prop · GX03225 · 2010-06-09 00:00:00 — I de fall då det äldre kännetecknet är känt inom en betydande del av omsättningskretsen kan man i normala fall ha som utgångspunkt att ett handlande som sker ska anses ha skett inom rimlig tid (jfr artikel 4.4 WIPO- rekommendation angående bestämmelser om skydd för välkända varumärken). I 16 § finns dels en bestämmelse i vilken det erinras om att även det äldre kännetecknet får användas i dessa situationer, dels föreskrifter om möjlighet att besluta om att kännetecknen endast får användas på särskilt sätt. 1 kap. 16 § I de fall som avses i 14 och 15 §§ hindrar inte rätten till det yngre varukännetecknet användningen av det äldre. På yrkande av någon av parterna, får en domstol i de fall som avses i 15 § om det är skäligt besluta att ett av kännetecknen, eller båda, endast får användas på särskilt sätt, såsom i ett visst utförande eller med tillägg av ortsangivelse eller innehavarens namn. Ett sådant beslut får dock inte avse ett registrerat varumärke. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 8.6.2, finns bestämmelser om samexistens mellan kolliderande kännetecken. Den motsvarar delvis 10 § varumärkeslag. I första stycket, som saknar motsvarighet varumärkeslag, finns en bestämmelse som klargör att i de situationer där det finns en kollision mellan två kännetecken på vilken 14 eller 15 § är tillämplig så hindrar inte rätten till det yngre varukännetecknet att det äldre varukännetecknet används. Att det yngre varukännetecknet också får användas i dessa situationer framgår av 14 respektive 15 §. Bestämmelsen bygger på artikel 9.3 i varumärkesdirektivet. Andra stycket innebär att det i de fall som avses i 15 § finns en möjlighet för domstol att besluta att ett av kännetecknen i fråga eller båda bara får användas på särskilt sätt. Till skillnad års varumärkeslag gäller denna möjlighet bara om det yngre kännetecknet utgörs av ett inarbetat varukännetecken. Det har också förts in en regel om att ett sådant beslut inte får avse ett registrerat varumärke. Om det äldre kännetecknet utgörs av ett registrerat varumärke, är det bara möjligt att fatta sådant beslut med avseende på det yngre inarbetade Av tydlighetsskäl har det i lagtexten vidare angetts att Prop. 2009/10:225 det bara är på yrkande av någon av parterna som domstolen får fatta ett 1 kap. 17 § Vid utgivning av lexikon, handböcker eller andra liknande tryckta skrifter är skriftens författare, utgivare eller förläggare, på begäran av den som innehar ett registrerat varumärke, skyldig att se till att varumärket inte återges i skriften utan att det framgår att varumärket är skyddat genom registrering. Detsamma gäller om en sådan skrift görs tillgänglig elektroniskt av någon som avses i 1 kap. 9 § yttrandefrihetsgrundlagen. Den som inte följer en begäran enligt första stycket är skyldig att medverka till att en rättelse offentliggörs på det sätt och i den omfattning som är skäligt samt att bekosta detta. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 8.7.2, motsvarar med ett undantag 11 § varumärkeslag. En nyhet är att uppgiftsskyldigheten även omfattar de situationer då ett lexikon m.m. görs tillgängligt elektroniskt, exempelvis på Internet. Bestämmelsen omfattar dock bara de situationer då en sådan skrift görs tillgänglig av någon som avses i 1 kap. 9 § yttrandefrihetsgrundlagen, dvs. t.ex. en utgivare av en tryckt skrift eller den som innehar ett utgivningsbevis för verksamheten. Nationell registrering av varumärken Ansökan om registrering 2 kap. 1 § Den som vill registrera ett varumärke ska ansöka om detta hos . 1.uppgifter om sökandens namn eller firma och adress, 2.uppgifter om ombuds namn och adress, 3.en tydlig återgivning av varumärket, och 4.en förteckning över de varor eller tjänster som varumärket avser och vilka klasser dessa tillhör (varu- eller tjänsteförteckning). En ansökan om registrering av ett kollektiv-, garanti- eller kontrollmärke ska dessutom innehålla uppgifter om de villkor som gäller för att varumärket ska få användas. Sökanden ska betala föreskriven ansökningsavgift. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar närmare föreskrifter om ansökningsförfarandet. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 9.2.2, innehåller bestämmelser om vad en ansökan om registrering av ett varumärke ska innehålla. Den har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I första stycket anges vissa grundläggande krav på vad en ansökan om registrering ska innehålla. Den motsvarar 17 § varumärkeslag och vissa bestämmelser i 9 § varumärkesförordning. I andra stycket finns en bestämmelse som innebär att en ansökan om registrering av ett kollektiv-, kontroll- eller garantimärke också ska innehålla uppgifter om de villkor enligt vilka varumärket får användas. Bestämmelsen motsvarar 3 § första stycket kollektivmärkeslag. I tredje stycket anges att sökanden måste betala föreskriven ansökningsavgift. Samtliga bestämmelser om vad en ansökan ska innehålla har inte tagits in i lagen. Detsamma gäller i fråga om på vilket sätt ansökan ska ges in, t.ex. om det får ske genom elektronisk ingivning. Sådana mer detaljerade bestämmelser ges i stället i föreskrifter som meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. En upplysning om detta har tagits in i fjärde stycket. 2 kap. 2 § En sökande får göra sådana oväsentliga ändringar i det sökta varumärket som inte påverkar helhetsintrycket. Vidare får sökanden begränsa varu- eller tjänsteförteckningen i ansökan. Paragrafen, som saknar motsvarighet varumärkeslag, reglerar i vilken utsträckning sökanden kan göra ändringar i det varumärke för vilket en ansökan om registrering har gjorts. Paragrafen har behandlats i avsnitt 9.2.2. I 24 § varumärkeslag fanns en bestämmelse om ändringar i ett redan registrerat varumärke som i sak överensstämmer med första meningen i förevarande bestämmelse och som tillämpades analogt på märken som ännu inte hade registrerats. Bestämmelsen om ändringar i ett registrerat varumärke finns i 29 §. Genom förevarande bestämmelse har det i lagen klargjorts att ändringar i märket under ansökningsskedet, dvs. innan registrering har skett, kan göras i samma utsträckning som ändringar i ett redan registrerat varumärke. I andra meningen förtydligas att sökanden därutöver kan inskränka sin ansökan genom att begränsa varu- eller tjänsteförteckningen (jfr 1 § första stycket 4). 2 kap. 3 § En ansökan som avser flera varor eller tjänster får delas i två eller flera ansökningar som varorna eller tjänsterna fördelas på. Ansökningarna ska anses ha samma ingivningsdag och prioritet som den ursprungliga ansökan. Paragrafen har behandlats i avsnitt 15.7. Den motsvarar 7 § fjärde stycket varumärkesförordning. Den som har ansökt om registrering av ett varumärke för flera varor eller tjänster kan dela ansökan i två eller flera ansökningar som varorna eller tjänsterna fördelas på. Det måste vara fråga om just en uppdelning av varorna eller tjänsterna. De delade ansökningarna kan således inte, helt eller delvis, innehålla samma varor eller tjänster. Paragrafen är tillämplig under handläggningen av en Prop. 2009/10:225 registreringsansökan hos till dess att verket har fattat ett beslut om registrering. När ett beslut om registrering har fattats kan innehavaren i stället ansöka om delning av registreringen med stöd av 30 §. Bestämmelser om prioritet finns i 1416 §§. 2 kap. 4 § Ett varumärke får inte registreras om det endast består av en form som följer av varans art, en form som är nödvändig för att uppnå ett tekniskt resultat eller en form som ger varan ett betydande värde. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 9.7.3, finns en bestämmelse som innebär att ett varumärke inte får registreras om det märke som avses i ansökan endast består av en form som följer av varans art, en form som är nödvändig för att uppnå ett tekniskt resultat eller en form som ger varan ett betydande värde. Paragrafen motsvarar 13 § andra stycket varumärkeslag, vilken infördes i lagen vid genomförandet av varumärkesdirektivet i svensk rätt. Den motsvarar artikel 3.1 e i varumärkesdirektivet. Av 18 § framgår att självmant ska avslå ansökan om det finns något hinder som avses i förevarande paragraf. I 1 kap. 9 § finns en motsvarande bestämmelse om att ensamrätt inte kan förvärvas till sådana märken som avses i denna paragraf. 