prop · GX03171 · 2010-03-22 00:00:00 — Prövningen av frågan om lämplighet i övrigt handlar framför allt om att kontrollera om sökanden har missbruksproblem eller om det finns andra omständigheter som indikerar att personen i fråga inte kommer att utföra bevakningen på ett godtagbart sätt. Väktare utbildas inom bevakningsbranschen, jfr 2 § lagen om bevak- ningsföretag. Utbildningen är obligatorisk. Grundutbildningen omfattar , varav är praktisk tjänstgöring. Under grundutbild- ningens teoretiska del behandlas ämnen som regler som styr bevaknings- företagens bevakningsverksamhet, yrkesetik och moral, konflikthantering och självskydd, handfängsel samt droger. Väktare ska genomgå fortbildning senast efter det att han eller hon med godkänt resultat genomgick väktargrundutbildningen och därefter minst . För vissa arbetsuppgifter och för att använda viss utrustning uppställs krav på särskild utbildning. Sådan utbildning finns t.ex. för värdetran- sport, hundförare, butikskontroller och handhavande av skjutvapen. Ett godkännande av anställning i bevakningsföretag får enligt 13 a § lagen om bevakningsföretag återkallas om kraven på laglydnad, med- borgerlig pålitlighet och lämplighet i övrigt är uppfyllda. Godkännandet kan också återkallas om det i övrigt finns särskild an- ledning, t.ex. om väktaren inte efterlever det regelverk som gäller och efter godkännandemyndighetens påpekande inte vidtar rättelse. Om det finns synnerliga skäl, får i stället för att återkalla ett god- kännande begränsa det till en viss verksamhet eller ett visst område. 2009/10:171 Frågor om återkallelse prövas av den länsstyrelse som har godkänt den som prövningen gäller. Befogenheter att använda tvångsmedel och våld En väktare har, till skillnad från en ordningsvakt, inte vidare befogen- heter än vad som tillkommer varje medborgare. Av 24 kap. 7 § andra stycket följer att var och en får gripa en person som har begått ett brott på vilket fängelse kan följa och som har påträffats på bar gärning eller på flykt från brottsplatsen. Den gripne ska skyndsamt över- lämnas till närmaste polisman. Den som gör ett sådant s.k. envarsgripande har i det sammanhanget vissa befogenheter. Han eller hon får, i den mån andra medel är otill- räckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt, använda våld för att genomföra åtgärden, jfr 10 och 29 §§ polislagen. Våld får endast användas om den som ska gripas försöker undkomma eller om den som verkställer gripandet på annat sätt möts av motstånd. I anslutning till gripandet får den som gör ett envarsgripande kroppsvisitera den gripne i den utsträckning det är nödvändigt av säkerhetsskäl för att vapen och andra farliga föremål ska kunna tas om hand, jfr 19 och 29 §§ polislagen. Den som gör ett envarsgripande har också rätt att ta ett föremål som då påträffas i beslag, jfr 27 kap. 1 och 4 §§ . 5Åtgärder för fler trafiknykterhetskontroller i hamnar Onyktra förare utgör en av de största riskfaktorerna i trafiken. Rattfylleri, ofta i kombination med andra riskfaktorer som trötthet, bristande bältes- användning och för hög hastighet, gör att risken att råka ut för en trafik- olycka med dödsfall eller svåra personskador ökar dramatiskt. Det finns omständigheter som talar för att det har skett en ökning av rattfylleriet. Befolkningens alkoholkonsumtion har ökat den senaste tioårs- perioden, se propositionen Ökade möjligheter att ingripa mot rattfylleri och sjöfylleri (prop. 2007/08:53 s. 26). Antalet anmälda rattfylleribrott har också ökat . Det sagda leder till slutsatsen att det kan finnas anledning att överväga ytterligare åtgärder för att minska antalet berusade förare på vägarna. Forskning visar att polisens kontroller av trafiknykterheten är en mycket viktig förebyggande åtgärd, se prop. 2007/08:53 s. 26. Nykterhets- kontroller på platser eller då man kan förvänta sig ett större antal onyktra förare, s.k. riktade kontroller, har visat