prop · GX03220 · 2010-05-06 00:00:00 — täckningslagen) som gäller skyldighet för kreditinstitut att räkna av vissa poster från kapitalbasen ska göras tillämpliga även på betalningsinstitut. De aktuella bestämmelserna i 3 kap. 5 § kapitaltäckningslagen innebär att institutet från kapitalbasen ska räkna av bokfört värde av aktier eller andra tillskott i ett antal olika typer av företag, bl.a. finansiella institut. Enligt promemorian är ett betalningsinstitut, vars huvudsakliga verksamhet består i tillhandahållande av betaltjänster, ett finansiellt institut i kapitaltäckningslagens mening. räkna av värdet av aktier eller tillskott i samma företag vid beräkningen Vidare föreslås i promemorian regler om att lagen (2000:35) om byte av redovisningsvaluta i finansiella företag ska vara tillämplig i förekommande fall. De bestämmelser om kapitalkrav och metoder för beräkning av kapitalbas som uppställs i direktivets artiklar 7 och 8 ska gälla även för När det gäller registrerade betaltjänst- leverantörer, som enligt artikel 26.1 kan undantas från bl.a. kapitalkrav, gäller liksom i fråga om kravet på startkapital (se avsnitt 7.2.2) att införande av kapitalkrav avsevärt skulle försämra deras möjligheterna att tillhandahålla betaltjänster och innebära en ökad administrativ börda för Registrerade betaltjänstleverantörer bör därför inte heller omfattas av reglerna om kapitalkrav. De olika metoderna är, som påpekats i promemorian, olika i sin utformning och belyser olika aspekter i ett betalningsinstituts verksamhet. har i detta sammanhang framfört att varje betalningsinstitut bör få välja vilken metod det ska använda vid beräkningen av kapitalbasen. Eftersom de olika metoderna kan ge olika resultat, och de poster som ligger till grund för beräkningen i inte oväsentlig utsträckning utgörs av prognoser när det handlar om nystartade verksamheter, framstår det dock som mindre lämpligt att ge betal- ningsinstituten möjlighet att själva avgöra vilken metod som ska Det kan dessutom inte uteslutas att betalningsinstitut som har möjlighet att själva bestämma vilken metod som ska användas för att beräkna kapitalbasen mer eller mindre frekvent byter beräkningsmetod i syfte att uppnå det mest fördelaktiga utfallet vid varje given tidpunkt. så blir fallet försämras möjligheterna för institutets kunder och andra att följa kapitalbasens utveckling . För att säkerställa att betal- ningsinstituten tillämpar lämpliga och konsistenta beräkningsmetoder bör , på det sätt som föreslås i promemorian, ges rätt att besluta om vilken metod som ska tillämpas av varje institut. bemyndigande att meddela föreskrifter om kapitalkravens utformning och metoder för att beräkna kapitalbasen bör ges regeringen eller den Prop. 2009/10:220 myndighet som regeringen bestämmer. har synpunkter på vilken metod som är mest lämplig avseende deras verksamhet kan framföra dessa till . De underlag m.m. som betalningsinstituten ska inge till bör enligt regeringens bedömning närmare anges i de föreskrifter som meddelas med stöd i det nämnda bemyndigandet. bör även, på det sätt som föreslås i promemorian, ha möjlighet att besluta om att ett enskilt betalningsinstitut ska ha en kapitalbas som är högre eller lägre än det belopp som följer av den beräkningsmetod som har beslutat att institutet ska använda. Av direktivets artikel 7.1, vars innehåll ska ha motsvarighet i lagen, följer att ett betalningsinstituts kapitalbas ska motsvara minst det högsta av startkapitalkravet respektive kapitalkravet beräknad enligt någon av de tre metoder som beskrivs i artikel 8. Om kapitalkravet som beräknats enligt någon av de tre metoderna, och i förekommande fall minskats till följd av ett beslut från , är lägre än startkapitalkravet måste det berörda betalningsinstitutet fortfarande ha en kapitalbas som motsvarar startkapitalkravet. Det bör av den nu föreslagna lagen om betaltjänster framgå att bestämmelserna i 3 kap. lagen om kapitaltäckning och stora exponeringar ska