2 kap. 5 § Ett varumärke som ska registreras måste ha särskiljningsförmåga för de varor eller tjänster som det avser. Bestämmelsen handlar om krav på särskiljningsförmåga. Den har behandlats i avsnitt 9.4.2. Lagtexten har utformats med beaktande av Lagrådets synpunkter. Av 18 § framgår att självmant ska avslå ansökan om kraven enligt förevarande paragraf inte är uppfyllda. Paragrafen motsvarar 13 § första stycket första meningen varumärkeslag. Bestämmelsen har sin motsvarighet i artikel 3.1 b i varumärkesdirektivet. I förhållande till 13 § lag och utformningen av direktivbestämmelsen har det dock tagits in ett förtydligande om att varumärket ska ha särskiljningsförmåga för de varor eller tjänster som det avser. Detta tillägg har gjorts för att förtydliga att ett varumärke kan anses ha särskiljningsförmåga för en viss eller vissa varor eller tjänster men däremot inte för andra. Begreppet särskiljningsförmåga definieras i 1 kap. 5 §. Där framgår den närmare innebörden av detta begrepp samt att särskiljningsförmåga kan förvärvas genom användning. Se 6 § angående möjligheten att som kollektiv-, garanti- eller kontrollmärke få registrera tecken eller benämningar som i näringsverksamhet används för att ange varors eller tjänsters geografiska 2 kap. 6 § Tecken eller benämningar, som i näringsverksamhet används för att ange varornas eller tjänsternas geografiska ursprung får registreras som kollektiv-, garanti- eller kontrollmärken även om de enligt 1 kap. 5 § andra stycket 1 saknar särskiljningsförmåga. Bestämmelsen handlar om möjlighet att registrera varumärken som endast anger geografiskt ursprung som kollektiv-, garanti- eller kontrollmärken. Den saknar motsvarighet varumärkeslag och kollektivmärkeslag och har behandlats i avsnitt 9.6.2. Bestämmelsen har sin motsvarighet i artikel 15.2 första meningen i varumärkesdirektivet. En inledande bestämmelse om kollektiv-, garanti- och kontrollmärken finns i 1 kap. 2 §. I 1 kap. 5 § andra stycket 1 anges att bristande särskiljningsförmåga hos ett varukännetecken kan bero på att det endast består av tecken eller benämningar som anger varans eller tjänstens geografiska ursprung. I en sådan situation föreligger hinder mot registrering enligt 2 kap. 5 §. Bestämmelsen i förevarande paragraf innebär att ett varumärke trots detta kan registreras som kollektiv-, garanti- eller kontrollmärke i denna situation. Således krävs inte att sökanden visar att märket genom användning förvärvat särskiljningsförmåga när denna typ av märke registreras som kollektiv-, garanti- eller kontrollmärke. Ensamrätten till ett sådant märke hindrar emellertid inte att någon annan, när det sker i enlighet med god affärssed, i näringsverksamhet använder sig av tecken eller benämningar som anger geografiskt ursprung. Ett sådant märke hindrar inte någon som har rätt att använda ett geografiskt namn att göra det (1 kap. 11 § tredje stycket). Hinder mot registrering på grund av hänsyn till allmänna intressen 2 kap. 7 § Ett varumärke får inte registreras om det 1.strider mot lag eller annan författning eller mot goda seder eller allmän ordning, 2.