prop · GX03182 · 2010-03-19 00:00:00 — Om en förundersökning läggs ned innan åtal väckts, beslutar den domstol som förordnat den offentliga försvararen om ersättning till försvararen. I stället för att väcka åtal kan en åklagare enligt 48 kap. rätte- gångsbalken i vissa fall ta upp frågan om ansvar för brottet genom ett strafföreläggande. Av 48 kap. 2 § första stycket framgår att ett strafföreläggande innebär att den misstänkte till godkännande föreläggs ett bötesstraff. Under förutsättningar som anges i 48 kap. 4 § andra stycket får föreläggandet avse även villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med böter. Är brott förenat med egendoms förverkande, annan sådan särskild rättsverkan eller särskild rättsverkan i form av avgift till brottsofferfonden ska också denna före- läggas den misstänkte till godkännande. Detsamma gäller kostnad för Prop. 2009/10:182 blodprovstagning och blodundersökning som avser den misstänkte och som har gjorts för utredning om brottet. Är brott förenat med företagsbot ska också denna föreläggas. Däremot kan återbetalningsskyldighet för statens kostnader för offentlig försvarare inte föreläggas. Enligt 48 kap. 5 a § kan ett strafföreläggande uppta ett enskilt anspråk avseende betalningsskyldighet i anledning av brottet. Har ett före- läggande godkänts gäller det som en dom som har vunnit laga kraft. Regeringens förslag: Återbetalningsskyldigheten för kostnader för offentlig försvarare utvidgas till att avse även den som godkänner ett strafföreläggande. Beslut om återbetalningsskyldighet ska fattas av den domstol som har förordnat offentlig försvarare för den misstänkte. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Det helt övervägande antalet remissinstanser tillstyrker eller har inte någon invändning mot promemorians förslag. avstyrker förslaget, bl.a. med motiveringen att promemorian inte närmare analyserar om den föreslagna återbetalningsskyldigheten kan förväntas minska antalet godkända strafförelägganden eller vilka ekonomiska konsekvenser förslaget medför. efterlyser vidare en analys av vad som sker med ett beslut om återbetalningsskyldighet för det fall strafföreläggandet undanröjs. Några remissinstanser, däribland , och , anser att åklagarna bör åläggas att tillställa den beslutande domstolen tillgängliga uppgifter som kan ha betydelse för bedömningen av återbetalningsskyldigheten. Kronofogde- myndigheten påtalar vikten av att det finns klara rutiner avseende uppbördsförfarandet när det gäller återbetalningsskyldigheten. Skälen för regeringens förslag: Ett strafföreläggande är avsett att motsvara resultatet av en domstolsprövning. När det gäller återbetal- ningsskyldighet för statens kostnader för offentlig försvarare finns det dock en avgörande skillnad mellan domstolsprövning och utfärdande av strafföreläggande. Medan en tilltalad som döms för brott av domstol kan åläggas återbetalningsskyldighet för försvararkostnader, finns det inte någon möjlighet att besluta om en sådan skyldighet när en misstänkt godkänner ett strafföreläggande (jfr Fitger, , s. 48:9). för ikraftträdande var inte försvararförordnanden lika vanliga som . Det var särskilt ovanligt att en offentlig försvarare förordnades redan på förundersökningsstadiet. Strafförelägganden kunde dessutom endast avse vissa bötesstraff. Det torde därför ha varit mycket ovanligt att den som godkände ett strafföreläggande hade en offentlig försvarare. förekommer detta dock i viss utsträckning. I de fall den som godkänner ett strafföreläggande har en offentlig försvarare stannar kostnaden för försvararersättningen på staten. Avsikten har dock aldrig varit att den som godkänner ett strafföreläggande ska behandlas annorlunda än den som döms för brott av domstol. Enligt regeringens uppfattning är det därför naturligt att ålägga en misstänkt som har en offentlig försvarare och som godkänner ett strafföreläggande återbetalningsskyldighet för försvararkostnader på samma sätt som om han eller