidigare, skulle ha lett till att erkännande och verkställighet vägrats. Det kan t.ex. visa sig att det förelåg immunitet eller att förbudet mot dubbelbestraffning är tillämpligt. Vidare kan verk- ställbarhetsförklaringen upphävas med stöd av denna punkt om den andra staten upplyser att beslutet är verkställbart, men av något skäl inte återkallar sin framställning. I punkten 2 regleras den situationen att förverkandebeslutet avser specifik egendom och denna egendom inte påträffas här. I ett sådant fall ska den andra staten underrättas. Punkten är också tillämplig om det skulle visa sig att den förverkade egendomen har förstörts. Punkten 3 tar sikte på den situationen att fortsatta verkställighetsförsök är utsiktslösa, t.ex. om det vid verkställigheten konstateras att den mot vilken förverkandet riktas saknar tillgångar eller om förverkandet riktar sig mot en juridisk person som har upphört att existera. Punkten 4 avser den situationen att förverkandebeslutet inte kan verk- ställas på grund av att ett beslut om nåd eller annat beslut enligt 12 kap. 9 § regeringsformen har meddelats. Hänvisningen till regeringsformen avser den paragraf vari bestämmelsen om nåd m.m. i nuvarande 11 kap. 13 § regeringsformen tas in fr.o.m. (prop. 2009/10:80, bet. 2009/10:KU19 och 2010/11:KU4, rskr. 2010/11:21). Om ett beslut av detta slag har meddelats av den andra staten, ska denna underrätta om beslutet. Verkställbarhetsförklaringen ska då upphävas antingen med stöd av punkten 6 eller, om den andra staten inte formellt återkallar sin framställning, med stöd av punkten 1. Enligt punkten 5 ska verkställbarhetsförklaringen upphävas om för- verkandebeslutet till fullo har verkställts i en annan stat. Eftersom verk- ställighet kan pågå i flera stater kan den situationen upp- komma. Den utfärdande staten är skyldig att meddela Kronofogde- myndigheten om detta förhållande uppstår. Slutligen tas i punkten 6 upp den situationen att den andra staten åter- kallar begäran om verkställighet i av beslutet om förverkande. Det spelar ingen roll av vilket skäl ett återkallande sker. I andra stycket regleras frågan om vem som får besluta om upphävande av en verkställbarhetsförklaring. Huvudregeln är att det är Kronofogde- myndigheten som fattar beslut om upphävande. Av 9 § följer att ett beslut av att upphäva en verkställbarhetsför- ska motiveras. Rätten prövar emellertid frågan om upphävande om verkställbarhetsförklaringen har överklagats och är föremål för rättens prövning eller om det är fråga om att upphäva en verkställbarhets- förklaring som rätten fastställt på grund av att förverkandebeslutet inte får verkställas i , dvs. ett upphävande med stöd av punkten 1. I det senare fallet torde rätten kunna ta upp frågan utan att en särskild ansökan om det ges in (jfr Fitger, Lagen om domstolsärenden, 2 uppl., s. 49 f.). Det bör ske så snart det finns skäl till det. Ofta torde dock ett sådant ärende initieras av rätten efter det att har fått och vidarebefordrat information eller uppgifter som föranleder en sådan prövning. I tredje stycket slås fast att när en verkställbarhetsförklaring upphävs ska de verkställighetsåtgärder som vidtagits återgå, såvitt detta är möjligt. Härvid gäller samma förfarande som då en exekutionstitel upphävs, se 3 kap. 22 § utsökningsbalken. Flera av grunderna för upphävande inne- bär att några verkställighetsåtgärder inte har kunnat vidtas eller att dessa i varje fall inte har lett till något resultat. kan dock verkställigheten ha påbörjats (exempelvis genom utmätning) när verkställbarhetsförklar- ingen upphävs. Det kan t.ex. gälla fall där beslutet om upphävande med- delas av domstol. Ett beslut om upphävande av verkställbarhetsförklar- Prop. 2010/11:43 ingen ska därför i förekommande fall förenas med ett beslut som innebär att de verkställighetsåtgärder som har vidtagits ska återgå. Om en verk- ställbarhetsförklaring endast upphävs till viss del, ska verkställighetens återgång anpassas till upphävandets omfattning. 