prop · GX03105 · 2010-03-17 00:00:00 — Remissinstanserna: Av dem som uttalat sig i denna del tillstyrker en , , Kommuner och Landsting och , utredningens förslag och bedömning. avstyrker förslaget med motiveringen att har ett särskilt ansvar för så unga barn och att ändringen därför är onödig. ungdomsvetenskap) och ( stadsdelsnämnd) är kritiska till att presumtionsregeln ska omfatta barn under och anser att kravet på synnerliga skäl bör gälla även vid tillämpning av denna. Rädda barnen anser att det direkt av presumtionsregeln bör framgå att låg ålder bör vägas in vid bedömningen av om särskilda skäl föreligger. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Det krävs synnerliga skäl för att en utredning om ett misstänkt brott ska få inledas mot ett barn som inte fyllt (31 § tredje stycket LUL). Ju yngre barnet är, desto starkare är skälen för att det är socialnämnden som bör ombesörja den utredning som kan behövas. Detta gäller särskilt om utredningen inte motiveras av något annat skäl än att den kan ha betydelse för I förarbetena till bestämmelsen betonas att barnet måste ha uppnått en viss mognad för att en utredning över huvud taget ska framstå som meningsfull (prop. 1983/84:187 s. 33 f.). I avsnitt 5.2.1 föreslår regeringen att det ska råda en presumtion för att en utredning enligt 31 § LUL ska inledas om någon misstänks för att ha begått ett brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Endast om särskilda skäl talar mot en utredning ska presumtionen kunna brytas. Fråga är om den föreslagna presumtionen bör gälla även för barn . Det är mycket sällsynt att barn misstänks för att ha begått sådana allvarliga brott som omfattas av presumtionsregeln. fallet är det mycket som talar för att en utredning redan enligt gällande reglering i 31 § LUL inleds, eftersom synnerliga skäl i allmänhet kan anses vara för handen om fråga är om så allvarlig brottslighet. hänsyn till detta och för att regleringen ska bli så tydlig, enhetlig och förutsebar som möjligt för samtliga barn som misstänks för brott anser regeringen, i likhet med utredningen och flertalet av de remissinstanser som yttrat sig i denna del, att den föreslagna presumtionsregeln även bör gälla för barn . För barn bör dock finnas ett stort utrymme att bryta mognad och utveckling. yngre barnet är desto större bör utrymmet vara för att bryta Prop. 2009/10:105 presumtionen. För ett mycket ungt barn måste brottet vara mycket allvarligt för att presumtionen inte ska brytas. Barnets ålder utgör därmed en viktig faktor i bedömningen av om särskilda skäl föreligger. Bedömningen kan med andra ord mynna ut i att det med hänsyn till barnets låga ålder finns särskilda skäl som talar mot att en utredning genomförs. Regeringen anser dock, till skillnad från Rädda barnen, att detta inte behöver framgå direkt av lagtexten. Utredning med stöd av övriga grunder i 31 § LUL bör, vad avser barn , på samma sätt som tidigare kunna inledas endast om det finns synnerliga skäl. När det gäller så unga barn bör behovet av sociala insatser i de allra flesta fall kunna tillgodoses utan polisens utredning. Vid sidan av presumtionsregeln finns det i praktiken sällan något behov av att utreda brott begångna av barn . Synnerliga skäl kan dock vara för handen när fråga är om mycket omfattande upprepad brottslighet där de enskilda brotten inte har det straffvärde som presumtionsregeln kräver. Regeringens förslag: ska underrättas när någon är misstänkt för brott på vilket fängelse kan följa. När förhör hålls i utredningar som inletts med stöd av presumtionsregeln eller på begäran av socialnämnden, krävs särskilda skäl för att företrädare för inte ska närvara. När en utredning inletts på någon av övriga grunder i 31 § LUL ska företrädare för precis som tidigare närvara om det inte möter något hinder. Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen har i sitt förlag utgått från att i enlighet med 6 § LUL alltid ska underrättas så snart en person är skäligen misstänkt för brott på vilket fängelse kan följa. Utredningen har föreslagit att ska delta i samtliga förhör om det inte finns särskilda skäl. Remissinstanserna: En majoritet av de remissinstanser som yttrat sig i denna del, bl.a. och , tillstyrker utredningens förslag. , , (och ) samt kommun är kritiska till det ökade kravet på närvaro vid samtliga förhör, bl.a. mot bakgrund av att förslaget innebär att närvaro på polisstationerna i stort sett blir obligatorisk. Kommuner och Landsting samt kommun påtalar att förslaget kommer att vara mer resurs- och kostnadsdrivande än utredningen angivit, vilket blir extra kännbart för glesbygdskommuner. Skälen för regeringens förslag ska enligt 34 § första stycket LUL underrättas om att en utredning enligt 31 § LUL har inletts. För unga misstänkta som fyllt 15 men inte gäller enligt 6 § LUL att socialnämnden ska underrättas när den unge är skäligen misstänkt för brott på vilket fängelse kan följa. Detta underrättelsekrav täcker i princip alla de brott som unga vanligtvis misstänks för, förutom trafikförseelser. Utredningen har i sitt förslag utgått från att underrättelseskyldigheten gentemot socialnämnden i 6 § LUL gäller även barn , dvs. att en underrättelse ska skickas till socialnämnden redan innan en utredning enligt 31 § LUL inleds. Ingen remissinstans har invänt mot detta. Utredningens vidare överväganden bygger också på bedömningen att det redan finns ett lagstadgat krav på att underrätta socialnämnden vid skälig misstanke om brott begångna av barn . Utredningens förslag att socialnämnden i vissa fall ska ta initiativet till en utredning bygger således på att socialnämnden har kännedom om brottsmisstanken gentemot den unge genom att underrättelse därom har skickats till den. Regeringen konstaterar, även om den språkliga utformningen av 6 § LUL i och för sig rymmer den tolkning utredningen gjort, att det av den lagtekniska utformningen av lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare i övrigt och av förarbetena till bestämmelsen framgår att den inte är avsedd att inbegripa brottsmisstänka barn (se bl.a. prop. 1994/95:12 s 66 f. och SOU 1993:35 s. 233 f. och s. 560). Vid en underhandskontakt med har det framkommit att polisen alltid underrättar socialnämnden när barn är misstänkta för brott, huvudsakligen med 6 § LUL som grund. Det förekommer även att de mer generella reglerna i polislagen och socialtjänstlagen (SoL) om samverkan och underrättelseplikt (bl.a. 3 § polislagen och 14 kap SoL) tillämpas som grund. Vid underhandskontakten har från de olika polismyndigheternas sida framförts önskemål om att den rättsliga regleringen av underrättelseskyldigheten förtydligas. Mot bakgrund av det anförda och med hänsyn till att en förutsättning för att socialnämnden ska kunna begära en utredning enligt 31 § LUL är att den känner till att ett barn misstänks för brott, anser regeringen att det direkt av lagtexten bör framgå att underrättelse ska ske till socialnämnden även när barn är misstänkta för brott på vilket fängelse kan följa. Lämpligen kan detta ske genom att en bestämmelse liknande den i 6 § LUL införs i 34 § LUL, där övrig underrättelseskyldighet gentemot socialnämnden regleras såvitt avser barn . Tidpunkten för underrättelse bör dock inte bestämmas till tidpunkten då den unge är skäligen misstänkt för brott då unga inte delges misstanke om brott (jfr 23 kap. 18 § RB). I stället bör socialnämnden underrättas så snart ett barn kan misstänkas för brott på vilket fängelse kan följa. Utformningen av bestämmelsen blir då, vad gäller graden av misstanke, densamma som i 31 § LUL. Bestämmelsen är endast tänkt att utgöra en kodifiering av rådande praxis och innebär i praktiken inga nya förpliktelser för polisen. ska som nämns ovan underrättas om att en utredning enligt 31 § LUL har inletts (34 § första stycket LUL). Vidare föreskrivs att företrädare för ska närvara vid förhör med den unge, om det inte möter hinder. Av 16 § förundersökningskungörelsen (1947:948) följer att polisen, om hinder inte möter, ska underrätta socialnämnden om tid och plats för förhöret. Betydelsen av att arbetar nära tillsammans med polisen framhölls redan i den promemoria från Brå som låg till grund för tillkomsten av bestämmelserna i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare som rör barn (Brå PM 1982:3 De unga lagöverträdarna åtgärder vid brott av ungdomar ). I promemorian understryks att det är viktigt att kommer in i ett ärende på ett så tidigt stadium som möjligt. Vid ett första förhör hos polisen kan det komma fram mycket som inte skulle komma fram vid ett senare samtal med en utredare hos . Om en socialsekreterare är med vid polisförhöret vet denne vad som har sagts och behöver inte förlita sig på andrahandsuppgifter. Dessutom vet den unge och vårdnadshavarna, om dessa varit närvarande vid förhöret, vilken information socialsekreteraren har. Socialsekreteraren kan genom ett nära samarbete med polisen hålla sitt bedömningssamtal i omedelbar anslutning till polisförhöret. I propositionen som följde anslöt regeringen sig till dessa synpunkter och rekommenderade en organisation inom socialförvaltningen som möjliggjorde att en representant för som regel skulle vara med vid polisförhöret. Ett joursystem hos angavs som en lösning. Den närmare utformningen av jourverksamheten fick dock bli beroende av de lokala förhållandena (prop. 1983/84:187 s. 19 f.). Brå:s kartläggning av utredningar enligt 31 § LUL (se närmare avsnitt 4.3) visar att företrädare för relativt sällan är närvarande vid polisförhör. Brå:s kartläggning visar också att inte deltar vid förhör i högre grad i de fall där en utredning inletts för att avgöra behovet av insatser än i de fall en utredning inletts på annan grund. I utredningens kontakter med polis och socialtjänst har det framkommit att såväl polisen som sätter stort värde på ett nära samarbete. Goda erfarenheter finns av samlokalisering mellan socialtjänst och polis. Ett nära samarbete bidrar till att polisen och i högre utsträckning kan fokusera på de frågor som ligger inom ramen för deras respektive verksamheter. En studie på temat samverkan mellan socialtjänst och polis visar att denna samverkan är särskilt viktig när det handlar om barn . I samma studie anförs även att det är viktigt att formen för en sådan samverkan anpassas till det lokala sammanhanget (Socialt arbete i polisens värld, , FoU i Väst/GR, 2007). Utredningen förordar mot den angivna bakgrunden att på en mer permanent basis har medarbetare stationerade hos polisen men föreslår ingen uttrycklig regel om samstationering. För att markera att företrädare för regelmässigt bör närvara vid polisförhören med barn har utredningen i stället föreslagit att sådan närvaro i princip ska vara obligatorisk vid samtliga förhör. Endast om särskilda skäl lägger hinder i vägen, ska förhöret få hållas utan närvaro av någon representant från . Regeringen delar utredningens bedömning att en utökad medverkan av vid förhör är nödvändig. Det är tydligt att lagstiftarens intentioner med nuvarande bestämmelse inte har uppfyllts. En klar majoritet av de kommuner som yttrat sig särskilt i denna del har emellertid ställt sig tveksamma till utredningens förslag. () har anfört att förslaget, med beaktande av de resurser som finns inom barn- och ungdomsvård, måste anses orealistiskt. kommun har ansett det obefogat att ska delta i samtliga förhör oavsett på vilken grund en utredning har inletts. har lyft fram att polisens utredning endast är en av flera viktiga delar av en barnavårdsutredning och ifrågasätter därför en obligatorisk närvaro. har påtalat att de flesta landsortskommuner saknar en socialjour och framhållit att svårigheter för att delta i förhör inte får tillåtas påverka utredningsförfarandet. Regeringen anser att en stationering av socialsekreterare på polisstationerna i och för sig är önskvärd. Detta bör dock lösas i samförstånd mellan parterna med hänsynstagande till lokala förutsättningar. Det