hon hade dömts för brottet. När det gäller frågan om hur en sådan återbetalningsskyldighet skulle kunna utformas finns olika alternativ. Ett alternativ är att inte tillåta strafförelägganden när en misstänkt haft offentlig försvarare under förundersökningen. Det skulle dock innebära att misstänkta med offentliga försvarare i vissa hänseenden kom att behandlas annorlunda än misstänka med privata försvarare. Redan härav framstår detta alternativ som mindre lämpligt. Ett annat alternativ är att den misstänktes återbetalningsskyldighet för försvararkostnader på samma sätt som kostnader för t.ex. blodprovs- tagning och blodundersökning bestäms redan när den misstänkte godkänner strafföreläggandet. En sådan ordning skulle dock förutsätta att ersättningen till den offentliga försvararen beslutades av åklagaren. Med tanke på åklagarens ställning i förhållande till den misstänkte och hans eller hennes försvarare framstår en sådan lösning som betänklig. Dessutom skulle åklagaren vara tvungen att inför samtliga strafförelägganden som utfärdas när den misstänkte haft offentlig försva- rare begära in och pröva advokatens kostnadsräkning. Eftersom åtskilliga strafförelägganden inte godkänns av den misstänkte, skulle åklagaren och försvararen ofta orsakas onödigt merarbete. Ett bättre alternativ är att domstolen även fortsättningsvis beslutar om ersättning till den offentliga försvararen efter att ett strafföreläggande har godkänts. Frågan om återbetalningsskyldighet bör avgöras i samband med beslut om ersättning till den offentliga försvararen. Problemet med denna lösning är främst hur den misstänkte ska kunna överblicka konsekvenserna vad gäller återbetalningsskyldighet om han godkänner strafföreläggandet. Även har ett godkännande av ett strafföreläggande kunnat få konsekvenser utöver vad som följer av strafföreläggandet. Förhållandet har särskilt uppmärksammats när det gäller efterföljande körkorts- ingripanden. I samband med strafförelägganden lämnas normalt sett inga upplysningar om att ytterligare samhälleliga åtgärder kan följa ett godkänt strafföreläggande. Frågan om återbetalningsskyldighet har dock ett nära samband med ansvarsfrågan och frågorna har tidigare alltid avgjorts . Detta talar för att en misstänkt med offentlig försvarare som mottar ett strafföreläggande kan behöva upplysas om att frågan om återbetalningsskyldighet för försvararkostnader kommer att avgöras av domstol. Det får visserligen anses ligga inom en offentlig försvarares uppdrag att ge den misstänkte upplysningar om konsekvenserna i kostnadshänseende av ett godkännande av strafföreläggandet. Detta utesluter dock inte att det behövs upplysningar också från åklagaren. Regeringen bedömer det dock inte nödvändigt att det införs bestämmelser i lag om detta. framhåller att eventuella negativa konsekvenser av att införa en återbetalningsskyldighet för försvararkostnader vid strafföreläggande inte analyserats närmare. Enligt bör analyseras hur framför allt domstolarnas administrativa kostnader påverkas av förslaget. Det bör enligt även analyseras om och i så fall i vilken omfattning förslaget kan förväntas leda till att antalet godkända strafförelägganden minskar. Det kan visserligen förväntas att det tillkommer visst merarbete och därmed kostnader för att administrera de nya ärendena om åter- betalningsskyldighet. Farhågorna om ökade administrativa kostnader ska dock inte överdrivas. Enligt regeringens bedömning torde det bli fråga om ett relativt begränsat administrativt merarbete som uppkommer till följd av dessa ärenden. När det sedan gäller frågan om förslaget leder till ett minskat antal godkända strafförelägganden, kan det enligt regeringens bedömning inte uteslutas att den misstänkte i ett antal fall kommer att påverkas av att han eller hon blir återbetalningsskyldig för försvararkostnader och därmed avstår från att godkänna strafföre- läggandet. I dessa fall kommer saken i stället få avgöras av domstol. Regeringen bedömer emellertid