prop · GX03237 · 2010-06-23 00:00:00 — Remissinstanserna: Ingen remissinstans uttalar sig särskilt i denna Skälen för regeringens förslag: När kungörelsedelgivning avser en obestämd krets, ett stort antal personer eller fler än tio delägare eller medlemmar i en samfällighet respektive sammanslutning ska meddelan- det sändas med post till någon eller några av de personer som delgiv- ningen avser under deras vanliga adresser för att vara tillgängligt för alla dem som avses med delgivningen. Meddelandet ska alltid sändas med post till statlig myndighet och kommun som ingår i kretsen som ska delges (17 § andra stycket delgivningslag). I promemorian görs bedömningen att den nuvarande ordningen att meddelandet ska skickas med post till någon eller några av dem som delgivningen avser inte framstår som självklar. En sådan ordning lämnar ett stort utrymme för myndigheten att välja till hur många och till vilka som meddelandet ska skickas. Den praktiska betydelsen av detta moment i delgivningsförfarandet kan därför i hög grad skilja sig från fall till fall. promemorian dras dock slutsatsen att det ändå får anses vara en rimlig ordning att vissa ytterligare åtgärder vidtas för att åtminstone en del av den krets personer som delgivningen avser med större sannolikhet får kännedom om meddelandets innehåll. Mot denna bakgrund och då några särskilda problem med den nuvarande ordningen inte är kända anser regeringen i likhet med promemorian att en motsvarande ordning ska gälla enligt den nya delgivningslagen. Enligt 17 § andra stycket delgivningslag ska ett sådant meddelande som nämnts i det föregående alltid sändas. Av lagtexten framgår emellertid inte att det ska inverka på bedömningen av om del- givning ska anses ha skett om myndigheten felaktigt underlåter att sända meddelanden med post (19 § delgivningslag). I rättfallet RÅ 1991 ref. 49 fann dock Regeringsrätten att myndighets underlåtenhet att sända meddelande med post till åtminstone någon person utgjorde skäl att återställa försutten tid för att överklaga myndighetens beslut. I promemorian föreslås att det bör tas in en bestämmelse som innebär att ett meddelande om kungörelsedelgivning ska skickas till någon eller några av dem som delgivningen avser och att så har skett i dessa fall bör vara en förutsättning för att kungörelsedelgivning ska anses ha skett. Regeringen ansluter sig till promemorians förslag. När kungörelsedelgivning används på den grunden att ett stort antal personer ska delges ska, om personerna i fråga hyr eller annars innehar lägenhet i samma fastighet, enligt delgivningslag meddelandet även anslås inom fastigheten på lämpligt sätt (16 § andra stycket 1). Meddelandet anslås på anslagstavla som är avsedd för meddelanden till de boende. Om sådan anslagstavla saknas, ska meddelandet i stället anslås väl synligt i husets huvudingång. Dessutom ska handlingen (eller meddelandet om handlingen är mycket omfattande) sändas med post till var och en av de personer som ska delges, om inte detta förfarande skulle medföra större kostnad och besvär än vad som är försvarligt med hänsyn till ändamålet med delgivningen. I promemorian görs bedömningen att den nuvarande bestämmelsen om att meddelandet ska anslås inom fastig- heten innebär att myndigheten på ett förhållandevis enkelt sätt kan öka förutsättningarna för att de boende ska få kännedom om delgivningen. Regeringen anser i likhet med promemorian att bestämmelsen bör föras över till den nya delgivningslagen. Bestämmelsen om att handlingen ska skickas med post till samtliga personer som hyr eller annars innehar lägenhet i samma fastighet innebär att proportionalitetsbedömningar som är av samma slag ska göras ; dels när myndigheten fattar beslut om att kungörelsedelgivning ska få användas, dels när myndigheten fattar beslut om att handlingen dessutom ska skickas med post. Enligt regeringens uppfattning framstår en sådan ordning inte som lämplig. För att kungörelsedelgivning över huvud