prop · GY034 · 2010-11-03 00:00:00 — Även om varan inte för- störs kan den enskilde lida ekonomisk skada. ifrågasätter också att varan ska förstöras. Den bör enligt tingsrätten för- varas till dess att beslut om klassificering har meddelats, varefter varan bör kunna förstöras efter särskild förverkandetalan av åklagare. Utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer i allt väsentligt med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte några synpunk- ter på förslaget i denna del. Förvaltningsrätten i anser att det inte bör finnas någon möjlighet att förstöra en substans innan beslut i frågan om förstörande har fattats. föreslår att undan- taget för rätt till skadeståndsersättning även ska omfatta den situationen att substansen har förstörts därför att den inte har hämtats ut . Åkla- garmyndigheten undrar vem som ska betala eventuellt skadestånd och menar att åklagarväsendet inte ska behöva stå för den kostnaden eftersom man inte råder över om en substans inte förklaras som narkotika eller hälsofarlig vara. Myndigheten har även ifrågasatt om det behövs en regel om preskription av rätten att begära skadestånd. Skälen för regeringens förslag: När ett beslut enligt lagen har vunnit laga kraft bör enligt utredningen den förvarande myndigheten, dvs. en polismyndighet eller , ansvara för att substansen förstörs. Hov- rätten för och kritiserar utredning- ens förslag i denna del. anser att man i vart fall inte bör förstöra en substans innan det finns ett gällande beslut om klassifice- ring av den som narkotika eller hälsofarlig vara. Regeringen delar utredningens bedömning att substansen bör förstöras om lagen är tillämplig på den samt det finns ett lagakraftvunnet beslut om att den ska förstöras. Remissynpunkterna visar emellertid att det krävs mera genomarbetade regler om förfarandet. Regeringen har över- vägt om förstörande bör tillåtas först när det finns ett gällande beslut om att substansen klassificeras som narkotika eller hälsofarlig vara. Det finns emellertid skäl som talar emot en sådan lösning. Polisen och bör inte tvingas att förvara farliga substanser längre än vad som är abso- lut nödvändigt. Att administrera omhändertagna föremål är resurs- och kostnadskrävande, vilket bl.a. har lett till att det har införts nya regler om förfarandet med egendom som har varit beslagtagen. Det kan av olika skäl dröja innan klassificeringsförfarandet avseende en viss substans har slutförts. Om polisen och måste avvakta det slutliga resultatet av klassificeringsförfarandet beträffande varje enskild substans måste resurser läggas på att regelbundet kontrollera hur långt processen har hunnit. Detta ska ställas mot att det i många fall torde röra sig om små mängder av substanser, varför värdet på det omhändertagna är lågt. Det förekommer också att en substans går förlorad i samband med analysen eller på grund av naturliga förändringar. Vid en samlad bedömning finner regeringen att utredningens förslag i denna del bör genomföras. Regeringen anser vidare att det under vissa speciella omständigheter bör finnas ett utrymme för att förstöra det omhändertagna . Ett sådant fall bör vara om den från vilken substansen har omhändertagits begär att den ska förstöras. Det finns skäl att anta att den som ertappas med att ha farliga substanser är medveten om det olämpliga i detta och därför kan uttrycka önskemål om att substansen ska förstöras. En annan situation där det bör vara möjligt att förstöra substansen redan innan det finns ett lagakraftvunnet beslut om förstörande är om vården av substan- sen är förenad med alltför stora kostnader eller betydande risker. Det skulle t.ex. kunna tänkas att en viss substans har sådana egenskaper att den kräver mycket speciell eller kostsam förvaring eller att den av arbetsmiljöskäl inte bör förvaras hos polisen eller . Regeringen har förståelse för den principiella synpunkt på förstörande i dessa fall som Förvaltningsrätten i har framfört, men anser ändå att det av verksamhetsskäl bör