att de fall där återbetalningsskyldigheten får betydelse för frågan om ett strafföreläggande ska godkännas kommer att vara så begränsade till antalet att denna omständighet inte bör tillmätas någon avgörande betydelse för frågan om återbetalnings- skyldighet för försvararkostnader vid strafföreläggande ska införas. Sammantaget är det regeringens uppfattning att de fördelar som förslaget medför, bl.a. att det skapas en enhetlig lagstiftning beträffande återbetalningsskyldighet för kostnader för offentlig försvarare, överväger eventuella nackdelar. Återbetalningsskyldighetens omfattning beslutas utifrån den strafförelagdes beräknade årsinkomst sedan hänsyn tagits till underhålls- skyldighet, förmögenhetsförhållanden och skuldsättning. Även andra förhållanden, såsom att förundersökningen har omfattat andra brottsmisstankar som lagts ned, kan påverka återbetalningsskyldigheten. Flera remissinstanser har anfört att den beslutande domstolen normalt saknar underlag för att ta ställning till om en person som godkänt ett strafföreläggande ska åläggas återbetalningsskyldighet för försvararkostnader. , och anför att åklagaren, i samband med att ett strafföreläggande godkänns och ärendet hos åklagaren avslutas, bör ge in de inkomstuppgifter som i förekommande fall har legat till grund för beräkningen av dagsbotens storlek samt underrätta domstolen om andra förhållanden som kan påverka återbetalningsskyldigheten, t.ex. om förundersökningen lagts ned beträffande vissa brottsmisstankar. I likhet med remissinstanserna anser regeringen att det i åklagarens rutiner bör ingå att tillställa domstolen uppgifter som åklagaren har tillgång till och som kan ha betydelse för bedömningen av återbetalningsskyldigheten. Sådana rutiner torde bidra till ett snabbt och kostnadseffektivt handläggningsförfarande i ärenden om återbetalningsskyldighet för försvararkostnader vid strafföreläggande. Regeringen avser därför att genom förordning föreskriva en skyldighet för åklagarna att i förekommande fall ge in dessa uppgifter till domstolen. I likhet med anser regeringen att det är viktigt att det finns klara rutiner avseende uppbördsförfarandet till klargörande av hur återbetalningsskyldigheten ska fullgöras. bör i samråd med utarbeta rutiner som gör det tydligt för den enskilde hur han eller hon ska agera för att fullgöra sin Prop. 2009/10:182 återbetalningsskyldighet. har efterlyst en analys av vad som sker med ett beslut om återbetalningsskyldighet för det fall strafföreläggandet undanröjs. Såsom påtalat kan ett sådant beslut enligt nuvarande ordning endast angripas om förutsättningarna för resning är uppfyllda. Regeringen anser, i motsats till Åklagar- myndigheten, att det inte finns skäl att införa en särskild reglering kring hanteringen av återbetalningsskyldigheten i den aktuella situationen utan att sådana fall får hanteras enligt reglerna om extraordinära rättsmedel. Sammanfattningsvis anser regeringen att det i bör tas in en bestämmelse som innebär att den som godkänner ett strafföre- läggande kan bli skyldig att återbetala försvararkostnaderna i samma omfattning som en tilltalad som döms för brottet. Prövningen bör göras av den domstol som förordnat den offentliga försvararen. Åklagaren bör tillställa den beslutande domstolen tillgängliga uppgifter som har betydelse för fastställande av återbetalningsskyldigheten. 6Återbetalningsskyldighet för kostnader för urinprov Som framgår av avsnitt 5.1 finns bestämmelser i 31 kap. 1 § rättegångs- balken om återbetalningsskyldighet för en tilltalad som döms för brott. En tilltalad som döms för ett brott i ett mål där åklagaren för talan, ska ersätta staten för vad som av allmänna medel betalats i ersättning till försvarare. Den tilltalade ska också ersätta staten för kostnader för att hämta honom eller henne till rätten och för sådan kostnad för blodprovstagning och blodundersökning som avser den tilltalade och som har gjorts för utredning om brottet. Av bestämmelsen