prop · GX03149 · 2010-03-23 00:00:00 — I högskoleförordningen regleras dock att en lektor också ska ha genomgått högskolepedagogisk utbildning eller på annat sätt ha förvärvat motsvarande kunskaper. Därutöver har regeringen meddelat föreskrifter om behörighet för anställning som professor och lektor inom konstnärlig verksamhet. Dessa föreskrifter överensstämmer i stort med vad som gäller för övriga professorer och lektorer. I stället för vetenskaplig skicklighet respektive vetenskaplig kompetens gäller dock konstnärlig skicklighet. I högskoleförordningen finns, utöver behörighetskrav för anställning som professor och lektor, även bestämmelser om vilka krav på behörighet som gäller för biträdande lektorer, adjunkter och forskarassistenter. De bedömningsgrunder som gäller vid anställning av lärare regleras i förordning. Som bedömningsgrunder gäller bl.a. graden av sådan skicklighet som är ett krav för behörighet för anställning, graden av administrativ skicklighet och graden av annan skicklighet som är av betydelse med hänsyn till de arbetsuppgifter som ska ingå i anställningen (4 kap. 15 §). Enligt bestämmelser i högskoleförordningen finns i vissa fall en rätt till befordran till högre lärarbefattning. Det gäller befordran till professor och befordran till lektor. Det regleras bl.a. att en lektor som är anställd tills vidare vid en högskola ska efter ansökan befordras till en anställning som professor vid den högskolan, om lektorn har behörighet för en sådan anställning. Ämnesområdet för anställningen som professor ska vara detsamma som för anställningen som lektor (4 kap. 11 §). Behörighetskraven för lärare syftar ytterst till att garantera att vissa minimikrav ställs på lärarnas kompetens så att de arbetsuppgifter som följer med anställningen kan fullgöras med god kvalitet. Behörighetskraven utgör utgångspunkten för varje jämförelse mellan sökande för en anställning och fungerar således som ett första urvalsinstrument i anställningsproceduren. Bedömningsgrunderna är det slutliga urvalsinstrumentet och används för att fälla avgörandet mellan behöriga sökande. Tillämpningen av bedömningsgrunderna innebär att den enskildes skicklighet och förmåga jämförs med andra sökandes. Vid varje anställning ska högskolan besluta i vilken grad olika bedömningsgrunder ska tillmätas vikt och vilken avvägning som ska göras mellan dem. Som anförts tidigare ska anställning som professor ses som den främsta anställningen som lärare. Det är därför av vikt att denna befattning är likartad vid samtliga statliga universitet och högskolor. De behörighetskrav som ska gälla för att kunna bli anställd som professor bör därför enligt regeringen föreskrivas i författning och det bör ankomma på regeringen att meddela sådana föreskrifter. Så är redan fallet när det gäller behörighetsregler för professorer inom konstnärlig verksamhet. Regeringen föreslår därför att bestämmelserna om vem som kan bli anställd som professor ska utgå ur högskolelagen och att det i stället upplysningsvis ska anges att det är regeringen som meddelar föreskrifter om de behörighetskrav som ska gälla vid anställning av professor. Vidare föreslås att det upplysningsvis ska anges att regeringen meddelar föreskrifter om de bedömningsgrunder som ska gälla vid anställningen. Några ändringar i behörighetskraven för professorer avser regeringen inte att göra. Som en konsekvens av att professor är den främsta läraranställningen ska det ställas höga krav för att anställas som professor. Endast den som visat såväl vetenskaplig som pedagogisk skicklighet bör få anställas som professor. Regeringen föreslår att motsvarande ska gälla vid anställning av lektorer, dvs. att det är regeringen som meddelar föreskrifter om behörighetskrav och bedömningsgrunder och att den reglering som rör behörighetskrav för lektorer ska utgå ur högskolelagen. Regeringen anser inte heller att det bör göras några större förändringar vad gäller behörighetskraven för lektorer. För att anställas som lektor