16 § För rättens prövning gäller lagen (1996:242) om domstolsärenden, om inte annat följer av denna lag. Innan rätten avgör ett ärende eller upphäver en verkställbarhetsförklaring ska ha getts tillfälle att yttra sig. För överklagande av beslut i frågor som rör verk- ställighet gäller bestämmelserna i 18 kap. utsökningsbalken. I första stycket anges att ärendelagen gäller för rättens prövning, om inget annat anges i denna lag. Detta innebär bland annat att Kronofogde- myndigheten blir motpart i rätten. ska alltid ges tillfälle att yttra sig innan rätten meddelar beslut efter ett överklagande eller i fråga om upphävande, vilket skiljer sig något från ärendelagens reglering (se 22 § tredje stycket). Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.4.9. I bestämmelsens andra stycke anges att reglerna i 18 kap. utsöknings- balken ska tillämpas när det gäller överklagande av Kronofogdemyndig- hetens beslut i frågor som rör verkställigheten. Enligt 18 kap. utsöknings- balken får även tredje man som berörs av verkställigheten tillgång till rättsmedel. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.4.11. 17 § Annan egendom än pengar som erhållits vid verkställigheten ska säljas. Kan egendomen inte säljas får den förstöras. Egendom enligt första stycket som kan befaras komma till brottslig användning eller annars är olämplig för försäljning ska oskadliggöras av den myndighet som förvarar egendomen. Om det finns särskilda skäl, får viss egendom överlämnas till den andra medlemsstaten i stället för att säljas enligt första stycket. Sådan egendom får, om beslutet om förverkande avser en betalningsskyldighet, överlämnas endast om den andra staten samtycker till det. Egendom får inte i något fall överlämnas om den utgör svenska kulturföremål som avses i 6 kap. 2 § lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. I paragrafen, som behandlas i avsnitt 7.4.12, regleras hanteringen av den egendom som tas om hand som ett led i verkställigheten av ett utländskt beslut om förverkande. Bestämmelsen har delvis utformats efter förslag från Lagrådet och har sin motsvarighet i artikel 16 i rambeslutet. Regleringen i de två första styckena motsvarar vad som gäller vid verk- ställighet i av beslut om förverkande, enligt t.ex. lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. I första stycket slås fast att huvudregeln är att annan egendom än pengar som har förverkats ska säljas. Saknar egendomen saluvärde får den i stället förstöras. Detsamma gäller om inte lyckats sälja egendomen. Av andra stycket framgår att annan egendom än pengar som är av den arten att den varken kan eller bör säljas undantas från kravet på att egen- domen ska bjudas ut till försäljning. Sådan egendom ska oskadliggöras. Detta gäller egendom som kan befaras komma till brottslig användning, t.ex. piratkopior eller varumärkesförfalskade produkter. Egendom som är förbjuden att inneha får givetvis inte heller säljas. Beslut om att egendom ska oskadliggöras meddelas enligt 19 § av . Det är därefter den myndighet som har egendomen i sitt förvar som ska se till att den oskadliggörs. En tänkbar situation är när egendom finns i en polismyndighets förvar som ett led i verkställigheten av ett utländskt frysningsbeslut. Det är då den myndigheten som ska oskadliggöra egen- domen vid verkställigheten av det efterföljande utländska beslutet om förverkande. Enligt tredje stycket kan det bli aktuellt att lämna över egendom till den andra staten i stället för att sälja den. En förutsättning för detta är att det finns särskilda skäl. Ett sådant skäl kan t.ex. vara att beslutet om för- verkande avser viss specifik egendom och den utfärdande myndigheten har framställt särskilda önskemål om att egendomen ska överlämnas. får bedöma dessa situationer från fall till fall och i samråd med den andra myndigheten. Av andra meningen framgår att det finns en möjlighet att överlämna viss egendom trots att beslutet om förverkande avser en betalningsskyldighet. Ett sådant förfarande kräver den andra statens samtycke, vilket ska framgå av intyget, och