framgår att det finns vissa begränsningar i ersättningsskyldigheten. Vissa kostnader kan också föreläggas en misstänkt till godkännande enligt reglerna om strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot. Om ett brott är förenat med kostnad för blodprovstagning och blodundersökning som avser den misstänkte och som har gjorts för utredning om brottet ska den kostnaden föreläggas den misstänkte till godkännande (48 kap. 2 § tredje stycket ). Regleringen av återbetalningsskyldighet för kostnad för blod- provstagning och blodundersökning infördes i i samband med att lagen (1946:864) om återgäldande av kostnad för blodundersökning i brottmål upphävdes . I förarbetena konstateras att kostnader för blodprovstagning och blodundersökning ofta uppstår i ärenden om rattonykterhet. Där anges också bl.a. att den dömde respektive den som godkänner ett strafföre- läggande alltid bör stå för sådana kostnader (prop. 1996/97:9 s. 164 f.). Urinprov har blivit en allt vanligare metod för att undersöka om en misstänkt har använt framför allt narkotika. har ersatt blodprovsundersökning särskilt i dessa fall beror bl.a. på att Prop. 2009/10:182 urinanalysen är snabbare och enklare att utföra. Efter att polisen genom ett sållningsinstrument fått ett preliminärt positivt resultat skickas urinproven till () för analys. skickades ca 25 000 urinprov och ca 5 500 blodprov till RMV för under- sökning vid misstanke om ringa narkotikabrott bestående i eget bruk av narkotika. Cirka 14 300 blodprov skickades under till RMV vid misstanke om rattfylleri eller drograttfylleri. I hälften av dessa fall hade ett urinprov skickats in som komplement till blodprovet. I ärenden som rörde utredningar om andra brott, bl.a. vålds- och dopningsbrott, skickades ca 1 000 urinprov in till RMV. Regeringens förslag: Bestämmelserna i om återbetalningsskyldighet för statens kostnader utvidgas till att avse även urinprovstagning och urinundersökning. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller har inte några invändningar mot dem. föreslår att åklagarna bör åläggas ansvar för att utreda och yrka ersättning för kostnader för urinprovstagning och urinundersökning. anser att det bör övervägas om bestämmelserna om återbetalningsskyldighet för statens kostnader ska utvidgas till att avse även andra provtagningar och undersökningar, t.ex. salivprov för DNA- analys. påtalar vikten av att det finns klara rutiner avseende uppbördsförfarandet när det gäller återbetalningsskyldigheten. Skälen för regeringens förslag: Det är enligt nuvarande ordning inte möjligt att besluta att den dömde respektive den som godkänner ett strafföreläggande eller en ordningsbot ska stå för kostnaderna för urinprovstagning och urinundersökning på motsvarande sätt som för kostnaderna för blodprovstagning och blodundersökning. Om polisen väljer att ta blodprov eller urinprov eller både blodprov och urinprov från den misstänkte beror på vilket brott som utreds. Prov- tagningen sker dock med samma syfte att göra en kemisk bestämning av alkoholer och narkotiska preparat m.m. i den misstänktes kroppsvätskor att användas för utredning om brott. Samma regler för återbetalningsskyldighet bör gälla för de båda typerna av prov. Även från statsfinansiell synpunkt finns det anledning att låta återbetalnings- skyldigheten omfatta urinprovstagning och undersökning av urin. Mot den angivna bakgrunden bör enligt regeringens mening återbetalningsskyldigheten i utvidgas till att omfatta kostnader för urinprovstagning och urinundersökning. har i sitt remissyttrande föreslagit att även kostnader för andra provtagningar och underökningar, exempelvis salivprov för DNA-analys, bör kunna föranleda återbetalningsskyldighet. beredningsunderlag för att här behandla kostnader för sådana Prop. 2009/10:182 provtagningar. anser att det finns anledning att i lag ålägga åklagaren att utreda och i stämningsansökan för statens räkning yrka ersättning för kostnader för provtagning. Tingsrätten