taget ska få användas krävs att det med hänsyn till ändamålet med delgivningen inte är rimligt att delgivning ska ske med samtliga personer. Om denna förutsättning är uppfylld bör det vara tillräckligt att meddelandet anslås i fastigheten och skickas till någon eller några av dem som delgivningen avser. Regeringen anser därför att bestämmelsen om att handlingen i vissa undantagsfall dessutom ska skickas till samtliga som delgivningen avser inte bör föras över till den nya lagen. I avsnitt 13.2.5 föreslås att kungörelsedelgivning ska få användas i Prop. 2009/10:237 vissa fall när en juridisk person har underlåtit att registrera en behörig Liksom enligt nuvarande ordning anser regeringen att ett meddelande om delgivningen dessutom ska skickas till den juridiska personens registrerade postadress om en sådan finns (jfr 16 § andra stycket 3 och 17 § tredje stycket delgivningslag). En sådan bestämmelse bör därför tas in i den nya lagen. Regeringen ansluter sig till promemorians förslag att handlingen ska skickas från beslutet om kungörelsedelgivning. Regeringens förslag: Kungörelsedelgivning har skett efter beslutet om kungörelsedelgivning under förutsättning att kungörandet och övriga föreskrivna åtgärder har verkställts inom föreskriven tid. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ett fåtal remissinstanser uttalar sig särskilt i i tillstyrker förslaget att förlänga delgivningstidpunkten från beslutet. advokat- samfund anser att delgivningstidpunkten bör infalla tidigast efter kungörandet av meddelandet. Skälen för regeringens förslag: Enligt delgivningslag anses delgivning ha skett på tionde dagen efter beslutet om kungörelsedelgiv- ning under förutsättning att kungörandet skett (19 § tredje stycket). Att låta tidpunkten för när delgivning ska anses ha skett bestämmas med utgångspunkt från vilken dag som beslutet om kungörelsedelgivning fattas i stället för dagen för publiceringen av meddelandet inger enligt promemorian vissa principiella betänkligheter. Hur som den person som är delgivningsmottagare har på sig att få kännedom om delgivningen blir beroende av dels hur snabbt efter beslutet som myndigheten lämnar annonsmanus, dels hur snabbt respek- tive tidning publicerar meddelandet. I promemorian konstateras att det från principiell utgångspunkt framstår som mer rimligt att bestämma tidpunkten då delgivning ska anses ha skett utifrån när kungörande- åtgärderna har verkställts. När kungörelsen ska införas i flera tidningar är det emellertid inte säkert att publicering kan ske i samtliga tidningar. I sådana fall uppkommer svårigheter att bestämma som delgivning ska anses ha skett. Det är dessutom en fördel att delgivningstidpunkten kan beaktas vid utformningen av annonsmanus. Därigenom är det t.ex. möjligt att i meddelandet ange att svaromål i ett tvistemål ska ha kommit in till tingsrätten senast ett visst angivet datum vid påföljd att tredskodom annars kan komma att meddelas. I promemo- rian görs med hänsyn till det anförda sammantaget bedömningen att den nuvarande ordningen, att bestämma delgivningstidpunkten från beslutet om kungörelsedelgivningen, får anses ha sådana fördelar att den bör behållas. Regeringen instämmer i denna bedömning. I promemorian konstateras vidare att förutsättningarna för att personer som är delgivningsmottagare får kännedom om kungörelsen torde ha ökat sedan Post- och började publiceras på Internet. 