bör föregås av samråd mellan myndigheterna. Situationen skulle kunna tänkas uppstå om egendom som tagits om hand som ett led i verkställig- heten betingar betydligt större värde i den andra staten än i . Slutligen finns det, i fjärde stycket, ett förbud att lämna över egendom som ingår i det svenska kulturarvet till en annan stat. I artikel i ram- beslutet hänvisas till en definition i rådets direktiv /7/EEG av om återlämnande av kulturföremål som olagligt förts bort från en medlemsstats territorium. Direktivet har i denna del sin mot- svarighet i reglerna i 6 kap. 2 § lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. Med ett svenskt kulturföremål avses föremål som är eller kan antas vara framställda i eller i ett annat land av en svensk (jfr 5 kap. 2 § första stycket lagen om kulturminnen m.m.). 18 § Influtna medel tillfaller svenska staten om beloppet understiger . I övriga fall ska influtna medel fördelas lika mellan den svenska staten och den andra medlemsstaten. Regeringen får, efter överenskommelse med den andra medlemsstaten, besluta om en annan fördelning än den som anges i första stycket. Paragrafen reglerar hur influtna medel ska fördelas och har sin mot- svarighet i artikel 16.1 och 16.4 i rambeslutet. Den allmänna motiver- ingen till bestämmelsen finns i avsnitt 7.4.12. I första stycket regleras hur de medel som flutit in vid verkställigheten av ett förverkandebeslut ska fördelas. Eftersom egendom som har för- verkats som huvudregel ska säljas (se 17 §), kan någon slutredovisning inte ske förrän all egendom har omvandlats till pengar. Belopp som understiger tillfaller helt och hållet den svenska staten. går beloppet till eller mer ska det i sin helhet delas lika Prop. 2010/11:43 mellan den svenska och den andra staten. I andra stycket föreskrivs att regeringen kan komma överens med den andra staten om en annan fördelning än den som följer av huvudregeln i första stycket. Skulle denna fråga väckas, ska överlämna samtliga handlingar i ärendet till . 19 § Beslut enligt 17 § och 18 § första stycket meddelas av Kronofogde- myndigheten. I paragrafen föreskrivs att det är som fattar de beslut som krävs för att omvandla egendom till pengar. Det är således som beslutar huruvida egendomen ska säljas, förstöras eller oskadliggöras. Vidare meddelar myndigheten beslut om att föra över specifik egendom till den andra medlemsstaten, eller att utnyttja undantaget för kulturföremål. beslutar också om den fördelning som enligt 18 § första stycket ska ske av de medel som flutit in, samt ansvarar för att de medel som tillfaller den andra staten också överförs till denna. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.4.12. 11.2Förslaget till lag om ändring i lagen (2005:500) om erkännande och verkställighet inom Europeiska unionen av frysningsbeslut I lagen införs regler som innebär att handläggningen av frysningsbeslut samordnas med den nya lagen om erkännande och verkställighet av beslut om förverkande inom Europeiska unionen. En ny bestämmelse om möjligheter för rätten att besluta om kvarstad till säkerhet för ett beslut om förverkande som ska verkställas i en annan medlemsstat införs. Med anledning av den nya bestämmelsen om kvarstad får 2 kap. en ny rubrik: Beslut i om kvarstad och beslag enligt denna lag och över- sändande från av frysningsbeslut. 2 kap. Beslut i om kvarstad och beslag enligt denna lag och översändande från av frysningsbeslut 3 a § Rätten får, på yrkande av åklagaren, i en dom förordna att ett beslut om kvarstad till säkerhet för beslut om förverkande ska gälla efter det att beslutet har vunnit laga kraft, dock längst till dess att beslutet om förverkande har verkställts i den andra staten. Paragrafen är ny. Den ger rätten en möjlighet att förordna att ett beslut om kvarstad ska gälla efter det att domen har vunnit laga kraft, om detta krävs för att verkställa ett beslut om förverkande i en annan med- Bestämmelsen har kommit till för att underlätta den praktiska tillämpningen av frysningsförfarandet. Den