tillämpas vid beräkningen av kapitalbasen. Dessutom bör det i denna senare lags 1 kap. 1 § anges att dess 3 kap. är tillämpligt också på betalningsinstitut. Detta innebär bl.a. att avräkning ska göras under de förutsättningar som anges i 3 kap. 5 § och att betalningsinstitut i detta sammanhang likställs med de institut som avses i 3 kap. 5 § första stycket 1. Avräkning ska därmed ske även när ett betalningsinstitut har ett innehav, eller har gjort ett tillskott, i ett annat betalningsinstitut som inte ingår i samma grupp. Det bör också framgå av lagen att de poster som ingår i beräkningen av kapitalbasen inte får användas när ett betalningsinstitut ingår i samma företagsgrupp som ett annat betalningsinstitut, kreditinstitut, värdepappersföretag, kapitalförvaltnings- bolag eller försäkringsföretag. Dessutom bör en bestämmelse som avser de betalningsinstitut som har bytt redovisningsvaluta införas, på det sätt som föreslås i promemorian. Betaltjänstdirektivet innehåller regler om närliggande och annan verksamhet i betalningsinstitut (artikel 16), om skyldighet att i vissa fall avskilja betaltjänstverksamhet från annan verksamhet (artikel 10.5), om skydd av innehavda kundmedel (artikel 9), om dokumentation av uppgifter (artikel 19), revision och redovisning (artikel 15), betal- ningsinstituts och registrerad betaltjänstleverantörs huvudkontor eller hemvist (artikel 10.3 och 26.2), åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism (artikel 5 f) samt om tillhandahållande av betaltjänster genom ombud eller outsourcing (artikel 17). områden behandlas i följande avsnitt. Dessutom behandlas regler om Prop. 2009/10:220 tystnadsplikt, upplysningsskyldighet och meddelandeförbud som avser betaltjänstverksamhet. 7.3.2 Närliggande tjänster och annan verksamhet Regeringens förslag: Ett betalningsinstitut eller en registrerad betaltjänst- leverantör får tillhandahålla närliggande tjänster och driva annan verksamhet än tillhandahållande av betaltjänster, men får inte ta emot inlåning. Instituten får i sin betaltjänstverksamhet enbart ha betalkonton som uteslutande används för betalningstransaktioner och får bevilja krediter enbart under vissa angivna förutsättningar. Om ett betalningsinstitut eller en registrerad betaltjänstleverantör bedriver annan tillåten verksamhet som kan försämra institutets finansiella sundhet eller möjligheter att övervaka institutet, får förbjuda institutet respektive leverantören att driva sådan verksamhet. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. I promemorian föreslås att avskiljning av betaltjänstverksamhet från annan verksamhet ska ske genom att under vissa förutsättningar ska få besluta att betaltjänstverksamhet ska placeras i en egen juridisk person. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. anser att promemorians förslag om betalningsinstituts rätt att betala ränta på insatta medel är oklar och behöver klargöras. Vidare anser att innebörden och följderna av ett beslut att betaltjänstverksamhet ska bedrivas i en egen juridisk person behöver klargöras. anför att man uppfattar det som att finansiella institut även fortsättningsvis ska kunna förmedla betalningar förutsatt att betaltjänster skiljs från kreditgivningsverksamhet. Vidare menar att det endast undantagsvis kan bli aktuellt för att besluta att betaltjänsterna ska bedrivas av en separat juridisk person. Detta bör enligt föreningen förtydligas, liksom det bör fastställas att begreppet skiljd ska hänvisa till skyddskraven i den i promemorian föreslagna 3 kap. 7 § lagen om betalningsinstitut. Dessutom framför att de företag som bedriver kredit- givning som finansiella institut kommer att behöva bedöma huruvida de måste ansöka om tillstånd att verka som betalningsinstitut, alternativt om undantag från tillståndskravet, och att detta är förenat med svårigheter och kostnader för de berörda företagen. Enligt föreningen bör de möjligheter till övergångsregler som medges av direktivet utnyttjas