prop · GX03242 · 2010-07-01 00:00:00 — Enligt regeringens bedömning är kravet på kreditprövning ett verksamt medel för att förhindra att konsumenter som saknar återbetalningsförmåga ingår avtal om snabblån. Enligt direktivet ska konsumenten ha rätt att ångra ett kreditavtal. Det finns enligt regeringens mening inte skäl att undanta snabblån från direk- tivets krav på ångerrätt. Enligt den finska konsumentskyddslagen får konsumentkrediter som söks och beviljas inte betalas ut till konsumenten förrän . Anledningen är att sådana kreditansökningar anses kunna vara grundade på överilade beslut. Några remissinstanser anser att en liknande begränsning bör införas i . menar att det finns indikationer på att snabblån som utbetalas under dygnets sena timmar i många fall används till spel och inköp på Internet. Som nämns i promemorian finns det dock invänd- ningar mot en sådan reglering. Ett utbetalningsförbud skulle vara ett betydande ingrepp i parternas avtalsfrihet. Vid internationella transak- tioner skulle ett utbetalningsförbud också kunna försvåra genomförandet av t.ex. ett köp. Även om det är så att lån som utbetalas kvälls- eller i högre grad används för transaktioner på Internet, är det inte en tillräcklig anledning att göra ett sådant ingrepp. Kraven på förhandsinfor- mation och kreditprövning leder också till att utbetalningen i många fall förskjuts i tiden. Som framgår av promemorian är det inte heller påkallat att se över lagstiftningen om ocker. För att det ska bli fråga om ansvar för ocker torde typiskt sett fordras en mer ingående kännedom om en enskilds konsuments bevekelsegrunder för krediten i fråga. En skärpning av bestämmelserna som innebär att man generellt ålägger kreditgivaren en undersökningsskyldighet i fråga om konsumentens förhållanden går långt utöver vad som krävs vid en kreditprövning. Förutom att det skulle föranleda kostnader för kreditgivarna, skulle det också vara betänkligt i förhållande till den personliga integriteten. anser att det, som ett komplement till den civil- rättsliga bestämmelsen om ogiltighet på grund av ocker (31 § lagen [1915:218] om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område), i den nya lagen bör anges att en effektiv ränta som överstiger en viss nivå aldrig ska kunna göras gällande mot konsumenten. Som fram- går av det föregående avsnittet menar regeringen att ett absolut räntetak inte är lämpligt att införa generellt. Även om det är något enklare att sätta absoluta nivåer för ett visst slag av krediter, skulle en sådan reglering föra med sig avgränsningsproblem och kunna leda till försämrade kon- En utgångspunkt för den nya regleringen är också Prop. 2009/10:242 att samma regler ska gälla alla slag av krediter. Sammanfattningsvis kan det konstateras att konsumentkreditdirektivet bör genomföras på ett sådant sätt att regleringen i en ny lag fullt ut görs tillämplig på snabblån i sin nuvarande utformning. Kreditgivarna kom- mer därigenom att få ett tydligt ansvar för att lämna information och för att pröva låntagarens återbetalningsförmåga. Konsumenten får också en rätt att ångra krediten. Förändringarna kan sammantaget antas ge goda förutsättningar att minska de negativa följderna av snabblånen utan att onödigtvis försvåra för kreditgivare och låntagare som uppskattar och kan hantera låneformen. Regeringens förslag: En ny konsumentkreditlag införs. lagen ska i huvudsak ha samma tillämpningsområde som lag, omfatta i princip alla slag av krediter som näringsidkare lämnar Författningsreglerade lån som lämnas av statsmedel (t.ex. studielån) och lån som lämnas i pantbanksverksamhet ska undantas helt från För fakturakrediter, vissa kontokrediter, bostadskrediter och s.k. värdepapperskrediter ska delar av regleringen undantas. Lagen ska vara tvingande till konsumentens förmån. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens I promemorian undantas dock fakturakrediter och vissa räntefria kontokrediter helt från tillämpningsområdet. inget förslag till undantag för kreditavtal som ingås med kreditinstitut eller värdepappersbolag i syfte att genomföra transaktioner med finan- siella instrument (värdepapperskrediter). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker eller har ingen invändning mot promemorians förslag. anser att alla krediter som konsumenten ställer säkerhet för i form av den egna bostaden bör omfattas av regleringen. ningen anser, med stöd av , att värdepappers- krediter bör undantas från lagens tillämpningsområde. Förening anmärker att det i lagtexten bör anges att hyres- och leasing- avtal inte omfattas av lagen. Skälen för regeringens förslag En ny konsumentkreditlag införs De grundläggande bestämmelserna i svensk lag om kredit till konsument Flera av de områden som harmoniseras genom konsumentkreditdirektivet är redan reglerade lag. finns det redan bestämmelser om informationsskyldighet för kreditgivare i samband med marknadsföring av kredit, innan ett kreditavtal ingås och i själva kreditavtalet. Vidare finns det bestämmelser om kreditprövning och om förtidsbetalning av kredit. Även lagens huvudsakliga struktur överensstämmer med direktivets. De ändringar som behöver göras för att genomföra direktivet skulle därför, som Lagrådet anser, i och för sig kunna göras genom ändringar i den nuvarande lagen. Direktivet innehåller emellertid, i förhållande till lag, dels flera nya, dels flera mer omfattande bestämmelser. Ett exempel på nya bestämmelser är de som gäller ångerrätt för konsumenten vid kreditavtal. En sådan rätt finns endast vid kreditavtal som ingåtts på distans i enlighet med distans- och hemförsäljningslagen (2005:59). Ett exempel på mer omfattande bestämmelser är de som gäller informationsskyldighet för kreditgivarna. Genomförandet av direktivet kommer alltså att kräva ett stort antal ändringar. En lämpligare lösning är då att ersätta lag med en ny konsumentkreditlag. Den nya lagen bör där så är möjligt och lämpligt bygga vidare på de lösningar som valts lag. De bestämmelser lag som inte berörs av direktivet bör överföras i sak oförändrade till den nya lagen. Som nämnts innehåller direktivet några mycket omfattande artiklar. Det gäller bl.a. artiklarna om vilka slag av krediter som helt eller delvis kan undantas från direktivets tillämpningsområde och om information innan avtal ingås. Motsvarande paragrafer är i lagförslaget också mycket omfattande, och Lagrådet förordar att bestämmelserna delas upp på flera paragrafer. Direktivets bestämmelser leder till att de delar av lagen som behandlar undantag och information väsentligen utökas. En uppdelning på fler paragrafer gör att dessa delar blir än mer framträdande. Trots att paragraferna i fråga är väl långa menar regeringen att helheten blir bättre och lagen mer överskådlig om bestämmelserna om undantag och för- handsinformation samlas i var sin paragraf. Den nya lagen bör ha i huvudsak samma tillämpningsområde som lag lag gäller för kredit som är avsedd huvudsakligen för enskilt bruk och som lämnas eller erbjuds en konsument av en näringsidkare i dennes yrkesmässiga verksamhet (1 § första stycket). Lagen gäller under motsvarande förutsättningar även i fråga om kredit som lämnas av någon annan än en näringsidkare, om krediten förmedlas av en näringsidkare som ombud för kreditgivaren (1 § andra stycket). Lagen gäller inte för- fattningsreglerade lån som lämnas av statsmedel och inte heller lån som lämnas i pantbanksverksamhet enligt pantbankslagen (1995:1000) (1 § tredje stycket). I förarbetena till lag uttalades att utgångspunkten bör vara att lagen ska gälla för alla konsumentkrediter, att undantag från dess tillämp- ningsområde ska göras endast i den mån det finns speciella och tungt vägande skäl samt att eventuella undantag i princip bör avse enskilda bestämmelser, inte hela lagen (prop. 1991/92:83 s. 31 och 96 f.). rella undantag skulle, anfördes det, vara förenade med avgränsnings- svårigheter och medföra tröskeleffekter som framstod som oacceptabla. Även rättslikhetsprinciper och intresset av