bör det även fortsättningsvis ställas krav på doktorsexamen eller motsvarande vetenskaplig kompetens eller annan yrkesskicklighet. I fråga om lektorer inom konstnärlig verksamhet bör dock i stället gälla att den som har visat konstnärlig skicklighet eller har någon annan yrkesskicklighet är behörig att anställas som lektor. Utöver nämnda krav bör krav på pedagogisk skicklighet ställas. Däremot anser inte regeringen att det längre bör regleras i författning hur en sådan skicklighet ska ha uppnåtts. Det bör därför inte i högskoleförordningen ställas krav på att vederbörande ska ha genomgått högskolepedagogisk utbildning eller på annat sätt förvärvat motsvarande kunskaper. Det finns dock inte något som hindrar att universitet och högskolor beslutar att ställa krav på högskolepedagogisk utbildning eller motsvarande vid anställning av lektorer. Av nuvarande bestämmelser i högskoleförordningen framgår att lika stor omsorg ska ägnas prövningen av den pedagogiska skickligheten som den vetenskapliga skickligheten eller konstnärliga skickligheten vid anställning av professorer. Motsvarande gäller för lektorer. Denna ordning bör även fortsättningsvis gälla. Det innebär att vid beredningen av anställningsärenden och vid granskning av meriter ska lika stor omsorg ägnas de nämnda behörighetskraven. Det bör dock inte enligt regeringens mening innebära att lika stor vikt ska ges de olika behörighetskraven. Självfallet ska alla som anställs uppfylla minimikravet för behörighet, men det är arbetsuppgifterna som har Prop. 2009/10:149 avgörande betydelse för vilken vikt som ska läggas vid de olika kraven. Universiteten och högskolorna bör, enligt regeringens bedömning i avsnitt 7.4, med undantag för professorer och lektorer få besluta att inrätta egna lärarkategorier. Lärosätena bör då även få besluta om de behörighetskrav som bör gälla för dessa lärarkategorier. Behörighetskrav för läraranställningar syftar till att garantera att vissa minimikrav ställs på lärarnas kompetens så att de arbetsuppgifter som följer med anställningen kan fullgöras. Det är vid lärosätet som man bäst känner till de arbetsuppgifter som ska utföras och bäst kan bedöma vilka behörighetskrav som därmed bör ställas för en viss anställning. Behörighetskraven bör anges i universitetens och högskolornas anställningsordningar. Regeringen är medveten om att konsekvenserna av en sådan ordning kan vara att behörighetskraven för en lärarkategori kan komma att variera mellan olika lärosäten. Universitet och högskolor har verksamheter med olika profiler och inriktningar. Lärosätena har därmed olika behov, vilket återspeglas i olikartade arbetsuppgifter och de behörighetskrav som ställs. Syftet är att öka friheten för universitet och högskolor att utforma verksamhetsanpassade behörighetskrav som är relevanta för beslutade lärarkategorier. Det kan t.ex. handla om lärare i teknik eller klinisk verksamhet där erfarenhet av praktisk verksamhet kan ställas upp som behörighetskrav. I högskoleförordningen finns det i 4 kap. 15 § detaljerade bestämmelser om bedömningsgrunder vid anställning av lärare. Rekryteringen av lärare till universitet och högskolor bör grundas på en objektiv och saklig helhetsbedömning av den sökandes samtliga meriter för den sökta anställningen. Detta innebär att olika faktorer kan ha varierande tyngd beroende på vilken läraranställning det är fråga om och vilka arbetsuppgifter som ska utföras. Det är enligt regeringens uppfattning inte möjligt eller meningsfullt att i högskoleförfattningar förteckna egenskaper eller erfarenheter som kan vara av betydelse vid anställning av lärare vid universitet och högskolor. Högskole- förordningens detaljerade bestämmelser om bedömningsgrunder vid anställning bör därför utgå. Enligt regeringens bedömning bör lärosätena själva bestämma de bedömningsgrunder som bör gälla vid urvalet av behöriga sökande. Lärosätena bör vidare själva bestämma i vilken grad olika bedömningsgrunder ska tillmätas vikt. Enligt 11 kap. 9 § andra stycket regeringsformen ska avseende fästas endast vid sakliga grunder såsom förtjänst och skicklighet. Samma princip kommer till uttryck i 4 § lagen (1994:260) om offentlig anställning där det också anges att skicklighet ska sättas främst, om det inte finns särskilda skäl för något annat. När det gäller professorer och lektorer bör som ovan anförts lika stor omsorg ägnas de av regeringen föreskrivna behörighetskraven. I övrigt bör universitet och högskolor själva få besluta om vilka bedömningsgrunder som bör gälla vid anställning av professorer och lektorer. har efter förslag i propositionen Högskolans ledning, lärare och organisation beslutat att en tillsvidareanställd lektor som är behörig att anställas som professor ska 1996/97:141, bet. 1997/98:UbU3, 1997/98:12). bakgrund finns i högskoleförordningen bestämmelser om sådan rätt till Syftet med denna s.k. befordringsreform var att öka antalet professorer och att främja möjligheterna till avancemang för yngre forskare och lärare. Många lärosäten har i sina remissvar över förslag pekat på att nuvarande system försvårar för lärosätena att planera behovet av personal och att rätten till befordran innebär att verksamhetens behov av lärarkategorier på olika nivåer inte Vidare framhåller ett flertal remissinstanser att reformen i stor utsträckning fått en titulär innebörd, eftersom befordringsreformen inte åtföljts av ökade resurser. Rätten till befordran kan även påverka rörligheten mellan lärosäten både nationellt och internationellt negativt. Regeringen anser i likhet med flera remissinstanser att en rätt till befordran inte längre bör regleras i högskoleförordningen. verksamhetens behov av lärare på olika nivåer som ska vara utgångspunkt för lärosätenas bemanning och inte individens rätt till en Det är därför lärosätena själva som bör få bestämma över vilka befordrings- och karriärvägar som ska finnas vid respektive Härigenom öppnas möjligheter för lärosätena att skapa mer Regeringen föreslår därför att tidigare ställningstagande om befordran inte längre ska gälla. I det fall ett universitet eller en högskola beslutar om egna befordringsvägar bör detta anges i lärosätets anställningsordning. Regeringens bedömning: Kvinnor och män bör vara jämställt representerade bland de som deltar i beredningen av ärenden som rör anställning av lärare. Som grund för rekryteringsförfarandet bör det finnas en kravprofil. Vid anställning av professor bör ett sakkunnigutlåtande om de sökandes skicklighet hämtas in, om det inte är uppenbart obehövligt för en prövning av skickligheten. kunna kallas till en anställning utan någon föregående information om en ledig anställning som professor. Universitet och högskolor bör i övrigt själva få besluta hur beredningen av ärenden som rör anställning av lärare bör gå till. förslag: Regler om anställningsförfarandet ska utformas av lärosätena. Remissinstanserna: Remissinstanserna är i stort positiva till förslaget. och Gymnastik- och framhåller att det är av stor vikt att en jämförbarhet och rörlighet mellan lärosätena inte anser att någon form av reglering är nödvändig men att den med fördel i hög grad skulle kunna skötas genom samverkan mellan lärosätena. anser att förslaget torde öka lärosätenas möjlighet att rekrytera välmeriterade utländska lärare i Prop. 2009/10:149 stark internationell konkurrens. och avstyrker att anställningsförfarandet avregleras och överlämnas till varje lärosäte. SULF menar att ett avskaffande av den öppna och genomskinliga tillsättningsproceduren med beredning av sakkunniga och kollegiala organ med studentrepresentation innebär risk för akademisk inavel och vänskapskorruption i stället för en saklig bedömning av vetenskapliga och pedagogiska meriter. anför att anställningsprocesserna ofta är långdragna, vilket är ett problem som måste beaktas. Det är dock, enligt , viktigt att notera att processen är en garant för kvalitet och att den ger den sökande en rättssäker behandling av anställningsärendet. oroas