2009/10:237 Vid publicering på Internet ökar dessutom chansen att delgivnings- mottagaren nås av meddelandet ju som meddelandet finns tillgängligt. Slutligen anförs i promemorian att förslagen om när kungörelsedelgivning ska få användas innebär att användningen av delgivningssättet kan förväntas öka något. Mot denna bakgrund föreslås i promemorian att tidsfristen utsträcks så att kungörelsedelgivning ska anses ha skett när har förflutit från beslutet om kungörelse- delgivning under förutsättning att föreskrivna åtgärder har skett i rätt tid. Flertalet remissinstanser framför inte några invändningar mot förslaget. invänder dock att tidsfristen är för kort efter- som tiden kan uppgå till endast från det att meddelandet kungörs till dess att delgivning har skett. Regeringen anser att det är viktigt att myndigheten alltid vidtar åtgärder för verkställande av kungörandet så snart det kan ske. När det gäller Post- och Inrikes Tid- ningar publiceras annonser mycket snabbt, i regel . I vissa ortstidningar publiceras emellertid annonser . När det gäller ortstidningar som inte ges ut kan det därmed dröja från det att myndigheten beslutar om kungörelsedelgivning till dess att meddelandet införs i ortstidning. I förhållande till nuvarande ordning, där det är tillräckligt att kungörandet har skett som delgiv- ning anses ha skett, anser regeringen att promemorians förslag innebär en klar förbättring för de enskilda som berörs av delgivningen. Regeringen anser dessutom, i likhet med i , att det från principiell synpunkt är en fördel om delgivningssätten i stor utsträckning har enhetliga tidsfrister. Regeringen anser därför att kungörelsedelgiv- ning bör ha skett efter beslutet om kungörelsedelgivning under förutsättning att kungörandet och andra föreskrivna åtgärder har verkställts från beslutet. Skyldigheten för myndigheten att vidta åtgärder för verkställande av kungörandet så snart det kan ske bör lämpligen föreskrivas i förordning. Regeringens förslag: Särskild postdelgivning avskaffas som delgiv- Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Särskild postdelgivning innebär enligt nuvarande ordning att den handling som ska delges överlämnas till den sökte av en brevbärare hos . Delgivning anses ha skett även om den sökte vägrar att ta emot handlingen (3 § andra stycket och 19 § andra stycket delgivningslag samt 4 och 5 §§ i 1979 års Användningen av särskild postdelgivning är förbehållen vissa myndigheter, däribland domstolarna. Användningen av särskild postdelgivning har minskat markant de Prop. 2009/10:237 . Från att ha använts i ungefär en halv miljon ärenden hade antalet ärenden sjunkit till knappt 700. Enligt promemorian är en av orsakerna till den minskade användningen att delgivningsformen förlorade i effektivitet när lördagsutdelningen av post avskaffades. Mot bakgrund av den minskade användningen har det i tidigare lagstiftningsärenden övervägts om inte den särskilda postdelgivningen borde avskaffas (Ds Ju 1974:15 och prop. 1978/79:11 s. 25 f.). Dåvarande anförde i en rapport beträffande användning av särskild postdelgivning inom den summariska processen att delgivningsformen borde användas endast i begränsad omfattning, eftersom det bedömdes vara i en högst begränsad andel av målen där särskild postdelgivning kunde antas ha förutsättningar att lyckas när ordinär delgivning hade misslyckats (RSV 1999:5 s. 25 f.). I sitt remiss- yttrande över promemorian Delgivning tillstyrkte att särskild postdelgivning avskaffas. I yttrandet upplyste Posten att bolaget annars skulle tvingas inrätta en särskild organisation för den särskilda post- delgivningen och att priset för tjänsten i sådana fall skulle komma att höjas avsevärt (Ju2002/1756/DOM). Som framgår ovan har användningen av särskild postdelgivning minskat kraftigt . I promemorian anförs att den minskade användningen innebär att det finns risk för brister i rättssäker- heten vid användningen av delgivningsformen. Behovet av särskild post- delgivning minskar dessutom ytterligare genom de övriga förändringar som föreslås. Regeringen ansluter sig därför till promemorians förslag att särskild postdelgivning avskaffas som delgivningssätt. 14.2Beaktande av omständigheter som framkommit vid andra delgivningsförsök med delgivningsmottagaren Regeringens förslag: Bedömningen av om en person som är delgiv- ningsmottagare har avvikit eller på annat sätt håller sig undan får grundas på omständigheter som har framkommit vid andra delgivningsförsök med honom eller henne. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans uttalar sig i denna del. Skälen för regeringens förslag: Om det för att ett visst delgivnings- sätt ska få användas föreskrivs att det ska finnas anledning att anta att den sökte har avvikit eller på annat sätt håller sig undan, får bedöm- ningen enligt nuvarande ordning grundas även på omständigheter som har framkommit vid andra delgivningsförsök (18 a § delgiv- ningslag). I delgivningslagen kan bestämmelsen tillämpas vid spikning och vid kungörelsedelgivning när samma förutsättningar som för spikning är uppfyllda. Dessutom finns motsvarande krav i vissa författ- ningar för att surrogatdelgivning ska få användas. Det gäller t.ex. delgivning av stämning i tvistemål (33 kap. 6 § andra stycket rättegångs- balken), betalningsuppmaning som kan grunda presumtion för obestånd vid konkursansökan enligt 2 kap. 9 § konkurslagen och föreläggande Prop. 2009/10:237 enligt 29 § lagen om betalningsföreläggande och vanlig handräckning. Den aktuella bestämmelsen i delgivningslagen tar särskilt sikte på delgivning av notoriskt svårdelgivna personer, där det vid tidigare delgivningsförsök har konstaterats att det finns anledning att anta att de har avvikit eller på annat sätt håller sig undan. För att utredningsunderlag från tidigare delgivningsärenden ska kunna tillmätas någon större vikt krävs enligt förarbetena att materialet är någorlunda färskt. Normalt bör material som i ett annat delgivningsärende har lett fram till exempelvis surrogatdelgiving av stämning i tvistemål eller spikning kunna tillmätas stor betydelse för bedömningen av ett senare fall, om det inte har kommit fram uppgifter som talar i en annan riktning. När det gäller spikning och kungörelsedelgivning krävs dock att personen getts tillfälle att själv bekräfta mottagandet samt att det i det aktuella delgivningsärendet har konstaterats att surrogatdelgivning inte är möjlig (prop. 1994/95:188 s. 23 f, jfr även NJA 1983 s. 544). Regeringen ansluter sig till promemorians bedömning att den gällande ordningen framstår som lämplig. Myndigheter bör därför även fortsätt- ningsvis kunna beakta uppgifter som framkommit vid andra delgivnings- försök med den person som är delgivningsmottagare. För att göra lagstiftningen mer lättillgänglig bör bestämmelsen införlivas i de delgivningsbestämmelser där den är tillämplig. 14.3Skyldighet för parter att uppge mobiltelefonnummer och e-postadress Regeringens förslag: I , förvaltningsprocesslagen och lagen om domstolsärenden införs en skyldighet för parterna att uppge mobiltelefonnummer och e-postadress. Parterna ska inte längre vara skyldiga att ange sitt yrke. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås att skyldigheten införs i och förvaltningsprocesslagen. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot promemorians förslag. Hovrätten över och och före- slår att motsvarande skyldighet förs in i lagen om domstolsärenden respektive lagen om . Skälen för regeringens förslag: För att myndigheterna ska kunna kommunicera med parterna finns en skyldighet i och förvaltningsprocesslagen att lämna kontaktuppgifter. Enligt 33 kap. 1 § och 3 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) ska en enskild parts första inlaga till domstolen innehålla uppgift om bl.a. partens yrke, postadress, adress till arbetsplats samt i förekommande fall annan adress där parten kan anträffas för delgivning genom stämnings- man, telefonnummer till bostaden och arbetsplatsen samt förhållanden i övrigt av betydelse för delgivning med honom eller henne. (Den som har hemligt telefonabonnemang behöver dock endast uppge numret om rätten begär det.) Uppgifterna ska gälla förhållandena när de lämnas till Det är i sammanhanget viktigt att notera att parten är skyldig att utan dröjsmål anmäla till rätten om något av de angivna förhållandena ändras eller om en uppgift är ofullständig eller felaktig. Som anförs i promemorian är de mest effektiva sätten att snabbt komma i kontakt med en