en effektiv konkurrens fram- fördes som argument mot införandet av generella undantag från lagens tillämpningsområde. De redovisade skälen för att lags tillämpningsområde i princip omfattar alla konsumentkrediter är fortfarande övertygande. Det har inte heller framkommit att det nuvarande tillämpningsområdet generellt skulle ha medfört problem. lag gäller också för snabblån men dessa undantas från vissa bestämmelsers tillämpningsområde. Den nya lagen bör alltså i stort ha samma tillämpningsområde som lag. Direktivet omfattar inte de s.k. förmedlingsfallen, dvs. när en närings- idkare förmedlar ett lån med en privatperson som kreditgivare. Det finns inget som hindrar att den nya lagen görs tillämplig också på dessa fall, men det bör noteras att direktivet ålägger kreditgivaren flera nya skyldig- heter, efter det att ett avtal har ingåtts. Dessa skyldigheter faller naturligt på kreditgivaren, och inte på det ombud som förmedlat lånet. I förmed- lingsfallen kommer alltså enligt den nya lagen fler skyldigheter att åläggas en privatperson jämfört med lag, t.ex. en skyldighet att ta emot meddelande om att konsumenten ångrat sig och återbetala even- tuella avgifter. Det finns naturligtvis inget som hindrar att konsumenten kommer överens med kreditförmedlaren att denne åtar sig dessa skyldig- heter. Enligt promemorians förslag omfattas även andra förmedlingsfall av den nya lagens tillämpningsområde, t.ex. när det är konsumenten som har anlitat ett ombud. Direktivet innehåller endast ett fåtal bestämmelser som avser den situationen och det förefaller lämpligare att låta den nya lagens räckvidd i fråga om förmedlingsfallen vara begränsad på samma sätt som lag. Ett fåtal bestämmelser som följer av direktivet, om vissa huvudsakligen näringsrättsliga skyldigheter för kreditförmedlare, får då gälla utanför lagens principiella tillämpningsområde och bör samlas för sig i slutet av lagen. Direktivet innehåller en definition av begreppet kreditförmedlare. Också en näringsidkare som förmedlar ett lån med en privatperson som kreditgivare omfattas av begreppet. För sådana förmedlare kommer alltså även de särskilda bestämmelserna om kreditförmedlares i huvudsak näringsrättsliga skyldigheter att gälla. Författningsreglerade lån som lämnas av statsmedel, t.ex. studiestöd, och lån som lämnas i pantbanksverksamhet enligt pantbankslagen (1995:1000) bör även fortsättningsvis helt undantas från lagens tillämp- ningsområde. Dessa slag av krediter undantas också från direktivets tillämpningsområde genom artikel 2.2 k och l). Ett slag av krediter som inte är undantagna från lagens tillämpnings- område är de s.k. fakturakrediterna, dvs. en kredit som lämnas i samband med försäljning av en vara eller en tjänst, ofta av praktiska skäl. Enligt direktivet finns det möjlighet att undanta krediter som ska betalas tillbaka , om endast obetydliga avgifter utgår (artikel 2.2 f). I promemorian föreslås att fakturakrediter helt ska undantas från den nya lagens tillämpningsområde med hänsyn till att regelverket skulle riskera att skapa en onödig administration för många företag som inte har som huvuduppgift att lämna krediter. I stort sett har regeringen samma syn på Det finns dock ett viktigt skäl till att låta dessa krediter delvis omfattas av lagen. Enligt lag har konsumenten vid överlåtelse av rättigheterna enligt ett kreditavtal invändningsrätt mot förvärvaren. Denna rätt för konsumenten, som inte kan avtalas bort, bör finnas även framgent. Av främst den anledningen anser regeringen att också faktura- krediter bör omfattas av den nya lagen. Stora delar av den nya lagen kommer dock på grund av sitt innehåll i praktiken inte att vara tillämplig på fakturakrediter. I delar som skulle kunna ha betydelse, t.ex. vissa krav på information och dokumentation samt obligatorisk kreditprövning, bör, liksom enligt lag, fakturakrediter undantas. Abonnemangsavtal, dvs. avtal om köp av en vara eller tjänst som leve- reras eller tillhandahålls fortlöpande (t.ex. el), kan