prop · GX03147 · 2010-03-16 00:00:00 — har anfört att det bör övervägas att höja både straffminimum och straffmaxi- mum till fängelse respektive samt höja straffminimum för utpressning av normalgraden till fängelse . och har ansett att straffskalan för utpressning, grovt brott, bör utformas i bättre överensstämmelse med grovt rån. Dessa myndigheter har därutöver anfört att stämpling till utpressningsbrottet bör vara straffbart. har anfört att ett höjt straffmaxi- mum för de allra allvarligaste fallen av det grova brottet kan övervägas. Av de remissinstanser som särskilt kommenterat de föreslagna om- ständigheter som ska beaktas vid bedömande av om brottet är grovt har , och anfört att det inte bör ställas krav på att våldet eller hotet ska vara mycket allvarligt. Tingsrätten har dessutom anfört att det bör övervägas att som försvårande omständighet ange att utpressningen skett i samband med organiserad brottslighet. Skälen för regeringens förslag Straffnivån för utpressning, grovt brott, bör höjas ytterligare Regeringens förslag i avsnitt 4.2 om en höjd straffnivå för de allvarliga våldsbrotten genom en förändrad straffvärdebedömning tar sikte också på utpressning. Detsamma gäller förslaget i avsnitt 6 om att bl.a. försvåran- de omständigheter ska ges ett större genomslag vid bedömningen. Det kan dock övervägas om straffnivån för utpressning bör höjas utöver vad som följer av de förslagen. För utpressning döms den som genom olaga tvång förmår annan till handling eller underlåtenhet som innebär för gärningsmannen och skada för den tvungne eller någon i vars ställe denne är. Med sådant tvång avses misshandel eller annat våld eller hot om brottslig gärning. Vidare avses hot om att åtala eller ange annan för brott och att lämna menligt meddelande om annan, förutsatt att tvånget är otillbörligt. Straf- fet för utpressning av normalgraden är fängelse i lägst och högst . Om brottet är grovt, är straffet fängelse i lägst och högst . Straffet för olaga tvång är, om brottet är grovt, fängelse i lägst och högst . Vid framtvingad förmögenhetsöver- föring genom våld mot person eller hot som innebär eller för den hotade framstår som trängande fara, råntvång, döms i stället till ansvar för rån. Straffet för rån är fängelse i lägst ett och högst eller, om brottet är grovt, lägst fyra och högst . Både utpressning och rån avser alltså förmögenhetsöverföring som sker efter våld eller hot. De intressen som straffbestämmelserna avser att skydda är i grunden desamma. Utpressning är, liksom rån, en kvalifice- rad form av olaga tvång. Rån är i sin tur att se som en kvalificerad form av utpressning. Ansvar för utpressning kan komma i fråga när hotet inte varit överhängande i förhållande till den handling som tving- ats fram. Ansvar för utpressning kan också dömas ut när våldet eller hotet riktats mot annan än den tvungne. Så kan vara fallet i en kidnapp- ningssituation och då kan dömas för utpressning och t.ex. människorov i konkurrens. Också vid mindre allvarligt tvång som består i hot om annat än brott kan dömas för utpressning. Utpressningsbrottet omfattar alltså mycket skiftande fall av varierande allvar. Att höja straffnivån för både utpressning av normalgraden och grovt utpressningsbrott, som en re- missinstans förordat, utöver vad som följer av förslagen i avsnitt 4.2 och avsnitt 6 bör därför inte komma i fråga. Ett utpressningsbrott kan emellertid avse gärningar av mycket allvar- ligt slag. Brottet kan t.ex. bestå i hot med skarpladdat vapen eller annat allvarligt hot där ansvar för rån är uteslutet därför att förmögenhetsöver- föringen sker först . Brottet utgör dessutom numera inte sällan ett led i brottslighet som grupperingar av kriminella ägnar sig åt, t.ex. i form av s.k. beskyddarverksamhet eller indrivningsverksamhet. I dessa fall kan brottet vara grovt. Straffvärdet anses dock sällan motsva- ra mer än högst ett eller fängelse (jfr NJA 2003 s. 295). Enligt regeringens mening återspeglar straffnivån inte det grova ut- pressningsbrottets allvar. Brottet kan inte anses påtagligt mindre allvar- ligt