fullt ut för att underlätta övergången och minimera konkurrensnackdelarna för svenska företag. Skälen för regeringens förslag Annan verksamhet som utövas av ett betalningsinstitut Av direktivets artikel 16 framgår att betalningsinstitut ska ha rätt att utöva viss verksamhet med anknytning till tillhandahållande av betaltjänster. Instituten ska kunna (i) tillhandahålla operativa och närliggande sidotjänster som t.ex. säkerställande av genomförandet av betalnings- transaktioner, valutaväxlingstjänster, förvaringsverksamhet samt lagring och behandling av uppgifter, (ii) driva betalningssystem och (iii) utöva annan verksamhet än tillhandahållandet av betaltjänster, med hänsyn till tillämplig gemenskapslagstiftning och nationell lagstiftning. I prome- uppges att begreppet annan verksamhet kan innefatta t.ex. dagligvaruhandel eller teleoperatörsverksamhet. Den uppräkning av operativa och närliggande tjänster som görs i direktivets artikel 16.1 a bör inte ses som en uttömmande uppräkning. De verksamheter som beskrivs i artikeln utgör exempel på verksamhet som har en nära anknytning till tillhandahållandet av betaltjänster. Även andra verksamheter som utövas i samband med tillhandahållande av betal- tjänster omfattas av denna bestämmelse. Vad gäller drift av betal- ningssystem får betalningsinstitut ägna sig åt sådan verksamhet i enlighet med de bestämmelser i direktivet och den lagstiftning som särskilt rör verksamheten i betalningssystem. När det gäller annan verksamhet kan verksamheter av helt skilda slag vara tänkbara, som t.ex. de i promemorian givna exemplen dagligvaruhandel och teleoperatörstjänster. I detta sammanhang kan noteras att sådan annan verksamhet ska drivas i enlighet med tillämplig lagstiftning på unionsnivå och nationell nivå. Ett betalningsinstitut som driver t.ex. dagligvaruhandel är sålunda skyldigt att iaktta tillämpliga bestämmelser i den verksamheten. bör här framhållas att vid prövningen av en ansökan om tillstånd att bedriva verksamhet som betalningsinstitut har att ta ställning till huruvida sökanden uppfyller de krav som avser tillhandahållande av betaltjänster, men däremot inte sådana krav avseende t.ex. livs- medelshantering som följer av andra författningar. Kontohållning och kreditgivning hos betalningsinstitut I direktivets artikel 16.2 anges att ett betalningsinstitut som till- handahåller betaltjänster endast får ha betalkonton som uteslutande används för betalningstransaktioner. Av artikel 16.3 framgår att betalningsinstitut enbart får bevilja kredit under förutsättning att vissa villkor är uppfyllda. Kreditgivningen ska vara en sidoverksamhet. Kredit ska beviljas endast i samband med en betalningstransaktion. Krediter som getts med kreditkort ska återbetalas inom som inte i något fall får överstiga . En kredit ska inte beviljas ur medel som erhållits eller innehas för att genomföra en betalningstransaktion. Vidare måste betalningsinstitutets kapitalbas alltid vara tillfredsställande med hänsyn till det totala beviljade kreditbeloppet. Motsvarande restriktioner föreslås i promemorian och bör tas in i lagen om betaltjänster. De bestämmelser i artikel 16.3 som begränsar betalningsinstituts möjligheter att bevilja kredit har blivit föremål för flera tolknings- uttalanden från Europeiska kommissionen. När det gäller artikel 16.3 a anser kommissionen att de medel som en betalare överför till sin betaltjänstleverantör inte bör kvarstå på ett betalkonto hos betal- tjänstleverantören än vad som krävs för att genomföra Enligt kommissionen bör varje överföring av medel till ett betalkonto hos en betaltjänstleverantör vara kopplad till en eller flera betalningsordrar. I detta sammanhang kan även noteras att bestämmelsen i artikel 16.3 b om den längsta tid under vilken ett betalningsinstitut får bevilja kredit i samband med gränsöverskridande kontokortsbetalningar, 12 månader, inte är tillämplig på betalningar som utförs i betalningsinstitutets hemland. Det framgår även