innebära en särskild risk för skuldsättningsproblem för en konsument, eftersom kreditbelop- pet ofta inte är bestämt i förväg utan beror på hur mycket konsumenten utnyttjar tjänsten i fråga. Abonnemangsavtal bör enligt regeringens mening anses och behandlas som fakturakrediter, om betalning ska ske för de varor eller tjänster som levererats eller tillhanda- hållits. Också fristående räntefria krediter med kort kredittid förbundna med endast obetydliga avgifter bör i den nya lagen behandlas på samma sätt som fakturakrediter. tar i sammanhanget upp vissa problem med mobil- abonnemang. Enligt verket förekommer det att olika tjänster som en kon- sument beställt från en annan leverantör än mobiloperatören faktureras tillsammans med telefoniavgifter enligt abonnemangsavtalet. kan konsumenten ha invändningar mot den beställda tjänsten. Enligt verket kan det då vara svårt för konsumenten att ta till vara sin rätt. Tjänste- leverantören kan vara svår att nå och operatören, som kräver betalt för tjänsten, tar inte ansvar för reklamationer riktade mot tjänsteleverantören. I vissa fall hävdar dessutom operatören en rätt att stänga av telefonabon- nemanget, om konsumenten inte betalar för den ifrågasatta tjänsten. Oavsett hur tjänsteleverantörens avtal med operatören ser ut, består konsumentens rätt enligt den tvingande civilrättsliga konsumentskydds- lagstiftningen. Om avtalet mellan tjänsteleverantören och operatören innebär att operatören ges en rätt att uppbära betalning för tjänsten för leverantörens räkning, har konsumenten fortfarande rätt att invända mot tjänsteleverantören och innehålla betalning, i den utsträckning lagstift- ningen ger honom eller henne en sådan rätt. Rätten att invända, t.ex. vid fel, förändras inte av att det är operatören som uppbär betalningen. Ett avtal mellan tjänsteleverantören och konsumenten som går ut på att ope- ratören ges rätt att stänga av ett abonnemang, dvs. en annan tjänst enligt ett annat avtal, torde kunna anses uppenbart oskäligt och uppfattas som ett avtalsbrott från operatörens sida i förhållande till abonnemangsavtalet. Skulle i stället rättigheterna enligt det ifrågasatta tjänsteavtalet ha över- låtits till operatören, gäller att konsumenten får göra samma invändningar mot operatören som han eller hon kunnat göra mot leverantören. Kon- sumenten kan alltså reklamera, innehålla betalning eller göra prisavdrag vid fel på samma sätt som om leverantören fortfarande varit motpart. Som framgått föreslås att den tvingande invändningsrätten vid över- låtelse av fordringar ska gälla för abonnemangsavtal. En annan kategori krediter som också träffas av det nämnda undantaget i direktivet (artikel 2.2 f) är kontokrediter där kreditutrymmet återställs senast från utnyttjandet. Som undantaget är utformat skulle det möjligen kunna tolkas så att kreditavtalet ska vara avslutat . Av beaktandesats 13 framgår dock att denna typ av kontokre- diter bör undantas från direktivet. Dessa krediter är inte generellt undantagna från lagens tillämpningsområde. I promemorian föreslås att sådana kontokrediter undantas med tanke på att de ofta används för betal- ning av varor och tjänster och på det sättet kan likställas med faktura- krediter. Liknande skäl som regeringen framfört i fråga om fakturakre- diter gäller också här. Enligt lag har konsumenten en tvingande rätt att vid kreditköp rikta en invändning i fråga om varan eller tjänsten också mot kreditgivaren. Denna rätt bör gälla också vid kontokrediter av nu aktuellt slag. Särskilt av den anledningen bör alltså också räntefria kontokrediter som ska återbetalas principiellt omfattas av lagen. Liksom fakturakrediter bör dock dessa kontokrediter kunna undantas från en stor del av den övriga regleringen. I direktivet nämns ytterligare några slag av krediter i uppräkningen av undantag från tillämpningsområdet. I ett fall får krediten anses falla utanför tillämpningsområdet redan på grund av att det inte kan anses vara fråga om ett (nytt) kreditavtal utan en anpassning