än rån. Straffminimum för brottet ska jämföras med minimistraffet för rån av normalgraden och minimistraffet för grovt rån. Brottet måste dessutom generellt sett anses som något allvarligare än grova fall av olaga tvång, som har samma straffminimum . Det finns mot denna bakgrund ett behov av att höja straffnivån ytterligare. Det kan ske genom att straffskalan ändras. Straffminimum höjs till ett år För att åstadkomma generellt höjda straff för grovt utpressningsbrott bör straffminimum höjas. Ett straffminimum , som utredningen före- slagit, återspeglar på en lägsta nivå bättre allvaret i brottet än dagens minimum . Det överensstämmer vidare med straffminimum för rån som inte är grovt och för grov misshandel som inte är synnerligen grov. Ett sådant minimum ligger också över straffminimum för olaga tvång, grovt brott. Några remissinstanser har ansett att straffminimum i stället bör höjas till . Dagens förhållande mellan utpressningsbrott och rånbrott talar dock mot att ha ett högre straffminimum för utpress- ning, grovt brott, än för rån av normalgraden. Det finns också ett behov av att även i fortsättningen i vissa fall inom straffskalan kunna straffmäta ett grovt utpressningsbrott till . Regeringen anser alltså att straffminimum bör höjas till . Vad gäller maximistraffet menar regeringen, till skillnad mot vissa re- missinstanser, att nuvarande maximum bör behållas. Det ger ett tillräckligt utrymme för att beakta allvaret i de mest klandervärda fallen av utpressning. Det överensstämmer också med straffmaximum för rån av normalgraden och grov misshandel som inte är synnerligen grov. Vid utpressning i en kidnappningssituation eller i samband med annat allvar- ligt brott döms dessutom i regel även för det andra allvarliga brottet och då gäller ett högre straffmaximum för den samlade brottsligheten. Avslutningsvis bör nämnas att och Ekobrotts- myndigheten har föreslagit en kriminalisering av stämpling till grov ut- pressning. Frågan har inte behandlats av utredningen. Det saknas därför beredningsunderlag för att överväga en sådan utvidgad kriminalisering. Regeringen föreslår följaktligen att straffminimum för utpressning, grovt brott, höjs från fängelse till fängelse . Omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömande av om en ut- pressning är grov anges I bestämmelsen om utpressning anges inte vilka omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömande av om brottet är grovt. Det är en fördel att i lagstiftningen lyfta fram omständigheter som ska tillmätas särskild vikt vid bedömningen av om ett brott är grovt. Det främjar förut- sebarheten och ger en bättre ledning och en större enhetlighet i rättstil- lämpningen. Omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömande av om ett utpressningsbrott är grovt bör därför anges i bestämmelsen. När det gäller vilka omständigheter som bör anges ska gränsdragning- en mellan utpressning av normalgraden och grovt brott i princip vara densamma som . Ledning måste därför sökas i domstolspraxis. Med hänsyn till att praxis är relativt sparsam bör ledning också sökas i kvalifikationsgrunder som anges för grova fall av liknande brott. Det är därvid angeläget att bestämmelsen utformas så att den inte får ett snävare tillämpningsområde än vad en fylligare praxis rimligen skulle ha innebu- rit. En viss utvidgning av bestämmelsens tillämpningsområde, vilket och förespråkat, bör därför inte uteslutas. I allmänhet är användning av våld eller hot av ett allvarligt slag en omständighet som ska beaktas vid bedömningen av om ett brott är grovt. Detsamma gäller visad hänsynslöshet. Av praxis för utpressningsbrotten framgår också att ett brott som begåtts genom att våld eller hot av allvar- ligt slag använts kan anses som grovt. Detta är fallet när våldet eller hotet varit sådant som avses i bestämmelserna om grov misshandel och olaga hot, grovt brott. Även något mindre allvarligt våld eller hot torde kunna leda till ansvar för grov utpressning. Av betydelse synes vidare vara vissa andra faktorer, främst sådana som är ett uttryck för ett