är ägnat att vilseleda allmänheten i fråga om varans eller tjänstens art, kvalitet, geografiska ursprung eller någon annan omständighet, eller 3.utan tillstånd innehåller en sådan statlig eller internationell beteckning eller ett sådant kommunalt vapen som enligt lag eller annan författning inte får användas obehörigen som varumärke, eller något som lätt kan förväxlas med en sådan beteckning eller ett sådant vapen. Ett varumärke får inte heller registreras om märket innehåller eller består av något som är ägnat att uppfattas som en geografisk ursprungs- beteckning för vin eller spritdrycker och det avser vin eller spritdrycker av annat ursprung. Bestämmelsen, som delvis motsvarar 14 § första stycket 13 varumärkeslag, har behandlats i avsnitt 9.6.2 och 9.7.3. Den innehåller bestämmelser om i vilka fall ett varumärke inte får registreras med hänsyn till allmänna intressen, s.k. absoluta hinder. Av 18 § framgår att självmant ska avslå ansökan om det finns något hinder som avses i förevarande paragraf. Första stycket 1 motsvarar i sak 14 § första stycket 3 Prop. 2009/10:225 varumärkeslag. Den bygger på artikel 3.1 f och 3.2 a i varumärkesdirektivet. I artikel 3.1 f anges att registrering inte får ske av ett tecken som strider mot allmänna moralbegrepp och varumärkeslag användes uttrycket ägnat att väcka förargelse. I förevarande bestämmelse används goda seder vilket är det begrepp som finns i bl.a. 4 § 1 mönsterskyddslagen (1970:485). Någon saklig ändring är inte avsedd. Första stycket 2 motsvarar 14 § första stycket 2 varumärkeslag. Bestämmelsen har dock anpassats ytterligare till ordalydelsen i artikel i varumärkesdirektivet. Frågan hur direktivbestämmelsen ska tolkas har prövats i dom i mål C-259/04 mot Shelf 128 Ltd, 2006 I-03089. Första stycket 3 motsvarar 14 § första stycket 1 varumärkeslag och bygger på artikel 3.1 h och 3.2 c i varumärkesdirektivet. Andra stycket saknar motsvarighet varumärkeslag. Bestämmelsen genomför de internationella förpliktelser som följer av artikel 23 i avtalet om handelsrelaterade aspekter av immaterialrätter, . Bestämmelsen innebär att ett varumärke inte får registreras, oberoende av om märket är vilseledande eller inte, om det är ägnat att uppfattas som en geografisk ursprungsbeteckning för vin eller spritdrycker och det avser vin eller spritdrycker av annat ursprung. Med geografiska ursprungsbeteckningar menas beteckningar som anger att en vara har sitt ursprung i ett territorium, eller i en region eller ort inom detta territorium, om varans egenskaper, rykte eller andra karaktäristiska egenskaper i huvudsak kan hänföras till dess geografiska ursprung (artikel 22.1 i ). När det gäller de beteckningar som skyddas inom EU enligt de förordningar som anges i 10 kap. 7 § finns det normalt sett registreringshinder enligt första stycket 1 om annan än innehavaren av beteckningen i en senare ansökan försöker registrera ett varumärke i som innehåller beteckningen. Hinder mot registrering på grund av andra rättigheter 2 kap. 8 § Ett varumärke får inte registreras om det 1.är identiskt med ett äldre varukännetecken för varor eller tjänster av samma slag, 2.är identiskt med eller liknar ett äldre varukännetecken för varor eller tjänster av samma eller liknande slag, om det finns en risk för förväxling, inbegripet risken för att användningen av varumärket leder till uppfattningen att det finns ett samband mellan den som använder varumärket och innehavaren av varukännetecknet, 3.är identiskt med eller liknar ett äldre varukännetecken som är känt inom en betydande del av omsättningskretsen, och användningen av varumärket skulle dra otillbörlig fördel av eller utan skälig anledning vara till skada för varukännetecknets särskiljningsförmåga eller anseende, eller 4.kan förväxlas med ett kännetecken som användes här i landet eller i utlandet av någon annan för ansökan och som fortfarande används, om sökanden var i ond tro för ansökan. Med ett varukännetecken avses i första stycket 13 1.ett varumärke som är registrerat enligt detta kapitel, 2.ett varumärke som är registrerat genom en internationell varumärkesregistrering som enligt 5 kap. fått giltighet i , 3.ett varukännetecken som är inarbetat, om det inarbetade skyddet gäller inom en väsentlig del av landet, samt Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 9.7.3, motsvarar med vissa förändringar 14 § första stycket 69, andra och tredje styckena samt 6 § varumärkeslag. Den behandlar sådana relativa registreringshinder som består av äldre varukännetecken av olika slag. Paragrafen har delvis utformats i