finnas ett sådant utrymme. Denna möjlighet är dock avsedd att användas restriktivt, vilket återspeglas i lagtexten. En regel av det nu aktuella slaget bör dock kompletteras med en möj- lighet för den som berörs av beslutet att begära ersättning för den skada som kan ha uppstått. Regeringen delar således remissinstansernas upp- fattning att frågan om ersättning bör regleras. Ägaren eller annan rätts- innehavare bör kunna begära ersättning av staten om en substans har förstörts och det sedermera inte fattas något beslut om förstörande. Det- samma bör gälla om antagandet att substansen kommer att klassificeras som narkotika eller hälsofarlig vara sedermera visar sig inte hålla. Någon möjlighet till ersättning bör dock inte finnas om substansen har förstörts på begäran av den som den har omhändertagits hos eller, som Läke- medelsverket påpekar, om den har förstörts därför att den inte har hämtats ut efter ett beslut att häva omhändertagandet. Lagrådet anser att det kan sättas i fråga om bestämmelsen om ersätt- ning är tillräcklig. Enligt Lagrådet kan det sannolikt uppkomma situatio- ner där ett omhändertagande blir långvarigt och den enskilde till följd av det vållas skada, trots att substansen sedermera återlämnas. Enligt Lag- rådet är det angeläget att det i det fortsatta lagstiftningsarbetet övervägs om även skada som uppkommer genom omhändertagande ska ersättas och regleringen kompletteras i det avseendet. Regeringen vill till att börja med understryka vikten av att den som drabbas av skada vid tillämpningen av den nya lagen har möjlighet att få ersättning i vissa fall. Redan den föreslagna ersättningsbestämmelsen sträcker sig emellertid längre än skadeståndsansvaret i allmänhet för verksamhet i statens regi. För att ett omhändertagande över huvud taget ska aktualiseras krävs det att det i det enskilda fallet kan antas att substansen är avsedd att användas i syfte att uppnå berusning eller annan påverkan och därvid kan komma att förorsaka skada eller dödsfall. Ett beslut om omhänder- tagande som har fattats av annan än åklagare ska prövas av åklagaren. Frågan om omhändertagandet är juridiskt välgrundat kommer således att bedömas mycket snabbt. Åklagarens beslut att omhänderta en substans eller att fastställa ett sådant beslut kan när som helst bringas under domstolsprövning. Ärendena ska handläggas skyndsamt och åkla- garen är också skyldig att fortlöpande bevaka att det fortfarande finns grund för omhändertagande. Vid en samlad bedömning finner regeringen att sannolikheten för att någon vållas ekonomisk skada av ett omhänder- tagande som senare visar sig vara ogrundat är liten. Mot den bakgrunden anser regeringen att det inte finns något behov av att komplettera ersätt- ningsmöjligheterna på det sätt som Lagrådet förordar. Om det i den praktiska tillämpningen skulle visa sig att det uppstår ett sådant behov får frågan övervägas på nytt. Frågan är då vem som ska kunna besluta om ersättning. Mot bakgrund av att det är helt ny lagstiftning och att bedömningen av vad som kan vara skälig ersättning i detta fall inte är okomplicerad anser regeringen . 2010/11:4 att en lämplig ordning är att lägga uppgiften att för statens räkning handlägga sådana anspråk på Justitiekanslern. Detta kan göras genom ett tillägg i förordningen (1995:1301) om handläggning av skadestånds- anspråk mot staten. I sista hand kan ersättningsfrågan prövas av allmän domstol inom ramen för ett dispositivt tvistemål. Regeringen bedömer att frågor om ersättning endast kommer att aktualiseras i ett fåtal fall. väcker frågan om vem som slutligen ska betala ett skadestånd enligt lagen och menar att åklagarväsendet inte ska behöva göra detta eftersom man inte råder över om en substans inte förklaras som narkotika eller hälsofarlig vara. Myndigheten har även ifrågasatt om inte det bör införas en regel om preskription av rätten att begära skadestånd. Enligt regeringens mening finns det inte anledning att införa någon särreglering i dessa båda avseenden. Regeringen vill i sammanhanget anmärka att skadestånd kan utgå även av annat skäl än att substansen inte förklaras som narkotika eller hälso- farlig vara. Regeringens bedömning: Någon sekretessbestämmelse bör inte infö- ras. Frågor om underrättelse bör regleras i förordning. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning såvitt avser behovet av sekretess. Utredningen föreslår att vissa regler om underrättelse införs i lagen. Remissinstanserna har, med undantag av Kriminalvården, inte yttrat sig i frågan. Kriminalvården pekar, såvitt gäller sekretessfrågan, på att uppgifter om att någon är intagen i anstalt eller häkte kan komma att Utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer med regeringens Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte haft några syn- anser att det bör övervägas ytterligare om inte en sekretessbestämmelse till skydd för enskild ska införas. verket framhåller vikten av att verket får kännedom om beslut enligt lagen och att verket tillsammans med har en god överblick över utvecklingen. Skälen för regeringens bedömning: Eftersom det föreslagna förfa- randet inte är av straffrättslig natur är de sekretessbestämmelser som normalt tillämpas i , polisens och åklagarnas verksamhet inte Regeringen delar utredningens bedömning att det i ärenden om förstörande av farliga substanser knappast kommer att finnas så känsliga uppgifter att det finns skäl att införa en särskild bestämmelse om sekretess vare sig till skydd för verksamheten eller till skydd för enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden. Något nytt i sak som kan för- anleda en annan bedömning har inte framkommit. Utredningen föreslår att den nya lagen ska innehålla ett flertal regler Mot bakgrund av att och har till uppgift att hos regeringen väcka frågor om klassificering av narkotika och hälsofarliga varor är det viktigt att myn- Prop. 2010/11:4 digheterna får kännedom om åklagares och domstolars beslut om förstö- Det kan även finnas skäl att överväga behovet av underrättelser till andra myndigheter. Detta är emellertid frågor som kan regleras i förord- ning. Regeringens förslag: Lagen ska träda i kraft . Den ska endast tillämpas på substanser som omhändertas efter ikraft- trädandet. Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag. Remissinstanserna har inte yttrat särskilt sig i frågan, men flera av dessa understryker att det är angeläget att det nya lagstiftningen träder i Skälen för regeringens förslag: Det är angeläget att lagen träder i kraft , mot bakgrund av det skyddsbehov som före- ligger. Med tanke på lagstiftningens art bör den inte ges tillbakaverkande kraft utan endast kunna tillämpas på substanser som omhändertas efter ikraftträdandet. Skärpta straff för grovt dopningsbrott m.m. Regeringens förslag: Straffmaximum för grovt dopningsbrott höjs från fängelse till fängelse . Dopningslagens tillämpningsområde ändras så att regleringen gäller kemiska substanser som ökar produktion eller frigörelse av testosteron och dess derivat eller av tillväxthormon. Utredningens förslag: Vid bedömningen av om ett dopningsbrott ska anses som grovt ska även dopningsmedlets farlighet särskilt beaktas. Straffskalan för dopningsbrott av normalgraden ska vara fängelse i högst och för grovt brott fängelse i lägst och högst . bestämmelse om smuggling av dopningsmedel förs in i lagen (2000:1225) om straff för smuggling. För smuggling av dopningsmedel ska gälla samma straffskala som för dopningsbrott av normalgraden respektive grovt brott. Som en följd av ändringen i straffskalan för dop- ningsbrott föreslås även en ändring i 36 kap. 1 b § . Remissinstanserna: En övervägande majoritet av de remissinstanser som yttrat sig, däribland , Statens kriminaltekniska laboratorium, Kriminalvården, , Statens folkhälso- institut, , samt ett flertal kommuner och länsstyrelser, är positiva till att straffskalorna för dop- ningsbrott av normalgraden och grovt dopningsbrott ändras så att de sammanfaller eller närmar sig de