hänsynslöst bete- ende. I enlighet med det anförda kan de omständigheter som är särskilt fram- trädande i fråga om grova fall av utpressning och liknande brottstyper sägas vara sådana som tar sikte på användning av våld eller hot av ett kvalificerat slag och på visad hänsynslöshet. Sådana omständigheter ska därför anges i bestämmelsen. Utredningen har föreslagit att den formule- ras så att det särskilt ska beaktas om gärningen innefattat våld eller hot av mycket allvarligt slag eller om gärningsmannen annars visat särskild hänsynslöshet. Dessa exemplifierande omständigheter är i allt väsentligt ändamålsenliga. När det gäller användningen av våld eller hot skulle dock ett krav på att detta ska ha varit av mycket allvarligt slag riskera att leda till att bestämmelsen får ett alltför begränsat tillämpningsområde. Bestämmelsen i den delen bör därför formuleras så att det är tillräckligt Prop. 2009/10:147 att gärningen innefattat våld eller hot av allvarligt slag. Däremot bör inte, vilket föreslagit, som en särskild grund anges att gärningen har begåtts inom ramen för en kriminell verksamhet. Sådana utpressningssituationer kommer att omfattas av de andra angivna grunderna. Att brottet utgjort led i brottslighet som bedrivits i organiserad form ska dessutom beaktas som en försvårande omständighet vid straffvärdebedömningen, vilket regeringen återkommer till i avsnitt 6.2. Utöver de angivna omständigheterna kan också andra faktorer beak- tas vid bedömningen, t.ex. den ekonomiska skadans storlek. Domstolen måste göra en helhetsbedömning av samtliga omständigheter i det en- skilda fallet. Regeringen föreslår följaktligen att det vid bedömande av om ett ut- pressningsbrott är grovt särskilt ska beaktas om gärningen har innefattat våld eller hot av allvarligt slag eller om gärningsmannen har visat sär- skild hänsynslöshet. 5Skärpt straff för vållande till annans död, grovt brott Regeringens förslag: Straffminimum för vållande till annans död, grovt brott, höjs från fängelse till fängelse . Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna, däribland ombudsmän, , Hovrätten för , tings- rätt, , , , , , , Rikspolisstyrel- sen, Kriminalvården, , , , , och Mo- tormännens , har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. , som också tillstyrkt, har efterfrågat ytterligare åtgärder som syftar till att straffska- lans övre del ska användas i högre grad. , som tillstyrkt, har anfört att det är befogat att höja även straffminimum för vållande till kroppsskada eller sjukdom, grovt brott, till fängelse . och har lämnat liknande synpunkter. har föresprå- kat att straffskärpningen i stället genomförs genom att det införs ett sär- skilt brott, vållande till annans död vid fordonstrafik. Förbundet har före- slagit att det införs ett särskilt brott, vållande till kroppsskada eller sjukdom vid fordonstrafik, med straffminimum fängelse i sex må- nader och straffmaximum vid grovt brott. vid och Kriminologis- ka institutionen vid har ifrågasatt behovet av änd- ring. har avstyrkt förslaget bl.a. eftersom det grundas på en jämförelse med straffet för uppsåtliga brott. Skälen för regeringens förslag Regeringen har i avsnitt 4.1 konstaterat att samhällsutvecklingen har inneburit att de allvarliga våldsbrotten utgör ett större hot mot enskilda och samhället som vissa andra brottstyper, främst förmö- genhetsbrotten, generellt sett utgör ett mindre hot. Våldsbrotten måste numera ses som betydligt allvarligare . Eftersom denna sträng- are syn inte tillräckligt återspeglas i den nuvarande straffnivån för brot- ten, har regeringen föreslagit flera lagändringar för att höja nivån. Brotten vållande till annans död och vållande till kroppsskada eller sjukdom, samt de anknytande arbetsmiljöbrotten, skiljer sig från vålds- brotten mord, dråp och misshandel genom att oaktsamhet är tillräckligt för straffansvar. Generellt sett är vållandebrotten därför mindre allvarliga än våldsbrotten trots att de innebär samma effekter. Straffbestämmelser- na om dessa vållandebrott syftar emellertid i grunden till att skydda samma intressen