enlighet med vad Lagrådet har föreslagit. Paragrafen rör alltså vissa av de hinder som skyddar enskildas rättigheter, i detta fall tidigare varukännetecken. Andra relativa hinder i form av övriga rättigheter behandlas i 9 och 10 §§. Av 18 § framgår att självmant ska avslå ansökan om det finns något hinder som avses i förevarande paragraf. Första stycket 13 motsvarar delvis 14 § första stycket 6 och 6 § varumärkeslag och har utformats i nära anslutning till artikel 4.1 och 4.4 a i varumärkesdirektivet. Såväl i varumärkesdirektivet som i den svenska lagtexten finns bestämmelser om ensamrättens omfattning som i princip motsvarar dessa registreringshinder (artikel 5.1 och 5.2 i direktivet). När det gäller den närmare innebörden av de nu aktuella bestämmelserna hänvisas till kommentaren till 1 kap. 10 § första stycket. När det gäller första stycket 3 framgår att det äldre varukännetecknet ska vara känt inom en betydande del av omsättningskretsen. Detta uttryck har samma innebörd som i 1 kap. 7 § och 1 kap. 10 § första stycket 3. Till skillnad från 1 kap. 10 § första stycket 3, saknas här lokutionen här i landet. Detta beror på att denna paragraf också är tillämplig när hindret utgörs av ett gemenskapsvarumärke. I sådant fall ska prövningen avse om gemenskapsvarumärket är känt i EU (se artikel 4.3 i varumärkesdirektivet). När det gäller nationella varukännetecken är däremot kravet detsamma som anges i 1 kap. 10 § första stycket 3, dvs. att det ska vara känt här i landet. Första stycket 4 motsvarar delvis bestämmelsen i 14 § första stycket 7 varumärkeslag. Den bygger på regleringen i artikel jämfört med artikel 3.2 d i varumärkesdirektivet. Förevarande bestämmelse har utformats i nära anslutning till ordalydelsen i direktivet på så sätt att rekvisitet vetskap har utgått och i stället ersatts med rekvisitet att sökanden ska ha varit i ond tro. I förhållande till den tidigare gällande bestämmelsen har det klargjorts att både användning i och utomlands är relevant. Detta ansågs gälla även tidigare (jfr prop. 1992/93:48 s. 79). Innebörden av motsvarande bestämmelse om ond tro i artikel 52.1 b i varumärkesförordningen har prövats av EU- domstolen i dess dom i mål C-529/07, mot . Enligt domen ska man vid prövningen av om sökanden varit i ond tro i den mening som avses i den bestämmelsen beakta samtliga relevanta faktorer som i det enskilda fallet förelåg då ansökan om registrering av ett gemenskapsvarumärke gavs in. faktorer som i synnerhet ska beaktas. Den första är den omständigheten att sökanden vet om eller borde veta om att en tredje man i minst en medlemsstat använder ett identiskt eller liknande kännetecken för en vara som är identisk eller av liknande slag, vilket innebär en risk för förväxling med det sökta gemenskapsvarumärket. Den andra är om sökandens avsikt är att hindra denna tredje man från att fortsätta använda ett sådant kännetecken. Den tredje faktorn är graden av rättsskydd för tredje mans kännetecken och för det sökta gemenskapsvarumärket. I andra stycket finns bestämmelser om vad som avses med termen varukännetecken i första stycket 13. Bestämmelsen bygger på artikel 4.2 i varumärkesdirektivet. Till att börja med innefattas alla typer av registrerade varumärken om registreringen gäller i . Det kan alltså vara fråga om en nationell registrering, en internationell varumärkesregistrering som fått giltighet i eller ett gemenskapsvarumärke (andra stycket 1, 2 och 4). Paragrafen innehåller, till skillnad års varumärkeslag (14 § andra stycket), inte någon särskild regel om att hinder föreligger även om det äldre varukännetecknet utgörs av ett gemenskapsvarumärke som registrerats efter en senare ansökan men som kan göra anspråk på företräde enligt bestämmelserna i varumärkesförordningen. Bedömningen enligt första stycket av om ett gemenskapsvarumärke är äldre ska nämligen göras med beaktande av reglerna om företräde i artiklarna 34 och 35 i förordningen. Detta följer redan av förordningen och har därför ansetts inte behöva anges