är vidare med beaktande av kommunernas begränsade resurser väsentligt att närvarokravet vid förhör inte går längre än vad behoven påkallar. Socialtjänsterna behöver redan prioritera sina insatser och det är nödvändigt för små kommuner att det finns utrymme att finna lokala lösningar på samarbetet med polisen. Regeringen anser därför att det skärpta kravet på närvaro vid förhör ska begränsas till de ärenden där det är av särskild vikt att närvarar. Dessa utgörs enligt regeringen av de ärenden som inletts med stöd av presumtionsregeln om särskilt allvarlig brottslighet och de ärenden som inletts på begäran av . Vid förhör i dessa fall ska närvara om det inte föreligger särskilda skäl. Lagrådet har ansett att det bör utvecklas ytterligare vad som kan utgöra särskilda skäl. I de ärenden själva begärt en utredning sker förhöret i regel och planeras i förväg. Utrymmet för att inte närvara i dessa fall är därför i princip obefintligt. Särskilda skäl skulle i dessa fall kunna föreligga då en företrädare för hastigt insjuknat och någon ersättare inte kunnat ordnas. När det gäller utredningar som inletts med stöd av presumtionsregeln kan det förekomma situationer då polisen behöver hålla förhör med den unge på tider då inte kan nås, såsom och . Särskilda skäl för att inte närvara kan då vara för handen. När utredningar inleds med stöd av någon av övriga grunder i 31 § LUL är främst polisiära behov eller målsägandeintressen styrande. I dessa fall bedömer regeringen att det hittillsvarande kravet, att ska närvara vid förhör om det inte möter hinder, är tillräckligt. Det finns emellertid anledning att framhålla att även denna bestämmelse i sig innebär att som regel ska närvara. Det finns vidare anledning att i detta sammanhang hänvisa till vad som uttalas i de ursprungliga motiven rörande jourverksamhet inom , nämligen att det utgör en utomordentligt viktig uppgift för en fungerande socialtjänstorganisation att ge tillgång till sociala tjänster Prop. 2009/10:105 även utom kontorstid (prop. 1983/84:187 s. 20). Regeringens förslag: Den unges vårdnadshavare eller annan som svarar för den unges vård och fostran samt annan som har en fostrande roll i förhållande till den unge ska underrättas när någon kan misstänkas för brott. En underrättelse ska dock inte lämnas om det är till men för utredningen eller det i övrigt finns särskilda skäl mot det. Regeringens bedömning: Reglerna om vårdnadshavarens medverkan i övrigt bör inte ändras. Utredningens bedömning: Utredningen har inte närmare berört frågan om underrättelse till vårdnadshavaren när en person är misstänkt för brott. I övrigt överrensstämmer utredningens bedömning med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar, med något undantag, utredningens bedömning utan invändningar. kommun anser att vikten av vårdnadshavarens medverkan borde ha framgått tydligare i förslaget. Ett antal remissinstanser, bl.a. och , framhåller betydelsen av vårdnadshavarnas medverkan. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Den unges vårdnadshavare eller annan som svarar för den unges vård och fostran samt annan som har en fostrande roll i förhållande till den unge ska enligt 33 § LUL underrättas om att en utredning enligt 31 § LUL har inletts och kallas till förhör som hålls med den unge, om detta inte är till men för utredningen eller det annars finns särskilda skäl mot det. För unga misstänkta som fyllt 15 men inte gäller att vårdnadshavaren enligt 5 § LUL ska underrättas när den unge är skäligen misstänkt för brott om det inte är till men för utredningen eller det annars finns särskilda skäl mot det. En underrättelse får underlåtas om vårdnadshavaren är misstänkt för delaktighet i det brott den unge är misstänkt för eller om det skulle vara till större skada än nytta för den unge om vårdnadshavaren underrättas, exempelvis om det finns risk för att underrättelsen leder till kroppslig bestraffning (prop. 1987/88:135 s. 33, prop. 1994/95:12 s. 97 och