som bestämmelserna om de uppsåtliga våldsbrotten, nämligen annans liv och hälsa. Ansvar för vållandebrotten kan dömas ut i fall som påtagligt skiljer sig från varandra och där straffvärdena därmed varierar mycket. Det kan sålunda komma i fråga att döma till ansvar t.ex. för brott som kan sägas vara resultatet av ett visserligen klandervärt men tillfälligt, mindre allvar- ligt misstag, som har ett förhållandevis lågt straffvärde. Ett vållandebrott kan emellertid också ha innefattat ett medvetet riskta- gande eller en försummelse av allvarligt slag eller annars ha varit särskilt klandervärt. I ett sådant fall ska brottet i regel anses som grovt. Såvitt gäller vållande till annans död kan brottet vara av detta slag t.ex. när någon utövat dödligt våld mot annan men saknat uppsåt till hans eller hennes död eller när en nykter bilförare gjort sig skyldig till ett så utpräg- lat risktagande att han eller hon kan anses ha varit i det närmaste helt likgiltig för konsekvenserna utan att uppsåt förelegat. Ett ytterligare exempel är att någon siktat på annan med livsfarligt vapen och vapnet råkat gå av. De grova vållandebrotten utmärks alltså av att någon tar en påtaglig risk i förhållande till andra människors liv och hälsa. De kan därmed sägas vara nära kopplade till de allvarliga våldsbrotten. Den samhällsut- veckling som inneburit en strängare syn på våldsbrotten kan därför åbe- ropas även i fråga om vållandebrotten. Det är också så att vållande till annans död, grovt brott, i många fall begås tillsammans med misshan- delsbrott eller andra brott mot person. Vidare begås många av de grova vållandebrotten i samband med trafikonykterhetsbrott eller vårdslöshet i trafik. Risktagandet i trafiken vid framförande av fortskaffningsmedel i onyktert tillstånd eller på ett vårdslöst sätt är något som i princip alla människor exponeras för . Mot denna bakgrund måste de grova vållandebrotten, i likhet med våldsbrotten, anses innebära ett större hot mot enskilda och ses som be- tydligt allvarligare . Denna skärpta syn måste återspeglas i straffnivån för vållandebrotten. Synen har delvis redan kommit till ut- tryck, bl.a. genom höjningar av de maximala straffen för brotten. är dock om den strängare synen fullt ut återspeglas i den nuvarande Prop. 2009/10:147 straffnivån enligt praxis. Straffminimum för vållande till annans död, grovt brott, höjs till ett år När det gäller vållande till annans död som är grovt sträcker sig straffska- lan från upp till . Straffnivån är generellt sett betydligt lägre än straffnivån för uppsåtligt dödande. Det gäller inte minst när brottet har begåtts i samband med ett trafikbrott eller utan samband med annat brott. Vid vållande till annans död, grovt brott, i kombination med grovt rattfylleri ligger straffnivån enligt praxis på fängelse i omkring och eller något högre (jfr NJA 2005 s. 674, som avsåg grovt rattfylleri och vållande till två personers död). Vid vållandebrott i förening med ett trafikbrott som inte är grovt utmäts kortare strafftider, inte sällan . Detsamma gäller vid vållandebrott som saknar samband med annat brott. förekommer då icke fri- hetsberövande påföljder, ibland frihetsberövande påföljder. Vållande till annans död i samband med misshandelsbrott eller annat brott mot person medför i regel fängelsestraff som i de allvarligaste fallen närmat sig straffminimum för dråp, , men som i andra fall stannat vid ett eller . Enligt regeringens mening återspeglar denna straffnivå inte den skärpta synen på vållande till annans död, grovt brott. Nivån bör något närma sig straffnivån för dråp och anpassas till de föreslagna höjda straffnivåerna för de allvarliga våldsbrotten. Det finns alltså ett behov av en höjd straff- nivå. Detta bör tillgodoses genom en straffskaleändring. För att åstadkomma generellt höjda straff bör brottets straffminimum höjas. Ett straffminimum framstår som väl avvägt. Det tillgodo- ser behovet av en höjd straffnivå som det fortfarande finns möjlighet att straffmäta ett brott till en adekvat lägsta nivå för de minst allvarliga fallen. Minimistraffet