av avtalet till en senare uppkommen situation. Det gäller kreditavtal som är resultatet av en förlikning i domstol eller i någon annan i lag bemyndigad instans (artikel 2.2 i). Något uttryckligt undantag i den svenska lagen behövs därför inte. Direktivet undantar också hyres- och leasingavtal (artikel 2.2 d). Inte heller här behövs det någon uttrycklig bestämmelse i den svenska lagen för att undanta dessa avtal. Det följer redan av innebörden av begreppet kreditavtal att hyres- och leasingavtal inte omfattas. Och om det är så att det i ett enskilt fall är fråga om ett kreditavtal trots att det benämnts hyres- eller leasingavtal, omfattas detta avtal naturligtvis ändå av lagens tillämpningsområde. Är avsikten enligt avtalet att konsumenten ska bli ägare efter att ha betalat hyrorna eller leasingavgifterna, är det fråga om ett kreditavtal oavsett benämningen. Ett särskilt undantag gäller enligt direktivet för krediter som en arbets- givare beviljar en arbetstagare räntefritt eller till lägre effektiv ränta än marknadsräntan och som inte erbjuds till allmänheten (artikel ). För att en sådan kredit alls ska anses falla inom direktivets och lagens tillämpningsområde torde krävas att kreditgivningen sker inom ramen för näringsverksamheten, dvs. har ett samband med arbetsgivarens verksam- het. Ett lån till en anställd när kreditgivningen inte har någon anknytning till företagets ordinarie verksamhet torde alltså inte omfattas av tillämp- ningsområdet (jfr direktivets definition av kreditgivare, artikel 3 b). Har kreditgivningen däremot en anknytning till arbetsgivarens verksamhet, får undantaget i artikel betydelse. Sådan anknytning kan finnas t.ex. om arbetsgivaren är ett kreditinstitut eller annars i sin verksamhet sysslar med kreditgivning. I dessa fall får det anses finnas skäl för att låta kredit- avtalen omfattas av den svenska lagen, eftersom dessa kreditavtal i allmänhet inte kan antas skilja sig i någon större utsträckning från dem som ingås med kredittagare som inte är anställda hos kreditgivaren. De kreditavtal som nämns i artikel 2.2 e (kontokrediter som ska åter- betalas inom en månad) omfattas av lag. Det finns inte skäl att undanta dessa avtal, som alltså löper med ränta eller är förbundna med inte obetydliga avgifter, från den nya lagens tillämpningsområde. Direktivet är inte tillämpligt på krediter eller (artikel 2.2 c). Några sådana beloppsbegränsningar finns inte lag och bör inte införas i den nya lagen. De avtal om bostadskrediter som undantas från direktivets tillämp- ningsområde genom bestämmelser i artikel 2 a och b bör inte undantas generellt från den svenska lagens tillämpningsområde. För dessa kan undantag eller specialregleringar vara motiverade i vissa fall. föreslår att den nya lagen ska vara tillämplig på alla krediter som innebär att en privatperson ställer sin privatbostad som säkerhet för ett lån. Enligt lag fordras att krediten huvud- sakligen ska användas för enskilt bruk för att lagen ska bli tillämplig. Enligt förslaget gäller samma begränsning; det följer av förslaget till definition av konsument. Det kan i och för sig finnas skäl för att utvidga tillämpningsområdet på det sätt som föreslår. I prak- tiken torde det ofta vara fråga om småföretagare som pantsätter bostaden för näringsrelaterade skulder. Vid ställande av privatbostad som säkerhet kan samma behov av skyddslagstiftning finnas oavsett ändamålet med krediten i fråga. Det fordras dock en djupare analys av frågan innan ett sådant förslag kan läggas fram. pågår dessutom ett arbete inom EU som syftar till att lägga fram ett förslag till ett regelverk för bostadskrediter. Det finns anledning att avvakta det arbetet. Ett särskilt undantag i direktivet gäller för kreditavtal som ingås med värdepappersbolag eller kreditinstitut i syfte att möjliggöra ett köp av finansiella instrument (artikel 2.2 h). I promemorian föreslås inte något undantag för sådana kreditavtal. anser, med stöd , att den föreslagna regleringen är svår att förena med