motsvarande straffskalorna för narko- är positiva till förslaget. utom att dopningslagen bör harmoniseras med narkotikastrafflagen för att komma åt det straffria utrymmet för medverkan m.m. till vissa kvali- ficerade former av innehav. ansluter sig till utredningens förslag men påpekar att problemet inte endast går att lösa med hårdare Hovrätten för ifrågasätter utredningens förslag och anför att innan forskning visar att dopningsmedel ur farlighetssynpunkt kan likställas med ett visst narkotikapreparat, bör inte dopningsbrott och narkotikabrott likställas i straffrättsligt hänseende. tetsstyrelsen vid ställer sig avvisande till förslaget och anför att en höjning av straffskalan inte förefaller vara motiverad av de skäl som utredningen angett och föreslår i stället att maximistraffet såvitt avser grovt brott höjs till fängelse . negativt inställt till förslaget och förespråkar att de befintliga straffska- lorna i högre grad kombineras med vård. Skälen för regeringens förslag Ett höjt straffmaximum för grovt dopningsbrott m.m. Det står klart att användning av dopningsmedel kan leda till allvarliga fysiska, psykiska och sociala problem. Det finns också vetenskapliga studier som tydligt visar att anabola androgena steroider gör hjärnan mer känslig för alkohol och narkotiska preparat, vilket i många fall leder till ett uttalat drogberoende. Användande av dopningsmedel kombineras också ofta med brukande av narkotika, t.ex. amfetamin eller kokain. Narkotika används ofta mellan perioder av dopningsmissbruk (s.k. kurande), men även som återställare eller för att förstärka effekten av Det finns således ett nära samband mellan bruk av narkotika och bruk av dopningsmedel och skadeeffekterna är delvis de- Även alkohol och dopningspreparat är en vanlig kombination. Det är vidare klarlagt att långvarigt användande av anabola steroider medför psykiska effekter på en stor del av användarna. ökad självmordsrisk efter avbrutet intag av preparatet är den allvarligaste och förmodligen även den vanligaste psykiska biverkningen. vidare enighet om att ökad aggressivitet och fientlighet samt ökad risk för våldsbenägenhet kan ha samband med bl.a. intag av dopningsmedel, ofta i kombination med narkotika. Det är även väl känt att missbruk av dopningsmedel förekommer i kriminella kretsar samt att handel med dopningsmedel förekommer i allt större omfattning och omsätter allt Det finns därför enligt regeringens mening anledning att se allvarligt på hantering av dopningsmedel. Som framkommit i utredningen och som även framhålls av Hovrätten för och Juridiska fakultetsstyrelsen vid , är dock kunskapen om hälsoeffekterna av dopningsmedel begränsad och det är svårt att närmare kartlägga farligheten hos olika dopnings- preparat på motsvarande sätt som gjorts i fråga om narkotika. androgena steroider har med stor sannolikhet mindre beroenderisk kopplad till akuta fysiologiska och farmakologiska mekanismer (stimule- ring av hjärnans belöningssystem) än t.ex. heroin, kokain eller amfeta- Dopningspreparat är med stor sannolikhet också mindre toxiska än Det förefaller inte heller som om användare av dessa preparat löper samma risk för att hamna i den typ av svår social misär, som associeras med intensivt narkotikamissbruk. Far- ligheten hos dopningsmedel kan mot denna bakgrund inte generellt jäm- ställas med farligheten hos narkotiska preparat. Av detta skäl kan inte ett dopningsbrott av normalgraden anses lika allvarligt som ett narkotika- brott av normalgraden. Straffmaximum för dopningsbrott av normalgra- den bör således inte höjas. Dopningsbrott kan emellertid också avse gärningar av mycket allvar- ligt slag. Det kan t.ex. omfatta mycket stora mängder dopningsmedel eller verksamhet som bedrivs i storskalig och organiserad form. I sådana fall kan brottet bedömas som grovt. Enligt regeringen återspeglar nu- varande straffminimum på fängelse allvaret hos de grova dopningsbrotten. En höjning av straffminimum för grovt dopningsbrott, som utredningen