av skäl 13 till direktivet att tolvmånadersgränsen i direktivets artikel 16.3 b avser betalningar får varje medlemsstat avgöra huruvida en tidsgräns bör I promemorian anges att syftet med tolvmånadersgränsen är att undvika att betalningsinstitut har alltför många osäkra fordringar utestående över en längre tidsperiod. framstår detta skyddsintresse när det gäller kreditkortsbetalningar inom inte som tillräckligt starkt för att motivera en särskild reglering av tidsgränsen för beviljande av kredit i samband med kreditkortsbetalningar utöver vad som följer av direktivet, det vill säga avseende nationella De betalningsinstitut som beviljar kredit i samband med kreditkortsbetalningar omfattas dessutom av de bestäm- melser om bl.a. kapitalkrav som gäller enligt den nu föreslagna lagen. Dessa krav begränsar betalningsinstitutens möjligheter att bevilja Betalningsinstituten ska också, enligt bestämmelser som tas in i den nya lagen, vara skyldiga att bedriva sin verksamhet med tillräckliga styr- och kontrollformer. Någon fast tidsgräns inom vilken den kredit som beviljas vid kreditkortsbetalningar ska återbetalas bör därför inte införas avseende kreditkortsbetalningar i . De regler som beskrivits ovan är tillämpliga på den betal- tjänstverksamhet som bedrivs av betalningsinstitutet. mottagande av insättningar som följer av direktivets artikel 16.4 och de restriktioner som gäller avseende kontohållning och kreditgivning enligt artikel 16.2 respektive 16.3 rör verksamheten med betaltjänster. bestämmelser är sålunda inte tillämpliga på annan verksamhet som Däremot framgår av direktivets artikel 10.5 att om ett betalningsinstitut bedriver annan affärsverksamhet som inte avser betaltjänster, och denna verksamhet kan försämra institutets finansiella sundhet eller myndigheternas möjligheter att övervaka institutet, får behörig myndighet kräva att betaltjänstverksamheten drivs åtskilt från den andra verksamheten. Sådana aktiebolag och ekonomiska föreningar som är betalningsinstitut, och sådana fysiska eller juridiska personer som är registrerade betaltjänstleverantörer, kan alltså syssla med kreditgivning i enlighet med annan tillämplig lagstiftning förutsatt att kreditgivningen inte sker i betaltjänstverksamheten och att de båda verksamheterna hålls Som framgår av promemorian innebär detta att ett betalningsinstitut får ägna sig åt kreditgivning under förutsättning dels att institutet också är registrerat som ett finansiellt institut enligt lagen (1996:1006) om anmälningsplikt avseende viss finansiell verksamhet, dels att betaltjänstverksamheten hålls åtskild från verksamheten med kreditgivning. Även inlåningsföretag som bedriver verksamhet enligt lagen (2004:299) om inlåningsverksamhet bör, enligt promemorians bedömning, kunna utöva betaltjänstverksamhet förutsatt dels att företaget söker och får tillstånd som betalningsinstitut, dels att betaltjänst- verksamheten hålls åtskild från inlåningsverksamheten. I fråga om inlåningsföretag bör det dock framhållas att företag som sysslar med inlåningsverksamhet, och dessutom är anslutna till ett generellt betalsystem, bedriver bankrörelse så som denna definieras i 1 kap. 3 § första stycket lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse. Ett företag som med tillstånd som betalningsinstitut, eller i egenskap av registrerad betaltjänstleverantör är anslutet till ett eller flera generella betalsystem kan alltså inte i egenskap av inlåningsföretag tillhandahålla sådana inlåningstjänster som anges i 1 kap. 3 § första stycket lagen om bank- och finansieringsrörelse. Ett inlåningsföretag som mottar medel som efter uppsägning är tillgängliga för fordringsägaren (inlånaren) inom , och dessutom som betalningsinstitut vill ansluta sig till ett generellt betalsystem och tillhandahålla betaltjänster, måste alltså ansöka om tillstånd att driva bankrörelse enligt tillämpliga bestämmelser i lagen om bank- och finansieringsrörelse. Ett företag kan dock ha dels tillstånd