krediter av ifrågavarande slag och menar att dessa bör undantas från den nya lagens tillämpningsområde eller, i vart fall, från bestämmelserna om marknadsföring och information, ångerrätt, betal- ning av skulden samt uppsägning av kreditavtal med obestämd löptid. Dessa avtal är inte undantagna års lag. Regeringen anser inte att det finns tillräckliga skäl att nu helt undanta dessa från den nya lagens tillämpningsområde. I likhet med vad som föreslås gälla för bostadskrediter kan det dock finnas skäl att undanta värdepapperskrediter från vissa bestämmelser i den nya lagen. Denna fråga behandlas vidare i de relevanta avsnitten. För kreditavtal i form av kontokredit som enligt avtalet ska betalas till- baka på uppmaning eller gäller enligt artikel 2.3 endast vissa av direktivets artiklar. Det är därmed nödvändigt att vid genom- förandet begränsa tillämpligheten av vissa regler på motsvarande sätt. Direktivets artikel 2.4, som gäller s.k. överskridanden, behandlas i av- snitt 6.9. Artikel 2.5 ger medlemsstaterna en möjlighet att föreskriva att endast vissa av direktivets bestämmelser ska gälla för kreditavtal som ingås av organisationer som lämnar medlemslån och som har ett socialt syfte. Artikel 2.6 ger medlemsstaterna motsvarande möjlighet för kreditavtal som innehåller överenskommelser om villkor för uppskov eller återbetal- ning när konsumenten redan gjort sig skyldig till en betalningsförsum- melse. Ingen av de angivna situationerna är särreglerad lag. Det saknas skäl att införa särskilda bestämmelser i den nya lagen. 2009/10:242 sumentkreditlagens regler bör alltså gälla även för de beskrivna typerna av kreditavtal, i den mån dessa omfattas av lagens tillämpningsområde. En konsumentkredit kan också rymmas i ett annat slag av avtal, t.ex. ett avtal om betaltjänster. I den mån en konsumentkredit ingår som en del i ett annat avtal, gäller naturligtvis bestämmelserna i konsumentkredit- lagen. Enligt artikel 3 a i direktivet avses med konsument en fysisk person som i de transaktioner som omfattas av direktivet handlar för ändamål som ligger utanför hans närings- eller yrkesverksamhet. Begreppet kredit- givare definieras i artikel 3 b som en fysisk eller juridisk person som lämnar eller förbinder sig att lämna en kredit inom ramen för sin närings- eller yrkesverksamhet. En kreditgivare enligt direktivets definition är alltså alltid en näringsidkare. Någon särskild definition av begreppet näringsidkare finns inte i direktivet. lag saknas definitioner av begreppen konsument och näringsidkare. Begreppet kreditgivare har en vidare betydelse i lagen än i direktivet, eftersom en kreditgivare inte behöver vara en näringsidkare. I annan central civilrättslig konsumentskyddslagstiftning har det införts definitioner av begreppen konsument och näringsidkare, se t.ex. konsu- mentköplagen (1990:932), distans- och hemförsäljningslagen och konsu- menttjänstlagen (1985:716). Det finns ingen anledning att frångå den systematik som används i annan näraliggande lagstiftning. Genom att definiera begreppet näringsidkare i lagen blir det också naturligt att låta begreppet kreditgivare behålla den vidare innebörd som det har och omfatta även andra än näringsidkare. I artikel 3 f definieras begreppet kreditförmedlare. Definitionen omfat- tar även andra förmedlare än sådana som är ombud för en privatperson, för vilka lagen i sin helhet gäller. Någon särskild definition bör inte föras in i den nya lagen. När kreditförmedlare enligt direktivets definition avses, får det tydliggöras i bestämmelserna i fråga. I artikel 3 n finns en definition av begreppet kombinerat kreditavtal. Ett kombinerat kreditavtal är enligt direktivet ett kreditavtal där den berörda krediten uteslutande tjänar till att finansiera ett avtal om leverans av en viss vara eller tillhandahållande av en tjänst och där de båda avtalen utgör en kommersiell enhet. Begreppet motsvarar, med vissa skillnader, begreppet kreditköp i 3 § lag. En skillnad är att kreditköp endast avser köp av vara.