sig vara sär- skilt effektiva. Förutom den avskräckande effekt som ett straff kan ha, verkar en stor sannolikhet att ertappas, eller en upplevd stor sannolikhet att ertappas, avhållande för personer att köra efter att ha druckit alkohol. Nykterhetskontroller bidrar dessutom till att rattfylleribrott upptäcks och Prop. 2009/10:171 till att fortsatt färd under alkoholpåverkan avbryts. Erfarenheterna från bl.a. nykterhetskontrollerna i Ystads hamn visar att ett inte obetydligt antal förare som ankommer till svenska hamnar är påverkade av alkohol i sådan grad att de utgör en fara för trafiksäkerheten, jfr promemorian Alkoholutandningsprov i svenska hamnar (Ds 2008:68 s. 27). som nykterhetskontrollerna pågick över- lämnades 133 onyktra förare till polisen. Flertalet av dessa var kraftigt berusade. Eftersom det finns särskild anledning att genomföra trafik- nykterhetskontroller på platser där man kan förvänta sig ett större antal onyktra förare är det enligt regeringen angeläget att kontrollen av trafik- nykterheten ökar i hamnarna. Åtgärder som syftar till att öka antalet trafik- nykterhetskontroller i hamnar bör därför vidtas. 5.2Fler personer får ta sållningsprov Regeringens förslag: Den krets av personer som har befogenhet att ta alkoholutandningsprov i form av sållningsprov utvidgas. Befogenheten ska endast kunna utövas i hamnar. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna, bl.a. ombudsmän (), Justitiekanslern, och , tillstyrker förslaget eller har inte några invändningar mot det. Av remissinstanserna är endast , och av motsatt uppfattning. Eftersom alkoholutandningsprov utgör en inskränkning i de grundlagsskyddade fri- och rättigheterna anser förbunden att det bör vara en uppgift för polisen, bilinspektörer samt tjänstemän vid och att ta sådana prov. En utökad kontroll av trafiknykterheten i hamnarna bör enligt förbunden i stället ske genom att i första hand polisen tillförs mer resurser. Skälen för regeringens förslag Fler personer bör kunna ta nykterhetsprov i hamnar Som har konstaterats i det föregående kan det antas att trafiknykterhets- kontroller som genomförs i hamnar har betydelse för möjligheterna att förebygga och upptäcka rattfylleribrott i regioner som via färjetrafik tar emot stora trafikströmmar från framför allt andra länder. Polisen, som har huvudansvaret för den allmänna trafikövervakningen och därmed för trafiknykterhetskontroller, genomför redan regelbundet kontroller i hamnar. Polisen samt och , som också har möjlighet att ta nykterhetsprov, ansvarar för en rad olika uppgifter av varierande beskaffenhet. Det är därför, oavsett resurstillskott, svårt för dessa myndig- heter att prioritera trafiknykterhetskontroller i sådan utsträckning att det fullt ut möter de krav som ställs. Att utvidga den krets av personer som har befogenhet att ta nykterhetsprov skulle däremot skapa förutsättningar för ett reellt tillskott till de kontroller som genomförs. En majoritet av Prop. 2009/10:171 remissinstanserna har också tillstyrkt förslaget. Några instanser har dock motsatt sig förslaget. I likhet med dessa remiss- instanser anser regeringen att utgångspunkten måste vara att uppgifter på det brottsbekämpande området förbehålls polisen och övriga brotts- bekämpande myndigheter. En sådan grundsyn utesluter dock inte att det kan finnas uppgifter som bör kunna utföras även av andra. Undantag av detta slag bör dock övervägas endast för väl avgränsade och mindre komplicerade uppgifter. Systemet med ordningsvakter och väktare är ett sådant exempel. Vidare har särskilt utsedda personer möjlighet att utföra säkerhetskontroller på flygplatser (flygplatskontrollanter), i hamnar (hamn- skyddskontrollanter) samt på fartyg och i hamnanläggningar (sjöfarts- skyddskontrollanter). Förfarandet i Ystads hamn, där personer utan polisiära befogenheter utförde nykterhetskontroller, har efterlämnat goda erfaren- heter. Enligt regeringen finns