anför att det är svårt för domstolarna att skapa sig en uppfattning om vilka provtagningar som varit av betydelse för utredning av ett brott och att åklagarna har bättre förutsättningar att identifiera de provtagningar och undersökningar med därtill hörande kostnader som gjorts till utredning av ett brott. Enligt regeringen får det förutsättas att de rutiner som åklagarna tillämpar när det gäller blodprovstagning och blodunder- sökning även kan tillämpas när det gäller urinprovstagning och urinundersökning. Det finns därför inte skäl att särskilt ålägga åklagarna en skyldighet att utreda och yrka ersättning för dessa kostnader. Det får även förutsättas att de uppbördsrutiner som domstolarna och tillämpar när det gäller återbetalningsskyldighet för kostnader för blodprovstagning och blodundersökning kan tillämpas när det gäller urinprovstagning och urinundersökning. Det torde således finnas tillgång till sådana klara uppbördsrutiner som Kronofogde- myndigheten påtalat vikten av. 7Förlängd frist för huvudförhandling i mål med frihetsberövade vid tingsrätt När den tilltalade i ett brottmål är anhållen eller häktad ska som huvud- regel huvudförhandling hållas vid tingsrätten inom från den dag då åtalet väcktes. Denna ordning har gällt sedan tillkomst. arbetsgrupp för processrättsliga frågor föreslog i en promemoria som överlämnades till att den nämnda fristen skulle förlängas . föreslogs att det i lagtexten skulle markeras att huvudregeln är att förhandlingen ska hållas skyndsamt. Till stöd för förslaget anfördes bl.a. att domstolarnas tidsscheman blivit mer pressade och att arbetsbördan i domstolarna ledde till att redan utsatta huvudförhandlingar ofta fick ställas in för att möjliggöra handläggningen av mål med häktade. Som en annan nackdel med enveckasfristen angav arbetsgruppen att det inte sällan är svårt för domstolen att på den korta tid som står till buds få kontakt med vittnen och målsägande och få bekräftat att de fått del av kallelsen till förhandlingen. Arbetsgruppen var inte enig om förslaget. Förslagen i promemorian remissbehandlades och remissutfallet blev blandat. Regeringen konstaterade i en proposition (prop. 2000/01:108) att det inte fanns tillräckliga skäl att genomföra den för- ändring som arbetsgruppen föreslagit. Regeringen framhöll bl.a. att det skäl för fristen som angetts vid bestämmelsens tillkomst, nämligen att den tilltalades frihetsförlust inte skulle bli längre än nödvändigt, fort- farande gjorde sig gällande. Regeringen menade att de problem som Prop. 2009/10:182 arbetsgruppen beskrivit i första hand skulle lösas med organisatoriska Möjligheterna till uppskov med huvudförhandling utvidgades dock för mer omfattande mål (a. prop. s. 25 f.). I en skrivelse från lagmännen i , och , som kom in till (dnr Ju2007/6065/DOM), har på nytt föreslagits att tidsfristen för att hålla huvudförhandling i mål med häktade förlängs . Lagmännen konstaterar att problemen med enveckasfristen tilltagit i sådan omfattning sedan regeringen senast tog ställning till frågan att det är nödvändigt med förnyade överväganden. Till stöd för förslaget har anförts bl.a. att domstolarna , framförallt i storstadsområdena, kommit i ett läge där enveckasfristen får mycket besvärliga konsekvenser. Det är svårt att hitta tider som passar alla berörda och det är vanligt att man måste byta ut försvarare och måls- ägandebiträden, vilket föranleder merkostnader. Det blir också enligt lagmännen allt vanligare att målsägande och vittnen uteblir i mål där den tilltalade är frihetsberövad. Detta leder antingen till att domstolen tvingas ställa in huvudförhandlingen och då får ta ställning till om det är rimligt att den tilltalade ska vara häktad i avvaktan på nästa förhandlingstillfälle eller att åklagaren känner sig tvingad att avstå från att åberopa det aktuella förhöret. Lagmännen har även konstaterat att det är svårt att hinna få fram en utredning om den tilltalades personliga förhållanden . I så kallade