prop. 2001/02:111 s. 25). Vid underhandskontakt med har det framkommit att polisen alltid underrättar vårdnadshavaren så fort ett barn är misstänkt för brott, dvs. redan innan en eventuell utredning enligt 31 § LUL inleds. Underrättelserna sker huvudsakligen med 5 § LUL som grund. Vid underhandskontakten har det från de olika polismyndigheternas sida framförts att det finns ett behov av att förtydliga den rättsliga regleringen av underrättelseskyldigheten. Regeringen konstaterar, i enlighet med vad som anförs i avsnitt 5.3 beträffande underrättelsen till socialnämnden enligt 6 § LUL, att den språkliga utformningen av 5 § LUL i och för sig inrymmer den tolkning polismyndigheterna gjort. Det framgår dock av den lagtekniska utformningen av lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare i övrigt och förarbetena till bestämmelsen att den inte är Prop. 2009/10:105 avsedd att omfatta brottsmisstänka barn (prop. 1987/88 :135 s. 32 f.). Utredningen har inte berört frågan om underrättelse till vårdnadshavaren vid misstanke om brott av barn (jämför dock utredningens tolkning av 6 § LUL angående underrättelse till socialnämnden i avsnitt 5.3). Remissinstanserna har inte heller berört denna fråga. Ett antal remissinstanser, bl.a. , kommun och , har dock påtalat vikten av vårdnadshavarnas deltagande i utredningens alla delar. Regeringen finner anledning att påminna om ställningstagandena i förarbetena till 5 och 31 §§ LUL, att det i första hand är föräldrarna som har ansvaret för barns och ungdomars fostran och vård samt att det är en självklarhet att föräldrarna ska få veta att deras barn misstänks för brott (prop. 1983/84:187 s. 34 och prop. 1987/88:135 s. 32 f.). Regeringens bedömning är därför att det direkt av lagtexten bör framgå att vårdnadshavarna ska underrättas även när barn är misstänkta för brott, om det inte är till men för utredningen eller det annars finns särskilda skäl mot det. Lämpligen kan detta ske genom att en bestämmelse liknande den i 5 § LUL införs i 33 § LUL, där övrig underrättelseskyldighet gentemot vårdnadshavarna regleras såvitt avser barn . Precis som vid underrättelse till socialnämnden bör tidpunkten för underrättelse vara den då den unge kan misstänkas för brott. Den nya bestämmelsen är endast tänkt att utgöra en kodifiering av rådande praxis och innebär i praktiken inga nya förpliktelser för polisen. I vad mån polismyndigheten bör delge vårdnadshavarna och den unge en avslutad utredning enligt 31 § LUL är inte författningsreglerat. Utredningen har instämt i tidigare förarbetsuttalanden att någon författningsreglering inte är motiverad (prop. 2000/01:56 s. 30). Flertalet av remissinstanserna har inte haft några invändningar mot utredningens bedömning. Regeringen finner inte heller skäl att frångå denna. Som får det alltså avgöras från fall till fall om vårdnadshavarna och den unge ska delges utredningen. I de fall det kan vara aktuellt med någon åtgärd från sida till följd av brottet faller det inom ansvar att diskutera det inträffade med den unge och vårdnadshavarna. Detta utesluter dock inte att polisen, när så bedöms lämpligt, informerar vårdnadshavarna och den unge om utredningsresultatet. Det kan t.ex. vara motiverat att polisen ger informationen när det är fråga om omfattande eller allvarlig brottslighet. Normalt torde det dock vara tillräckligt att informationen ges av . Regeringens förslag: Möjligheten att förordna juridiskt biträde för den unge utvidgas. När en utredning inleds med stöd av presumtionsregeln för särskilt allvarlig brottslighet ska ett juridiskt biträde förordnas, om det inte är uppenbart att den unge saknar behov av biträde. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna, bl.a. och (och ungdomsvetenskap), tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändningar. Mot bakgrund av krav ifrågasätter och de gällande och föreslagna förutsättningarna för att utse juridiskt biträde. Skälen för regeringens förslag: Vid utredning enligt 31 § LUL kan inte en offentlig försvarare förordnas för den unge. Detta gäller oavsett vilken brottslighet som utreds. Något behov av att förordna offentlig försvarare har inte ansetts föreligga, eftersom en utredning enligt 31 § LUL inte syftar till lagföring. I 32 a § LUL föreskrivs i stället att ett juridiskt biträde ska förordnas för den unge om det finns synnerliga skäl. I förarbetena till bestämmelsen framhålls att det vid lindrigare brott i de allra flesta fall inte torde finnas något behov av juridiskt biträde för brottsmisstänkta under (prop. 2005/06:165 s. 116). I fråga om utredningar rörande mycket allvarliga brott, t.ex. dråp eller annan grov våldsanvändning, eller när utredningen kan leda till att stora skadeståndsanspråk framställs mot den unge, kan denne dock riskera att hamna i ett mycket utsatt läge utan möjlighet att överblicka konsekvenserna av utredningen. Mot denna bakgrund ansågs det motiverat att införa en bestämmelse om juridiskt biträde för att på så sätt stärka rättssäkerheten för barn vid utredning rörande brott av allvarligt slag. Regeringens förslag till utformning av 31 § LUL innebär att polis och åklagare i större utsträckning än enligt nuvarande reglering ges befogenheter att inleda utredningar rörande brott som inte är direkt knutna till behovet av insatser från . Vid utredningar enligt den föreslagna presumtionsregeln är den unge misstänkt för mycket allvarlig brottslighet. För att rättssäkerheten för det misstänkta barnet ska kunna tillgodoses fullt ut bör möjligheterna till juridiskt biträde utökas. Regeringen föreslår därför, i likhet med utredningen, att ett juridiskt biträde som huvudregel ska förordnas för den unge om en utredning enligt 31 § LUL har inletts med stöd av presumtionsregeln. Omständigheterna kan dock undantagsvis vara sådana, även i de fall då presumtionsregeln är tillämplig, att den unge inte har behov av något juridiskt biträde. Det kan t.ex. vara så att endast något enstaka förhör behöver hållas. Bestämmelsen bör därför innehålla ett undantag för det fall det är uppenbart att något juridiskt biträde inte behövs. När en utredning inleds med stöd av någon annan grund än presumtionsregeln är behovet av juridiskt biträde enligt regeringens mening inte lika framträdande. Lagrådet har emellertid föreslagit att juridiskt biträde ska förordnas i alla utredningar som inleds enligt 31 § LUL, om det inte är uppenbart att den unge saknar behov av det. Förslaget motsvarar regleringen om rätten till offentlig försvarare för brottsmisstänkta barn (24 § LUL). Som angivits ovan syftar emellertid en utredning enligt 31 § LUL inte till att åtal och lagföring ska ske utan i första hand till att underlag för insatser ska bli så fullständigt som möjligt. Ett juridiskt biträde har således i allmänhet inte någon funktion att fylla i dessa utredningar som motsvarar den hos en offentlig försvarare i en förundersökning. att gällande bestämmelse, som innebär att ett juridiskt biträde ska utses Prop. 2009/10:105 om det finns synnerliga skäl, bör kvarstå oförändrad för de fall en utredning inleds med stöd av någon annan grund än presumtionsregeln. I sammanhanget förtjänar emellertid att på nytt framhållas att det i förarbetena till bestämmelsen om juridiskt biträde uttalas att synnerliga skäl ofta kan anses föreligga om stora skadeståndsanspråk framställs mot den unge med anledning av brottet. När en utredning inleds med stöd av den nu föreslagna grunden av särskild betydelse med hänsyn till ett enskilt intresse och målsäganden framställer stora krav på skadestånd, bör därför ett juridiskt biträde i allmänhet förordnas. och har invänt att förslaget inte uppfyller krav då rätten till juridiskt biträde inte är obligatorisk. Vad gäller barn som misstänks för brott ska bestämmelserna om allmänt åtal för brott för vilket föreskrivs fängelse tillämpas vid bevistalan enligt 38 § LUL. Detta innebär att en offentlig försvarare i praktiken alltid bör förordnas i sådana situationer.