kommenteras i avsnitt 7.6.2. Ett beslut om förlängd giltighet av kvarstaden förutsätter ett yrkande Rätten får således inte på eget initiativ besluta att kvar- staden ska bestå efter laga kraft. Åklagaren kan framställa ett sådant yrkande såväl när det redan finns ett verkställt frysningsbeslut som när Prop. 2010/11:43 han eller hon avser att begära frysning i en annan stat. Tiden under vilken kvarstadsbeslutet ska bestå ska, med beaktande av proportionalitetsprincipen, bestämmas utifrån vad som krävs i det enskilda fallet. Den yttersta gränsen för kvarstadsbeslutet är när det svenska förverkandebeslutet har verkställts i den andra staten. 5 § I lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m., i lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom och i lagen (2011:000) om erkännande och verkställighet av beslut om förverkande inom Europeiska unionen finns bestämmelser om förfarandet vid verkställighet utomlands av förverkandebeslut, som avser egendom som omfattas av ett frysningsbeslut som har översänts enligt 2 §. I paragrafen har det förts in en upplysning om lagen om erkännande och verkställighet av beslut om förverkande inom Europeiska unionen. I övrigt är paragrafen oförändrad. Erkännande och verkställighet i av frysningsbeslut 19 § En verkställighet i av ett beslut om förverkande av egendom som är föremål för verkställighet enligt denna lag handläggs och prövas enligt lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m., enligt lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom eller enligt lagen (2011:000) om erkännande och verkställighet av beslut om förverkande inom Europeiska unionen. Något beslut om beslag eller kvarstad ska inte meddelas i ett sådant ärende. En ansökan eller ett beslut om förverkande enligt första stycket får skickas till den åklagare som har handlagt ärendet enligt denna lag. 1.vidarebefordra beslutet om förverkande till , om beslutet har sänts över av en myndighet i en annan medlemsstat enligt lagen (2011:000) om erkännande och verkställighet av beslut om förverkande inom Europeiska unionen, 2.vidarebefordra ansökan till , om ansökan har gjorts av en myndighet i eller enligt lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m., och 3.vidarebefordra ansökan till , om ansökan har gjorts enligt lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom. Om rätten i ett ärende enligt andra stycket 3 beslutar att egendom ska förklaras förverkad, ska rätten pröva om verkställigheten av frysningsbeslutet ska bestå till dess att beslutet om förverkande vinner laga kraft. I första stycket har en hänvisning införts om att det finns verkställig- hetsregler även i lagen om erkännande och verkställighet av beslut om förverkande inom Europeiska unionen. I andra stycket regleras vilken myndighet ett utländskt beslut om för- verkande ska vidarebefordras till, när den andra staten utnyttjat möjlig- heten att sända det direkt till den åklagare som handlagt frysningsärendet. Bestämmelsen har arbetats om och delats upp i punkter för att underlätta Prop. 2010/11:43 den praktiska tillämpningen. I punkten 1, som huvudsakligen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, behandlas beslut om förverkande som sänts över med stöd av lagen om erkännande och verkställighet av beslut om förverkande inom Europeiska unionen. Har beslutet skickats till den åklagare som handlagt frysningsärendet, ska denne vidarebefordra beslutet till Kronofogdemyn- digheten. I punkten 2 regleras ansökningar enligt nordiska verkställig- hetslagen. Även dessa ska vidarebefordras till . I punkten 3 regleras ansökningar som görs med stöd av internationella verkställighetslagen. Sådana ansökningar ska vidarebefordras till Justitie- departementet. Det tredje stycket har anpassats till ändringarna i andra stycket och förtydligats på så sätt att det är i de ärenden som handläggs enligt den internationella verkställighetslagen som rätten kan besluta att frysnings- beslutet ska bestå till dess att beslutet om förverkande vinner laga kraft.