kontraktvårdsfall räcker enligt dem tiden i princip aldrig till för att skaffa fram den utredning som behövs. Enligt 45 kap. 14 § första stycket ska rätten i brottmål bestämma för huvudförhandling . tilltalad är anhållen eller häktad ska rätten enligt andra stycket i samma paragraf hålla huvudförhandling inom från den dag då åtalet Undantag kan dock göras där ett längre uppskov är nödvändigt på grund av komplettering av utredningen, målets omfattning eller annan Har den tilltalade häktats efter åtalet, räknas tiden från dagen för hans eller hennes häktande. Vid enskilt åtal ska huvudförhandling i mål där den tilltalade är häktad hållas inom för förberedelsens avslutande eller, om den tilltalade häktats därefter, från hans eller hennes häktande (47 kap. 22 § andra stycket ). Att tidsfristen bestämdes till en så som i dessa fall motiverades i förarbetena av att den tilltalades frihetsförlust inte skulle bli längre än vad som var absolut nödvändigt (NJA II 1943 s. 574). början gällde att undantag fick göras endast om det var nödvändigt med längre uppskov till följd av åtgärd som avses i 45 kap. 11 eller 12 § eller annan omständighet. godtas när förundersökningen behövde kompletteras (45 kap. 11 § ) eller om t.ex. sakkunnigyttrande skulle inhämtas (45 kap. 12 § ). Som exempel på en annan omständighet som kunde föranleda undantag från enveckasfristen angavs i förarbetena att åtal skulle väckas även för annat brott än det som avsetts i Prop. 2009/10:182 stämningen. Med hänsyn till nuvarande regler i 34 kap. om sammanträffande av brott och förändring av påföljd torde dock utrymmet för att uppskjuta huvudförhandlingen i avvaktan på ytterligare åtal vara begränsat (jfr Fitger, , s. 45:42). Undantag från enveckasfristen kan vidare göras för att tillgodose den tilltalades önskemål om att vara biträdd av den försvarare han eller hon önskar (prop. 2000/01:108 s. 26). trädde den lagändring i kraft som innebär att målets omfattning lades till som en särskilt angiven grund för uppskov med huvudförhandlingen. I förarbetena till denna lagändring angav regeringen bl.a. att domstolarna uppfattat tillämpningsområdet för undantagen som mycket snävt och att det därför var motiverat att det i reglerna uttryckligen framhölls att undantag från enveckasregeln fick göras i de fall där målet är omfattande (a. prop. s. 26). Regeringens förslag: När den tilltalade i ett brottmål är anhållen eller häktad ska huvudförhandling vid tingsrätten påbörjas och som huvudregel senast från den dag då åtalet väcktes. När den tilltalade är ålagd reseförbud ska huvudförhandling påbörjas och som huvudregel senast inom en månad från den dag då åtalet väcktes. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inte någon invändning mot förslaget. , och anser därutöver att fristen som gäller för huvudförhandling enligt lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare bör förlängas. JO och Justitie- kanslern uttalar tveksamhet inför förslagen med hänvisning till den tilltalades intresse av att tiden i häkte blir så kort som möjligt. JO och Justitiekanslern anser vidare att den praktiska tillämpningen av den förändrade regleringen bör utvärderas . Förslaget avstyrks av som menar att den tilltalades intresse av att frihetsberövande ska vara så kortvarigt som möjligt åsidosätts på ett icke acceptabelt sätt för det fall fristen förlängs . Några remissinstanser, däribland , framför synpunkter på den lagtekniska utformningen av förslagen. Skälen för regeringens förslag Fristen för att påbörja huvudförhandling i mål med frihetsberövade vid tingsrätt förlängs Den korta tidsfristen för att sätta ut huvudförhandling i mål med häktade har främst motiverats av den tilltalades intresse av att frihetsberövandet ska bli så kortvarigt som möjligt. Detta intresse väger naturligtvis fortfarande mycket tungt. En rimlig utgångspunkt i en rättsstat är att den som berövats friheten på grund av misstanke om brott ska ha rätt att få sin sak prövad av domstol .