att som betalningsinstitut eller registrerad betaltjänstleverantör ansluta sig till ett generellt betalsystem och tillhandahålla betaltjänster, dels tillstånd att som inlåningsföretag ta emot medel. En förutsättning för att dessa båda verksamheter ska kunna bedrivas av samma företag är att inlånade medel är bundna i men högst . I dessa fall är inlåningsverksamheten av sådan art att den inte omfattas av 1 kap. 3 § första stycket lagen om bank- och finansieringsrörelse men uppfyller kravet på högsta bind- ningstid i 3 § lagen om inlåningsverksamhet. har framfört att de företag som bedriver kreditgivning som finansiella institut kommer att behöva bedöma huruvida de måste ansöka om tillstånd att verka som betalningsinstitut, alternativt om undantag från tillståndskravet, och att detta är förenat med svårigheter och kostnader för de berörda företagen. I detta sammanhang bör noteras, som också gör, att de finansiella institut som bedriver sådan verksamhet som kommer att omfattas av den nya lagen behöver ansöka om tillstånd att verka som betal- ningsinstitut alternativt om att undantas från kravet på tillstånd. Skyldigheten att göra detta följer av regler i direktivet som i sin tur måste genomföras i svensk rätt. För de finansiella institut som har erbjudit tjänsten penningöverföring enligt 1 § första stycket 2 lagen om anmälningsplikt avseende viss finansiell verksamhet kommer den nya lagstiftningen sannolikt att medföra att de anses tillhandahålla betal- tjänster. Enligt regeringens bedömning kommer övergången dock att bli lättare för berörda mindre finansiella institut eftersom möjligheten att undanta mindre betaltjänstleverantörer från många av rörelsekraven avses att utnyttjas genom bestämmelser i den nya lagen. Avgränsningen av vilka personer som är undantagsberättigade de med en total betal- ningsvolym under motsvarande har också utformats för att det ska vara så lätt som möjligt för berörda personer att bedöma huruvida de omfattas av undantaget eller inte. Det kan dock inte uteslutas att vissa finansiella institut drabbas av kostnader i samband med att betaltjänstdirektivets regler genomförs i svensk rätt. För att undvika att berörda institut åsamkas onödiga kostnader i samband med att den nya lagstiftningen införs bör därför dessa ges möjlighet att fortsätta bedriva verksamheten utan tillstånd, i , t.o.m. . En sådan möjlighet ges i direktivets artikel 88.1. I promemorian föreslås att denna möjlighet utnyttjas. Möjligheten att införa övergångsarrangemang bör utnyttjas, på det sätt som föreslås i promemorian, i syfte att minimera den administrativa börda som tillståndsplikten medför. Det följer av direktivets artikel 16.2 att de aktiebolag och ekonomiska föreningar som har tillstånd att verka som betalningsinstitut i sin betal- tjänstverksamhet endast får ha betalkonton som uteslutande används för betalningstransaktioner. Detta innebär att ett betalningsinstitut inte kan tillhandahålla såväl betaltjänster som inlåning genom samma konto, eftersom de olika verksamheterna då inte skulle hållas åtskilda i den utsträckning som krävs. I promemorian framhålls att betalningsinstitut ska ha interna kontroller som säkerställer att innehavda medel på betalkonton inte kan komma att betraktas som insättningar. har framfört att instituten får svårt att genomföra sådana kontroller om det inte av lagtext eller förarbeten framgår vad som avses med insättningar. Avgränsningen av vad som utgör insättningar har tagits upp i avsnitt 6.1.2. Överföring av medel till ett betalkonto hos ett betalningsinstitut görs i samband med att en betalningsorder avseende det överförda beloppet lämnas. ansvarar därefter för att beloppet överförs till betal- ningsmottagarens betaltjänstleverantör. En situation där medel kvarstår på ett betalkonto även efter det att en betalningstransaktion genomförts uppstår i första hand när någon del av transaktionen inte har slutförts. I dessa fall bör betalningsinstitutet redan enligt