över om rekryteringsprocesserna blir mer slutna och om studenternas inflytande över anställningar, och därmed sin utbildning, kommer att minska. TCO och påpekar att forskning visar att kvinnor gynnas av formella tillsättningsförfaranden och att sakkunnigförfarandet spelar en stor roll. Enligt är öppen utlysning och sakkunniggranskning centralt för en kvalitetsbaserad rekrytering. menar att det finns en risk för ökad internrekrytering och därmed vetenskaplig stagnation, om sakkunniggranskning inte är föreskriven. Flera remissinstanser, bl.a. , och , anser att det bör ges möjlighet att kalla till anställning som professor. Denna möjlighet bör enligt utvidgas till att omfatta kallelse av även andra skäl än jämställdhet. förslag: Högskoleförordningens detaljerade regler om anställning, inbegripet sakkunniggranskning m.m., ersätts av ett bemyndigande för universitet och högskolor att i sina anställningsordningar närmare reglera hur anställning och befordran ska gå till. I organ som bereder anställningsärenden ska kvinnor och män vara jämställt representerade, om inte synnerliga skäl talar mot detta. Regeln om positiv särbehandling i högskoleförordningen utgår. Ett kallelseförfarande införs när det gäller anställning som professor. Bestämmelsen är utformad som ett jämställdhetsverktyg. En behörig och lämplig person av det underrepresenterade könet kan alltid kallas där ojämn könsfördelning råder. Kallelse av annan behörig och lämplig person kan annars ske om det finns särskilda skäl, eller, där ojämn könsfördelning finns, synnerliga skäl. Beslut om kallelse fattas av rektor och får inte delegeras. Kallelse förutsätter att personen i fråga har behörighet för anställning som professor och dessutom bedöms lämplig vid en prövning enligt de bedömningsgrunder som lärosätet har ställt upp. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget om ett avreglerat anställningsförfarande. och kompetensutveckling framhåller att förslagen till förenklingar av anställningsprocessen möjliggör för lärosätena att genomföra en snabb, flexibel och noggrann rekryteringsprocess utifrån skilda förutsättningar och varierande konkurrenssituationer. påpekar ett flertal av remissinstanserna vikten av externa bedömningar. Flera remissinstanser, bl.a. , och , anser att en reglering av kravet på sakkunnigutlåtande ska finnas kvar, om än inte lika detaljerad som i dagens system. anser att utan sakkunniggranskning kommer kraven på lärosätenas egen handläggning att skärpas avsevärt. Om anställningsbeslutet kommer att överklagas till nämnden, kommer det att ställas andra krav på lärosätenas yttrande än de krav nämnden ställer när det finns oberoende sakkunnigutlåtanden att ta del av. Flera remissinstanser, t.ex. , anser att sakkunnigförfarandet är en garant för att de skickligaste sökande verkligen anställs. ser inte några risker med att lärosäten skulle välja att förenkla anställningsprocesserna på ett sådant sätt att kvaliteten på dem som anställs skulle sjunka, eftersom högskolans kvalitetsmässiga utveckling i allt högre grad blir avgörande för resurstilldelning och för möjligheterna att attrahera externa medel och rekrytera studenter. instämmer i förslaget om att kvinnor och män ska vara jämställt representerade i organ som bereder anställningsärenden, medan ställer sig tveksamt till förslaget. Trots de välmenande intentionerna anser verket att förslaget medför en risk att kvinnor överanvänds till olika uppdrag och får svårare att meritera sig. Om utredarens förslag om att lärosätena själva får välja hur de ska utforma sin anställningsordning genomförs, blir enligt verket en regel om lika representation dessutom ett slag i luften. En övervägande majoritet av remissinstanserna tillstyrker förslaget om att införa ett kallelseförfarande. understryker att kallelseförfarandet bör användas mycket restriktivt och kopplas till sakkunniggranskning för att säkra den vetenskapliga nivån. Några instanser instämmer med utredningen att kallelseförfarandet