särskilt i lagen. Vidare innefattas även inarbetade varukännetecken, dock endast om det inarbetade skyddet gäller inom en väsentlig del av landet (andra stycket 3). Kravet på att inarbetningen ska gälla inom en väsentlig del av landet är nytt i förhållande till varumärkeslag. Frågan om vad som utgör en väsentlig del av landet måste bedömas i det enskilda fallet. En förhållandevis stor geografisk del av landet måste förstås anses utgöra en väsentlig del av landet. Även ett geografiskt sett mindre område bör dock kunna betraktas som en väsentlig del av landet, om denna del inrymmer en stor del av befolkningen, t.ex. något av storstadsområdena i landet. Vid tolkningen av bestämmelsen bör även i tillämpliga delar den praxis som utvecklas i beaktas (jfr dom i mål C-328/06, mot Leonci Monlleó Franquet, 2007 I-10093). Ett varukännetecken vars inarbetade skydd inte gäller i en väsentlig del av landet utgör alltså inte hinder mot en senare varumärkesregistrering, om inte förutsättningarna i första stycket 4 (ond tro) är uppfyllda (det sistnämnda fallet kräver inte inarbetning). Det förhållandet att kännetecknet inte utgör hinder för registrering av ett yngre varumärke innebär dock inte att innehavaren går miste om sin ensamrätt till varukännetecknet inom den del av landet där det är inarbetat. Innehavaren kan t.ex. föra talan om förbud mot innehavaren av det registrerade varumärket att använda sitt märke inom det område där varukännetecknet är inarbetat (jfr 1 kap. 7 §). 2 kap. 9 § De hinder för registrering av varumärken som anges i 8 § första stycket 13 gäller på motsvarande sätt i fråga om 1.en registrerad firma som används i näringsverksamhet, och 2.ett sådant namn eller ett sådant annat näringskännetecken än en registrerad firma som är skyddat enligt 1 kap. 8 §, om skyddet gäller inom en väsentlig del av landet. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 9.7.3, innehåller bestämmelser om s.k. naturliga varukännetecken som registreringshinder. Paragrafen motsvarar delvis 14 § första stycket 6 varumärkeslag. Hänvisningen till 8 § första stycket 13 innebär att det på motsvarande sätt föreligger hinder mot registrering av ett varumärke också när det finns ett äldre naturligt varukännetecken. Även i dessa fall ska avslå registreringsansökan. Enligt punkten 1 utgör en registrerad firma som används i näringsverksamhet hinder mot registrering av ett varumärke i de situationer som anges i 8 § första stycket 13. Detta registreringshinder har sin motsvarighet i 14 § första stycket 6 varumärkeslag, dock med den skillnaden att hindret enligt förevarande punkt är begränsat till registrerade firmor. Det behöver inte vara fråga om en firmaregistrering som gäller i hela landet utan även en firmaregistrering som avser exempelvis en enskild näringsidkare eller ett handelsbolag omfattas av bestämmelsen. En sådan firma utgör alltså registreringshinder på samma sätt som exempelvis ett tidigare registrerat varumärke. Punkten 2 innebär att hinder mot registrering föreligger också när det gäller namn som används som varukännetecken samt andra näringskännetecken än registrerade firmor, dvs. inarbetade firmor och sekundära kännetecken. Av 1 kap. 8 § följer att skyddet för sådana näringskännetecken och namn kan vara begränsat till en viss del landet. På samma sätt som när det gäller inarbetade varukännetecken kan sådana näringskännetecken ha ett skydd så som för varukännetecken i en del av landet. Om skyddet omfattar en väsentlig del av landet, utgör de också registreringshinder och grund för hävning av en senare varumärkesregistrering av ett likadant eller förväxlingsbart varumärke. Om skyddet som naturligt varukännetecken inte gäller i en väsentlig del av landet, utgör det skyddade namnet eller näringskännetecknet inte hinder mot varumärkesregistrering. När det gäller innebörden av begreppet väsentlig del av landet hänvisas till 8 §. Firma och namn kan utgöra hinder mot varumärkesregistreringar även i vissa andra situationer, se 10 §. 2 kap. 10 §