det anledning att utgå från att ett liknande system skulle fungera väl också i andra hamnar. Förhållandena i en hamn ett begränsat geografiskt område oftast avgränsat genom fysiska markeringar får också anses särskilt lämpliga för denna form av verksam- het. Mot den angivna bakgrunden delar således regeringen promemorians bedömning att den krets av personer som har befogenhet att ta nykterhets- prov bör utvidgas när det gäller hamnar. En sådan utvidgning innebär inte något avsteg från principen att polisen har huvudansvaret för denna form av trafikövervakning. En förutsättning för att andra än poliser, bilinspektörer samt tjänstemän vid och ska få befogenhet att ta nykterhets- prov är att det sker under former som är betryggande från rättssäkerhets- synpunkt. Regeringen återkommer i det följande till vilka krav som bör ställas upp i detta avseende. En central fråga är om befogenheten att ta nykterhetsprov i hamnar ska omfatta enbart sållningsprov eller om den också ska gälla bevisprov och ögonundersökning. Sållningsprov får tas utan att det finns någon misstanke om rattfylleri- brott. Som har beskrivits i avsnitt 4.2 är det huvudsakliga syftet med provet att avgöra om det finns skälig misstanke om rattfylleribrott. Själva provtagningen, som innebär att föraren blåser i ett sållningsinstrument, är rutinbetonad och av enkel natur. Proven genomförs snabbt och utvisar ett tillförlitligt svar på om alkohol i straffbar mängd finns i utandningsluften. Ett sållningsprov innebär inte heller något mera påtagligt intrång i den personliga integriteten. I likhet med vad som uttalas i promemorian anser regeringen att sållningsprov väl kan tas av andra än de som för när- varande har denna befogenhet. Det är fråga om en väl avgränsad och mindre komplicerad uppgift. En sådan utvidgning bör kunna genomföras på ett från rättssäkerhets- och integritetssynpunkt godtagbart sätt. Enligt regeringen finns det dessutom skäl att tro att en sådan ordning skulle vinna acceptans hos allmänheten. Inte minst erfarenheterna från Ystads hamn, då endast ett fåtal av de drygt 24 000 tillfrågade förarna valde att inte medverka vid de frivilliga provtagningarna, talar för en sådan slut- Prop. 2009/10:171 sats, jfr Ds 2008:68 s. 27. Som anges i promemorian finns det flera omständigheter som talar mot att låta förslaget omfatta även bevisprov och ögonundersökning. Ett bevis- prov eller en ögonundersökning förutsätter, till skillnad från vad som gäller för ett sållningsprov, att det finns misstanke om rattfylleribrott. Be- dömningen av om så är fallet innefattar överväganden som är förbehållna poliser samt tjänstemän vid och . Ett bevisprov är vidare ett straffprocessuellt tvångsmedel och ska tas inom ramen för en inledd förundersökning. Om en förundersökning inte har inletts, anses ett beslut om straffprocessuella tvångsmedel innebära ett faktiskt inledande av förundersökning, se bl.a. JO 1993/94 s. 97 och slutbetänkande (SOU 1995:47 s. 155). Även ett beslut om att inleda för- undersökning är förbehållet tjänstemän vid de brottsbekämpande myndig- heterna. En befogenhet att ta sållningsprov måste inte heller, av praktiska eller effektivitetsmässiga skäl, följas av en rätt att ta bevisprov. När ett sållnings- prov visar positivt resultat, kan en polis ta över och genomföra ett bevis- prov. Motsvarande ordning gäller redan för de civilanställda bilinspekt- örerna, som har befogenhet att ta sållningsprov men inte bevisprov. En ögonundersökning är i förhållande till ett sållningsprov mer komplicerad och ställer högre krav på erfarenhet hos den som utför provet. Vidare är resultatet av undersökningen förenat med större osäkerhet. Undersök- ningen får också anses vara ett större intrång i den personliga integriteten än ett utandningsprov, jfr propositionen Drogfylleri och sjöfylleri (prop. 1998/99:43 s. 35). Den klart övervägande delen av de nykterhetsprov som tas är