ska hanteras av rektor och inte får delegeras. Ett flertal remissinstanser, däribland , , Kungl. Tekniska högskolan, Försvarshögskolan och , understryker möjligheterna att även använda kallelseförfarande generellt som ett verktyg för strategiska rekryteringar och inte enbart som en jämställdhetsåtgärd. Gymnastik- och uppger att utredningens förslag innebär möjligheter att tillgodose sina ofta mycket speciella och målinriktade behov av kompetenser för en liten högskola. anser att förslaget går tvärtemot den utveckling som pågår inom det statliga anställningsväsendet och även mot utredningens egna uttalanden om vikten av transparens och rättssäkerhet. ser stora problem med förslaget om att personer av underrepresenterat kön ska kunna kallas till anställning som professor, eftersom detta förutsätter att lärosätet har utomordentligt god överblick över lämpliga kandidater om det inte ska riskera att missa de mest kvalificerade personerna. Även avstyrker förslaget och menar att det är oklart om kallelseförfarandet skulle kunna leda till otillåten diskriminering i det enskilda fallet, särskilt med hänsyn till att det räcker att den kallade personen är behörig och lämplig. menar att det är meriter, förtjänst och skicklighet som ska löna sig. Skälen för regeringens bedömning I högskoleförordningen anges att en kravprofil ska upprättas innan en anställning ledigkungörs (4 kap. 17 §). Vidare regleras att innan en lärare anställs ska högskolan kungöra ansökan ledig och genom annonsering eller ett därmed likvärdigt förfarande informera om den. Från denna huvudregel anges en rad undantag (4 kap. 18 §). En högskola får även bjuda in en person att söka en anställning som professor (4 kap. 19 §). I högskoleförordningen finns ingående bestämmelser om ett s.k. sakkunnigförfarande. Det regleras bl.a. att fakultetsnämnden eller motsvarande organ ska hämta in yttranden från ett antal sakkunniga personer när det gäller anställning av professorer, lektorer och forskarassistenter. I fråga om anställning av professorer och lektorer anges att de sakkunniga ska vara särskilt förtrogna med anställningens ämnesområde (4 kap. 21 §). Vidare regleras att de sakkunniga ska avge ett skriftligt yttrande till fakultetsnämnden eller motsvarande organ och vad som ska framgå av yttrandet (4 kap. 22 §). Det regleras därutöver att fakultetsnämnden eller motsvarande organ ska föreslå den sökande som främst bör komma i fråga för anställning, vad som ska redovisas i förslaget och att förslaget ska lämnas till rektor, som har att fatta beslut om en anställning (4 kap. 2628 §§). Enligt högskoleförordningen får beslut om anställning vid en statlig högskola, med vissa undantag, överklagas till (12 kap. 1 §). Regeringens utgångspunkter när det gäller anställningsförfarandet Den nuvarande regleringen i högskoleförordningen av anställningsförfarandet vid anställning av lärare är enligt regeringens uppfattning alltför omfattande och detaljerad. Beredningsprocessen har också ifrågasatts av universitet och högskolor, framförallt när det gäller anställning till högre lärarbefattningar. Ofta framhålls det tunga och tidskrävande arbetet med dessa anställningar, där handläggningstider eller längre kan förekomma. Regeringen anser inte att det finns några skäl för en sådan omfattande särreglering som universitet och högskolor har att förhålla sig till . Det allmänna regelverket för anställning av statlig personal är i många avseenden tillräckligt och garanterar såväl rättssäkerhet som offentlig insyn. Regeringens utgångspunkt är att öka friheten för lärosätena när det gäller anställningsförfarandet. Det finns dock, enligt regeringen, behov av att föreskriva vissa regler i högskoleförordningen om förfarandet. Följande bör enligt regeringens bedömning regleras. Universitet och högskolor bör även fortsättningsvis ha en anställningsordning. Vidare bör beslut om anställning av lärare liksom fattas av rektor. Beslut som rör anställning av professorer bör inte få delegeras. I