direktivets artikel 10.4 ha sådana rutiner på plats att betalningstransaktioner som inte genomförts fullständigt, och där medel av denna anledning kvarstår på betalkonton, följs upp och åtgärder vidtas för att medel som har samband med en viss betalningstransaktion hanteras i enlighet med gällande regler. Även i övriga fall då betaltjänstanvändares medel kvarstår på betalkonton hos betalningsinstitut bör institutet, inom ramen för sin skyldighet enligt artikel 10.4 att hantera risker och bedriva bl.a. administration och redovisning på ett sunt sätt, ha rutiner på plats för att säkerställa att medel på betalkonton inte skapar alltför stora risker i verksamheten. Såvitt avser medel som har samband med gränsöverskridande kreditkortsbetalningar åligger det institutet att säkerställa att medel inte kvarstår på betalkonton än vad som är tillåtet. I detta sammanhang kan noteras att behovet av att tillse att medel inte kvarstår enbart avser gränsöverskridande kreditkortsbetalningar, som sannolikt kommer att utgöra en mindre del av de totala betalnings- transaktioner som betalningsinstitut hanterar. I denna del föreslås att det i lagen införs ett bemyndigande till regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att genom föreskrifter meddela närmare bestämmelser om vilka åtgärder som betalningsinstitut och registrerade betaltjänstleverantörer ska vidta för att hantera medel. Förbud att driva viss annan verksamhet Som nämnts ovan framgår av direktivets artikel 10.5 att om ett betalningsinstitut bedriver annan affärsverksamhet som inte avser betaltjänster, och denna verksamhet kan försämra institutets finansiella sundhet eller myndigheternas möjligheter att övervaka institutet, får behörig myndighet kräva att betaltjänstverksamheten drivs åtskilt från den andra verksamheten. I direktivet uttrycks detta som att den berörda myndigheten i betalningsinstitutets hemland får kräva att betaltjänst- verksamheten drivs i en separat enhet. I promemorian föreslås att under vissa förutsättningar ska kunna besluta att ett betalningsinstituts verksamhet med betaltjänster ska vara placerad i en egen juridisk person. har framfört att innebörden och följderna av ett beslut att betaltjänstverksamhet ska bedrivas i en egen juridisk person behöver klargöras. anför att det endast undantagsvis kan bli aktuellt för att besluta att betaltjänsterna ska bedrivas av en separat juridisk person och efterlyser ett förtydligande av detta. Av författningskommentaren i promemorian framgår att drift av betaltjänstverksamhet i en egen juridisk person föreslås kunna komma ifråga när den andra verksamheten försämrar eller kan komma att försämra betalningsinstitutets finansiella sundhet eller Finansinspek- tionens möjligheter att övervaka institutet. Det som följer av direktivets artikel 10.5, som den i promemorian föreslagna bestämmelsen avser att genomföra, är att betaltjänstverksamhet under vissa förhållanden bör bedrivas skilt från annan verksamhet. Enligt regeringens bedömning kan en sådan avskiljning av verksamhet dock uppnås även utan att det i lag anges att betaltjänstverksamhet måste bedrivas i en egen juridisk person. I stället bör det i lagen anges att under vissa förutsättningar får förbjuda ett betalningsinstitut eller en registrerad betaltjänstleverantör att driva annan verksamhet. Detta innebär att betaltjänstverksamheten avskiljs från den andra verksamheten och motsvarar vad som föreskrivs i direktivets artikel 10.5. Den närmare bedömningen av vilka förhållanden som innebär risker avseende betalningsinstitutets finansiella sundhet eller möjligheter att övervaka institutet får göras av utifrån omständigheterna i varje enskilt fall. Bedömningen av om risk för en försämring av betalningsinstitutets finansiella sundhet föreligger bör utgå från de risker för betalningsinstitutets finansiella ställning som finns i den andra verksamheten, med beaktande av denna verksamhets omfattning jämfört med betaltjänstverksamheten.