sållningsprov. Behovet av att vidga den krets av personer som kan ta nykterhetsprover gör sig därför främst gällande när det gäller sådana prov. Mot den angivna bakgrunden gör regeringen bedömningen att befogenheten att ta nykterhetsprov bör omfatta endast sållningsprov. Regeringens förslag: Endast den som med godkänt resultat har genom- gått dels föreskriven utbildning för ordningsvakter eller väktare, dels en för uppdraget särskild utbildning och som vid en prövning med avseende på laglydnad och lämplighet i övrigt anses lämplig för uppdraget ska kunna förordnas att ta sållningsprov i hamnar. Den som innehar ett sådant förordnande ska benämnas trafiknykterhetskontrol- lant. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om den särskilda utbildningen och om avgift för den. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. I promemorian föreslås att endast ordningsvakter och väktare i ett auktoriserat bevakningsföretag ska kunna komma i fråga för ett förordnande att ta alkoholutandningsprov. Promemorians förslag innehåller inte heller något krav på en särskild laglydnads- och lämplighetsprövning. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna instämmer med promemorians förslag eller lämnar dem utan invändningar. Rikspolis- styrelsen anser att det bör vara tillräckligt att en person har genomgått ordningsvakts- eller väktarutbildning och en kompletterande utbildning avseende alkoholutandningsprov samt är godkänd vid en lämplighets- och laglydnadsprövning för att kunna komma i fråga för ett förordnande att ta sållningsprov. Enligt styrelsen bör det inte krävas att personen därut- över ska vara förordnad att tjänstgöra inom ett visst område eller en viss verksamhet (ordningsvakt) eller, när det gäller väktare, utföra bevaknings- uppdrag. () betonar att den före- slagna verksamheten bör vara helt skild från väktares och ordningsvakters ordinarie uppgifter. Enligt föreningen finns det annars risk för att all- mänheten misstolkar vilka uppgifter och befogenheter de förordnade personerna har. När det gäller frågan vem som ska bedriva den kompletterande ut- bildningen anser att det bör vara polismyndigheten eller någon som fått tillstånd av som ska utföra den aktuella utbildningen. Enligt , vore det olyckligt om polisen blir den enda utbildningsarrangören. () anser att polismyndigheten bör genomföra den utbildning som krävs och även stå för alla kostnader. Vidare görs, av konkurrensskäl, gällande att alla ordningsvakter bör utbildas. Skälen för regeringens förslag Vem bör kunna komma i fråga för ett förordnande? För att säkerställa den enskildes rättssäkerhet i samband med nykterhets- kontrollerna bör höga krav ställas på de personer som får befogenhet att ta alkoholutandningsprov. I promemorian görs bedömningen att ordnings- vakter och väktare i ett auktoriserat bevakningsföretag generellt sett är lämpade för uppgiften att ta alkoholutandningsprov i form av sållnings- prov. Regeringen delar den bedömningen. har ifrågasatt om det bör krävas att en person rent faktiskt innehar ett förordnande som ordningsvakt eller en anställning som väktare för att kunna komma i fråga för ett förordnande att ta alkohol- utandningsprov. Som har redogjorts för i avsnitt 4.3 och 4.4 är begreppen ordningsvakt och väktare reserverade för personer som har förordnats av polisen att medverka till att upprätthålla allmän ordning och, när det gäller väktare, personer som är godkända för anställning i ett auktoriserat bevakningsföretag och som har till uppgift att utföra bevakningstjänst. Frågan är således om det, vid sidan av genomgången ordningsvakts- eller väktarutbildning, finns skäl att kräva att en person innehar ett ordnings- vaktsförordnande eller är godkänd för anställning i ett bevakningsföretag. Några bärande skäl varför ett sådant krav bör uppställas för att en person ska kunna komma i fråga för ett förordnande att ta alkohol- utandningsprov har enligt