syfte att främja jämställdhet bör det fortsatt föreskrivas att den sammansättning av personer som deltar i beredningen av ett anställningsärende bör vara jämnt representerade av kvinnor och män. När det gäller anställning som professor bör ett sakkunnigutlåtande om de sökandes skicklighet hämtas Regeringen anser också att det bör införas ett s.k. kallelseförfarande vid anställning av professorer. I övrigt bör universitet och högskolor Prop. 2009/10:149 själva få bestämma över anställningsförfarandet. I det följande redogörs för motiven till denna ordning. Jämn könsfördelning bland de som bereder anställningsärenden Regeringen anser att det är viktigt att öka andelen kvinnor inom de högre lärarbefattningarna. har i en rapport redovisat att män som doktorerat anställs som professorer i dubbelt så stor utsträckning som kvinnor som doktorerat (HSV 2006:2 R). En blandad könssammansättning bland de som deltar i beredningen vid rekrytering av personal anses allmänt vara av stor betydelse för jämställdheten och är ett verktyg för att kompensera negativa effekter för jämställdheten vid anställning av lärare. Högskoleförordningen bör därför fortsatt innehålla en bestämmelse om att män och kvinnor ska vara jämställt representerade bland de som bereder ärenden som rör anställning av lärare, om inte synnerliga skäl talar emot detta. Av betydelse är också bestämmelsen i 1 kap. 5 § högskolelagen där det framgår att i högskolornas verksamhet ska jämställdhet mellan kvinnor och män alltid främjas. I övrigt gäller också diskrimineringslagen (2008:567) vid anställning. I likhet med anser regeringen att den bestämmelse om positiv särbehandling vid anställning av lärare som finns i 4 kap. 16 § högskoleförordningen inte längre bör finnas kvar. Detta mot bakgrund av att i målet C-407/98 och mot , 2000 I-5539, har ansett att bestämmelsen strider mot . sakkunnigförfarandet ska utgå ur högskoleförordningen. utredningen har kritik riktats mot dagens sakkunnigförfarande, bl.a. vad gäller jävsförhållanden och att förfarandet drar ut alltför mycket . Utredningen har vidare påpekat att när det gäller små områden får ofta samma personer agera sakkunniga. Flera remissinstanser anser emellertid att en reglering av kravet på sakkunnigutlåtande ska finnas kvar, om än inte lika detaljerad som i dagens system. Regeringens utgångspunkt är som har redovisats att universitet och högskolor själva bör få besluta om beredningen av ärenden som I fråga om anställning av den främsta läraren, professor, gör sig dock särskilda aspekter gällande. av professorer bör huvudregeln vara att ett sakkunnigutlåtande om de sökandes skicklighet hämtas in. Detta bör gälla även vid anställning av professor efter ett kallelseförfarande som redovisas i det följande Sakkunnigutlåtandet är enligt regeringens bedömning en garant för att den skickligaste sökande anställs på den främsta lärarbefattningen och att kvalitetskraven på en professor tillgodoses. På så sätt skyddas befattningen i högskolelagen och högskoleförordningen. förfarandet ska gå till bör dock inte föreskrivas utan det bör universiteten bestämma hur många personer utlåtandet ska hämtas in från, om dessa Prop. 2009/10:149 ska avge gemensamma eller individuella utlåtanden, i vilken utsträckning de sakkunniga ska vara särskilt förtrogna med anställningens ämnesområde, utformningen av utlåtandet och liknande frågor. I vissa fall kan ett sakkunnigutlåtande vara uppenbart obehövligt, t.ex. om en sökandes skicklighet redan har prövats i annat sammanhang. Det bör därför enligt regeringens bedömning finnas en möjlighet för universitet och högskolor att avstå från att hämta in ett sakkunnigutlåtande. Detsamma bör gälla vid ett kallelseförfarande. Vid anställning av övriga lärarkategorier är det regeringens åsikt att det är universitet och högskolor som själva bör avgöra hur kvalitetssäkringen av beslutsunderlaget ska ordnas. På så sätt öppnas möjligheter till flexibilitet och effektivitet i anställningsförfarandet.