föreslagit, bör därför inte ske. Ett straffmaximum fängelse kan däremot inte anses fullt ut återspegla allvaret hos de grövsta fallen av dopningsbrott. Till detta kommer den genom- förda ändringen att det vid bedömningen av straffvärdet ska beaktas som försvårande bl.a. om brottet utgjort ett led i en brottslighet som utövats i organiserad form eller systematiskt (se prop. 2009/10:147). Denna lag- ändring trädde i kraft . Det finns därför ett behov att skapa utrymme för att kunna beakta allvaret vid mycket grova dopningsbrott. Ett straffmaximum för grovt dopningsbrott återspeglar brottets allvar och ger ett tillräckligt utrymme uppåt för att ta hänsyn till omstän- digheter som i det enskilda fallet talar i skärpande riktning. Regeringen föreslår därför att straffmaximum för grovt dopningsbrott höjs från fängelse till fängelse . Det ska i detta samman- hang också nämnas att den generella höjning av straffen för allvarliga våldsbrott som genomförts tar sikte på alla allvarliga våldsbrott, också sådana som begåtts i samband med missbruk av dopningsmedel. Vid dessa bedömningar i fråga om straffskalan för grovt dopningsbrott bör inte de ändringar i lagen (2000:1225) om straff för smuggling som utredningen föreslagit genomföras. Till följd av den föreslagna ändringen i straffskalan för grovt dopningsbrott kommer huvudregeln i 36 kap. 1 b § första stycket gälla. En följdändring bör därför göras i paragrafens andra stycke.. Mot bakgrund av vad som ovan anförts om dopningsmedlens farlighet saknas skäl att särskilt beakta denna omständighet vid bedömningen av om ett dopningsbrott ska anses som grovt. Utvidgat straffansvar för dopningsbrott anför att 2 § dopningslagen bör juste- ras så att de gärningsformer som nämns där sammanfaller eller närmar sig lydelsen i 1 § första stycket narkotikastrafflagen (1968:64). Före- ningen har pekat på att den nuvarande regleringen innebär att medhjälp, försök och förberedelse till dopningsbrott i vissa fall inte kan lagföras och att det inte finns sakliga skäl att som göra åtskillnad i lag, om man som gärningsman under likartade former befattar sig med narkotika eller dopningsmedel. Utredningen har inte behandlat de frågor som tar upp i sitt remissvar. Regeringen konstaterar därför att det inte finns underlag för att i detta sammanhang överväga de ändringar i Prop. 2010/11:4 dopningslagen som föreningen föreslår. Som tidigare nämnts använder dopningslagen en generisk definition för att definiera de substanser som omfattas av lagen. Det är därmed allmän domstol som slutligt avgör vilka substanser som omfattas. Det har bildats en expertgrupp som ska upprätta en förteckning över de substanser som anses utgöra dopningsmedel enligt dopningslagen. Denna förteckning ska utgöra ett hjälpmedel vid tillämpningen av lagen. Expertgruppen har pekat på vissa tillämpningsproblem beträffande lagens första paragraf. Det framhålls att 1 § d) är svårtillämpad eftersom det där anges att kemiska substanser som ökar produktion och frigörelse av testosteron och dess derivat eller av tillväxthormon omfattas av lagen. Det har från expertgruppen framhållits att regleringen i stället borde gälla kemiska substanser som ökar produktion eller frigörelse av testosteron och dess derivat eller av tillväxthormon, eftersom det är väldigt få substanser som både ökar produktion och frigörelse av dessa ämnen. Det har påpekats att det är tillräckligt, för att en substans ska omfattas av lagen, att den antingen ökar produktionen eller frigörelsen av de uppräknade ämnena. Regeringen föreslår därför en ändring av 1 § dopningslagen i enlighet med det ovan anförda. Vidare byts bokstavsbeteckningarna i paragrafens första stycke ut mot sifferbeteckningar. Regeringens bedömning: En ny förordning i fråga om vissa flyktiga ämnen bör införas. Denna bör omfatta flyktiga ämnen som vid inand- ning medför eller kan antas medföra berusning, och annan vara som innehåller ett flyktigt ämne, om varan vid inandning medför eller kan antas medföra berusning. bör vara den myn- dighet som utövar tillsyn över att förordningen och föreskrifter som meddelas med stöd av förordningen följs. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens Utredningen föreslog dock att föreskriftsrätten enligt den nya förordningen för vissa flyktiga ämnen skulle åvila Kemikalieinspek- Remissinstanser: Ett flertal remissinstanser har synpunkter på utred- och kommun är odelat positiva till att en ny förordning om flyktiga ämnen införs. hälsoinstitut menar att det finns anledning för regeringen att överväga om ska få ansvar för tillsyn enligt förordningen om flyktiga ämnen och föreskrifter som meddelas med stöd av förord- Även Kemikalieinspektionen ifrågasätter lämpligheten i utred- ningens förslag vad gäller myndighetsansvaret. utpekas som en lämpligare kandidat. Myndigheten anser även att det kan diskuteras om rätten att meddela särskilda föreskrifter i stället bör avse rätten att meddela beslut då ett föreskriftsförfarande förefaller ta alltför . Ett antal remissinstanser, bl.a. Statskontoret och Kemisk-tek- niska leverantörsförbundet, ställer sig frågande till om förbud mot för- säljning av vissa flyktiga lösningsmedel är proportionerligt. Plast- och kemiföretagen är tveksamma till en modell där en central tillsynsmyn- dighet meddelar särskilda föreskrifter lokalt. läns landsting före- slår att en åldersgräns införs generellt för inköp av hälsofarliga produk- ter. i efterfrågar ett övervägande om in- förande av åldersgräns för köp av påfyllningsbehållare med drivgas till cigarettändare. Länsrätten i efterfrågar en sammanhållen ordning för överklagande av beslut enligt förordningen. Statens folk- hälsoinstitut, och Kemisk-tekniska leverantörsförbun- det instämmer i utredningens bedömning att ska ansvara för informationsverksamheten vad gäller sniffning. i föreslår att informationsansvar även läggs på de tjänste- män i kommunerna med ansvar för tillsyn av åldersgräns vid tobaksför- säljning. i län delar utredningens bedömning men vill framhålla att information till elever bör ges med försiktig- het för att inte verka kontraproduktivt. Skälen för regeringens bedömning: Sniffning som fenomen blev vanligare , främst bland yngre tonåringar, då man oftast inhalerade förtunningsmedel eller andra preparat som innehåller lättflyk- tiga kolväten, som t.ex. bensin, terpentin och aceton. har butangas, som används i cigarettändare, och propangas, som ingår i gasol, fått ökad användning som sniffningsmedel, liksom aerosoler, som tjänstgör som drivgas i sprayburkar. Det har även blivit vanligt att sniffa lustgas, som finns i gräddsifoner. Gemensamt för de produkter som kan användas för sniffning är att de lätt förgasas, kan och kan ge berusning. Sniffning förekommer huvudsakligen bland vissa ungdomar under ton- årstiden. () utför enkätundersökningar för skolungdom, där man bl.a. ställer frågor om sniffningserfarenhet. har andelen elever i årskurs 9 med sniffningserfarenhet stabiliserats på en förhållandevis låg nivå (). uppgav av flickorna och av pojkarna att de sniffat . gör CAN gymnasieundersökningar i årskurs 2. Vid undersökning svarade av flickorna och av poj- karna i gymnasieundersökningen att de sniffat. Sniffning av olika flyktiga lösningsmedel m.m. har av myndigheter och organisationer beskrivits som ett lokalt fenomen som blossar upp på en ort , men som ofta dör ut igen för att sedan på nytt kunna blossa upp. Att sniffa är mycket farligt, även om det endast sker en gång. Riskerna ökar om man använder t.ex. alkohol. I värsta fall kan stora doser vid ett enskilt rustillfälle leda till syrebrist och medvetslöshet. Vissa sniffningspreparat gör att hjärtat reagerar onormalt på de hormoner som utsöndras under stress. Den del av hjärnan som reglerar hjärtverk- samheten kan störas, så att hjärtat slår okontrollerat och i värsta fall stan- nar. Vid sniffning blir personen i fråga omtöcknad, med dålig balans och muskelkontroll och dämpade reflexer, vilket leder till att olyckor lätt händer.