part ofta att ringa till hans eller hennes mobiltelefon eller skicka ett e-postmeddelande till honom eller henne. Som framgår av tidigare avsnitt föreslås e-postadressen och mobil- telefonnumret dessutom i vissa fall kunna användas vid vanlig delgiv- ning, förenklad delgivning och muntlig delgivning. I promemorian kon- stateras att även de nuvarande bestämmelserna i och förvaltningsprocesslagen kan anses rymma en uppgiftsskyldighet för mobiltelefonnummer och e-postadress genom formuleringen förhållan- den i övrigt av betydelse för delgivning med parten. Det föreslås att bestämmelserna ändå kompletteras med en sådan uttrycklig uppgiftsskyl- dighet. Regeringen ansluter sig till promemorians förslag. Uppgifterna torde dessutom, som anförs i promemorian, kunna användas för att effektivi- sera handläggningen av mål och ärenden genom att myndigheten snabbt kan nå parterna med meddelanden som inte kräver formell delgivning, t.ex. besked om att en förhandling har ställts in eller en påminnelse om att parten ska bekräfta mottagandet av en handling. En sådan ordning möjliggör för myndigheten att utveckla det datoriserade verksamhets- stödet bl.a. genom att systemet kan skicka påminnelser om förelägganden och kallelser till parterna med e-post eller SMS. Regeringen anser vidare att det är motiverat att parterna alltid ska ange yrke. Denna skyldighet bör därför tas bort. Lagrådet pekar på att det i lagrådsremissen inte görs något undantag från skyldigheten att lämna uppgift om mobiltelefonnummer som inte är anknutna till abonnemang. Lagrådet menar att t.ex. kontantkortsnummer i praktiken kan vara hemliga i den meningen att de inte är registrerade och anser att frågan bör övervägas ytterligare i det fortsatta lagstiftnings- arbetet. Regeringen anser att de problem som kan vara förknippade med att behöva uppge oregistrerade kontantkortsnummer inte ska överdrivas. Frågan om det ändå bör införas någon särskild reglering för sådana mobiltelefonnummer kräver ytterligare överväganden som inte är möjliga att göra i detta lagstiftningsärende. Det bör därför inte nu göras något undantag för mobiltelefonnummer som inte registrerats. Vidare anser regeringen att parten även ska uppge ombudets e-post- adress och att det, som Lagrådet föreslår, av lagtexten ska framgå att parten även ska uppge ombudets mobiltelefonnummer. Genom hänvisningarna till 33 kap. 1 § får ändringen betydelse även inom den summariska processen och i skuldsanerings- ärenden (18 § lagen om betalningsföreläggande och vanlig handräckning samt 11 § första stycket 1 skuldsaneringslagen [2006:548]). En mot- svarande ändring bör, som Hovrätten över och föreslagit, lämpligen också göras i 5 § lagen om domstolsärenden. Det kan också finnas anledning att införa en motsvarande uppgiftsskyldighet i andra författningar. Dessa frågor bör övervägas i annat sammanhang. Regeringens förslag: Det ska framgå av diskrimineringslagen (2008:567) att vitesförelägganden som meddelar med stöd av 4 kap. 4 § diskrimineringslagen ska delges. Det ska också av diskrimineringslagen framgå att förelägganden som meddelar med stöd av 4 kap. 8 § diskrimi- neringslagen, kallelse till förhandling enligt 11 och 15 §§ diskrimi- neringslagen samt andra handlingar som en arbetsgivare eller någon annan ska tillhandahållas ska delges. Det ställs inte längre några särskilda villkor för att surrogatdelgivning ska få användas såvitt avser vitesförelägganden som meddelas med stöd av diskrimineringslagen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: tillstyrker förslaget att ta bort den nuvarande begränsningen av möjligheten att använda surrogatdelgivning. I övrigt yttrar sig ingen remissinstans särskilt i denna del. Skälen för regeringens förslag: Av 1 § andra stycket delgivningslag följer att bestämmelser om delgivning i visst slag av mål eller ärende i annan författning har företräde framför delgivningslagens bestämmelser. I avsnitt 5.1 föreslås att detta även ska gälla