regeringen inte framkommit. Om man bortser från den laglydnads- och lämplighetsprövning som görs innan en person förordnas till ordningsvakt eller godkänns för anställning i ett bevaknings- företag, tillför inte ett sådant krav några särskilda kvalifikationer. nykterhetsprov i form av alkoholutandningsprov är dessutom en uppgift som är helt skild från de uppgifter som ordningsvakter och väktare utför med stöd av lagen (1980:578) om ordningsvakter och, när det gäller väktare, lagen (1974:191) om bevakningsföretag. En person som förordnas att ta alkoholutandningsprov skulle således inte tjänstgöra i egenskap av ordningsvakt eller väktare vid nykterhetskontrollerna. Det innebär bl.a. att en ordningsvakt inte har de särskilda befogenheter som normalt följer med ett ordningsvaktsförordnande. Sammantaget anser regeringen, i likhet med , att det inte bör krävas att en person innehar ett ordningsvaktsförordnande eller en anställning som väktare för att kunna komma i fråga för ett förordnande att ta alkoholutandningsprov. Ett grundläggande krav bör i stället vara att den som ska förordnas att ta alkoholutandningsprov har genomgått före- skriven utbildning för ordningsvakter eller väktare med godkänt resultat. En naturlig följd av den föreslagna ordningen är att den som förordnas att ta alkoholutandningsprov får en särskild benämning. Härigenom tydlig- görs också att det är en skillnad mellan den som har förordnats att ta alkoholutandningsprov och t.ex. en ordningsvakt och en väktare. En lämplig benämning är enligt regeringen trafiknykterhetskontrollant. I likhet med vad som föreslås i promemorian anser regeringen att den som ska förordnas till trafiknykterhetskontrollant bör genomgå en för uppdraget särskild utbildning. Utbildningen bör bl.a. ge praktiska kunskaper om hur fordon stoppas och sållningsinstrumentet fungerar men också omfatta relevanta rättsregler. Även bemötandefrågor bör ingå i utbild- ningen. Sannolikt kommer endast en begränsad del av de personer som genom- går ordningsvakts- eller väktarutbildning komma i fråga för ett förordnande att ta alkoholutandningsprov. Regeringen anser därför att den särskilda utbildningen inte bör ingå som en del av grundutbildningen för ordnings- vakter och väktare. Den bör i stället utformas som en fristående utbildning. För samma slutsats talar det förhållandet att utbildningen, som det redogörs för nedan, bör bedrivas av en och samma utbildningsanordnare. Föreskrifter om utbildningens omfattning och innehåll meddelas lämpligen i förordning eller myndighetsföreskrifter. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör därför bemyndigas att meddela före- skrifter om den särskilda utbildningen. Utbildning av ordningsvakter får bedrivas av polismyndighet eller, om det finns särskilda skäl, av någon som har fått tillstånd av Rikspolis- styrelsen, se 6 § ordningsvaktsförordningen (1980:589). Den utbildning som väktare får ges inom bevakningsbranschen, av auktoriserade bevakningsföretag eller av särskilda utbildningsföretag, jfr 2 § lagen om bevakningsföretag. Utbildningarna är avgiftsfinansierade. Mot bakgrund av att polisen har huvudansvaret för allmän trafiköver- vakning i form av nykterhetskontroller och att kontrollanterna föreslås stå under ledning av polisen (se avsnitt 5.5) bör polismyndigheten, eller någon som har fått tillstånd av , bedriva den särskilda utbildningen för trafiknykterhetskontrollanter. Föreskrifter om vem som ska bedriva utbildningen kan meddelas i förordning eller myndighets- Prop. 2009/10:171 föreskrifter. Att polismyndigheterna, som () ger uttryck för, skulle bedriva den föreslagna utbildningen kostnadsfritt kan enligt regeringen inte komma i fråga. Polismyndigheterna bör i stället ges rätt att ta ut en avgift, motsvarande kostnaden för utbildningens genom- förande, för den utbildning som genomförs av myndigheten. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör därför bemyndigas att meddela föreskrifter om avgift för den särskilda utbildningen. Särskild laglydnads- och lämplighetsprövning Det är angeläget att den som förordnas att ta alkoholutandningsprov är lämplig för uppgiften. Höga krav bör ställas på laglydnad och allmän lämplighet. För att säkerställa att en trafiknykterhetskontrollant uppfyller dessa krav bör det genomföras en prövning av hans eller hennes laglydnad och lämplighet i övrigt. En sådan prövning innebär bl.a. att utdrag ur belastnings- och misstankeregistren ska inhämtas, jfr 10 och 19 §§ förord- ningen (1999:1134) om belastningsregister samt 3 och 6 §§ förordningen (1999:1135) om misstankeregister. När det gäller ordningsvakter och väktare har visserligen en sådan prövning gjorts i samband med ordningsvaktsförordnandet respektive god- kännandet. I likhet med anser regeringen att en prövning bör genomföras i nära anslutning till att en person förordnas till trafik- nykterhetskontrollant. Ett krav på en särskild laglydnads- och lämplighets- prövning bör därför införas. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att endast den som med god- känt resultat har genomgått dels föreskriven utbildning för ordningsvakter eller väktare, dels en för uppdraget särskild utbildning och som vid en prövning med avseende på laglydnad och lämplighet i övrigt anses lämplig ska kunna förordnas till trafiknykterhetskontrollant. Regeringens förslag: Trafiknykterhetskontrollanter ska förordnas av polismyndigheten. Förordnandet ska innehålla uppgift om tjänstgörings- ställe. Ett förordnande ska meddelas för högst . Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om avgift för ansökan om förordnande som trafiknykterhetskontrollant. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Promemorian innehåller emellertid inte något uttryckligt förslag om att förordnandet ska meddelas eller att det ska innehålla uppgift om tjänstgöringsställe. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker prome- förslag eller lämnar det utan invändningar. framhåller att även och bör ges behörighet att förordna väktare och ordningsvakter att ta alkoholutandningsprov. anser att begreppet hamnars landområde är otydligt och kan medföra tillämpningsproblem. Enligt tingsrätten bör den geogra- fiska avgränsningen framgå av de enskilda förordnandena. Även andra remissinstanser, bl.a. JO och , betonar vikten av att klargöra var befogenheten att ta sållningsprov kan utövas. anser att polismyndigheten bör kunna ta ut avgift för prövningen av ansökan om förordnande. Skälen för regeringens förslag: Redan den omständigheten att polisen har huvudansvaret för allmän trafikövervakning i form av nykterhetskont- roller talar för att det bör vara polismyndigheten som förordnar de personer som ska ha rätt att ta alkoholutandningsprov. Till detta kommer att trafik- nykterhetskontrollanterna, som regeringen återkommer till i avsnitt 5.5, ska stå under ledning av en polisman vid nykterhetskontrollerna. Regeringen anser därför att det naturliga är att polismyndigheten meddelar beslut om förordnande. Något behov av att, som föreslår, även ge och behörighet att förordna trafiknykterhetskontrollanter finns enligt regeringen inte. Ett förordnande som trafiknykterhetskontrollant bör, i likhet med vad som gäller för ett ordningsvaktsförordnande, meddelas , jfr 5 § lagen om ordningsvakter. Ett tidsbegränsat förordnande innebär att trafik- nykterhetskontrollanternas lämplighet omprövas regelbundet. En sådan ordning medför också att polismyndigheterna har kontroll över vilka personer som över tiden i praktiken fungerar som sådana kontrollanter, jfr propositionen Om ordningsvakter och väktare (prop. 1979/80:122 s. 35 och 68). Ett förordnande bör som längst kunna meddelas . I likhet med anser regeringen att en polismyndighet bör ges rätt att ta ut en avgift för prövning av ansökan om att bli förordnad till trafiknykterhetskontrollant.