för den nya lagen. Nästan alla delgivningsbestämmelser som innebär avvikelser från delgivningslagen har lagform. Ett undantag är delgivning av vites- förelägganden enligt 4 kap. 4 § diskrimineringslagen (2008:567). Bestämmelsen om delgivning av sådana förelägganden har tagits in i 9 § förordningen (2008:1401) med instruktion för Diskrimineringsombuds- mannen. Av den bestämmelsen följer dels att ett vitesföreläggande enligt 4 kap. 4 § diskrimineringslagen ska delges, dels att ett vitesföreläggande får delges genom surrogatdelgivning bara om det finns skäl att anta att den som föreläggandet riktas mot har avvikit eller på annat sätt håller sig undan. Ytterligare ett undantag är delgivning av vitesförelägganden som beslutats av . Enligt 4 kap. 13 § tredje stycket diskrimineringslagen ska nämndens beslut vara skriftligt och del- ges den som framställningen riktas mot. Av 12 § förordningen (2008:1328) med instruktion för följer att ett vitesföreläggande får delges genom surrogatdelgivning bara om det finns skäl att anta att den som föreläggandet riktas mot har avvikit eller på annat sätt håller sig undan. Vidare följer av 11 § förordningen med instruktion för att förelägganden enligt 4 kap. 8 § diskrimineringslagen, kallelser till förhandlingar samt andra handlingar som en arbetsgivare eller någon annan ska få del av ska delges. Begränsningen i användningen av surrogatdelgivning motsvarar vad som gäller för bl.a. delgivning av stämning i tvistemål. Det kan enligt promemorian ifrågasättas om en motsvarande begränsning är motiverad när det gäller delgivning av ett vitesföreläggande som riktar sig mot en arbetsgivare, en utbildningsanordnare eller någon annan enligt 4 kap. 4 och 5 §§ diskrimineringslagen. I promemorian anmärks att arbets- givare, utbildningsanordnare m.fl. endast kan föreläggas vite om de har Prop. 2009/10:237 underlåtit att rätta sig efter en begäran från Diskrimineringsombuds- mannen att lämna uppgifter, ge tillträde till arbetsplats (eller annan lokal) eller komma till en överläggning (4 kap. 3 § diskrimineringslagen). Det är enligt promemorian även av betydelse att övriga nu aktuella vites- förelägganden får meddelas arbetsgivare eller utbildningsanordnare av först efter att arbetsgivaren eller utbildningsanordnaren delgetts ett föreläggande om att inom yttra sig (4 kap. 8 § diskrimineringslagen och 11 § förordningen med instruktion för ). Någon inskränkning av möjligheten till surrogatdelgivning av ett sådant föreläggande finns inte. Därtill kommer att vitesförelägganden med stöd av diskrimineringslagen ofta kommer att kunna delges genom det nya delgivningssättet särskild delgivning av juridisk person. I promemorian föreslås med hänvisning till det anförda att övervägande skäl får anses tala för att de aktuella begränsningarna av tillämpningen av surrogatdelgivning avskaffas. Regeringen ansluter sig till promemorians förslag. Av diskrimineringslagen framgår vidare att ett beslut av ska delges. I likhet därmed bör enligt promemorian bestämmelsen om att ett vitesföreläggande av Diskrimineringsombuds- mannen ska delges tas in i diskrimineringslagen. För att samla aktuell reglering om delgivning i lag bör bestämmelsen att förelägganden enligt 4 kap. 8 § diskrimineringslagen ska delges tas in i en ny bestämmelse i diskrimineringslagen. Av den bestämmelsen bör enligt promemorian också framgå att kallelser till förhandlingar enligt 11 eller 15 § diskrimineringslagen samt andra handlingar som en arbetsgivare eller någon annan ska tillhandahållas ska delges. Detta föranleder att en följd- ändring bör göras i 4 kap. 7 § diskrimineringslagen. Regeringen ansluter sig till promemorians förslag. 14.5Bestämmelser om när surrogatdelgivning, spikning eller kungörelsedelgivning inte får användas Regeringens förslag: Lagar som anger att kungörelsedelgivning enligt 15 § delgivningslag inte får användas ändras så att det framgår att undantagen avser såväl spikning som kungörelse- delgivning.