blir vidare detsamma som för grov miss- handel som inte är synnerligen grov. En sådan höjning innebär som ut- gångspunkt att straffvärdet ska bestämmas till i fall där straffvärdet enligt nuvarande praxis anses vara och till ett högre straff- värde i fall som ligger på en högre nivå. När vållandebrottet begåtts i samband med ett allvarligt våldsbrott påverkas straffvärdet också av den föreslagna generella straffhöjningen för våldsbrott. Om exempelvis vål- landebrottet begåtts i kombination med grov misshandel som inte är synnerligen grov och straffvärdet enligt dagens praxis ligger , kan straffvärdet framöver bestämmas till uppemot . Ett oförändrat maximistraff ger möjlighet att döma ut ett strängt straff i de allvarligaste fallen och överensstämmer dessutom med föreslaget straffmaximum för grov misshandel av det nämnda sla- get. I sammanhanget vill regeringen, med anledning av vad en remissin- stans förespråkat, anföra att det inte bör införas en särskild reglering för vållandebrott i samband med fordonstrafik. Skälet är att det skulle riskera att innebära att lika allvarliga fall av vållande till annans död behandlas olika beroende på i vilket sammanhang de begåtts. Regeringen föreslår följaktligen att straffminimum för vållande till an- Prop. 2009/10:147 nans död, grovt brott, höjs från fängelse till fängelse i ett Straffskalan för vållande till kroppsskada eller sjukdom, grovt brott, ändras inte När det gäller vållande till kroppsskada eller sjukdom som är grovt sträcker sig den nuvarande straffskalan från 14 dagars fängelse till fäng- else i högst . Brottet omfattar många olika typer av fall, från mycket allvarliga till sådana som lett till lindrig skada eller sjukdom. Ett höjt minimistraff för de sistnämnda fallen skulle inte stå i proportion till allvaret hos dessa brott. Vidare skulle det vara alltför strängt jämfört med straffminimum för misshandel av normalgraden, som också är fängelse . Den gällande straffskalan ger ett tillräckligt utrymme uppåt för att ta hänsyn till omständigheter som i det enskilda fallet talar i skärpande riktning. Det saknas därför anledning att ändra straffskalan. 6En ökad spännvidd vid straffvärdebedöm- ningen av brott i allmänhet 6.1Försvårande och förmildrande omständigheter ges ett ökat genomslag Regeringens förslag: I syfte att öka spännvidden vid straffvärdebe- dömningen av brott i allmänhet slopas eller ändras kvalificerande rek- visit, utom i ett fall, i bestämmelserna om försvårande och förmildran- de omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Ett flertal remissinstanser har tillstyrkt eller läm- nat utan erinran förslaget i stort. Bland dessa finns ombuds- män, , Hovrätten för Nedre , , , , , Justitiekanslern, , Säkerhetspolisen, Kriminalvården, Brottsförebyggan- de rådet, , , Doma- reförbund och Förtroenderådens . Några remissinstanser har avstyrkt eller förklarat sig tveksamma till har anfört att en samlad och mer djupgå- ende översyn av vilka omständigheter som ska beaktas som försvårande eller förmildrande och av de s.k. billighetsskälen i stället bör ske. brottsmyndigheten har anslutit sig till synpunkt. har avstyrkt förslaget och anfört bl.a. att den nuvarande ordningen, där endast påtagliga kvalitetsskillnader ges bety- delse i skärpande eller mildrande riktning, bättre svarar upp mot rättssä- kerhetskrav på förutsebarhet och enhetlighet i rättstillämpningen. Vissa remissinstanser har haft synpunkter på de närmare förslagen om Prop. 2009/10:147 slopande eller ändring av rekvisit. T.ex. har avstyrkt en ändring som innebär att utrymmet att beakta provokation ökar. har ifrågasatt om vissa av förslagen verkligen kommer att med- föra att försvårande eller förmildrande omständigheter ges ett större ge- nomslag. har framfört liknande synpunkter och har dessutom, liksom Hovrätten för Nedre , förespråkat att be- stämmelsen om beaktande av nedsatt förmåga att kontrollera sitt hand- lande i visst fall inte bör ändras. har tillagt att det är angeläget att se över en bestämmelse som inte föreslås ändrad, nämligen den om att det i försvårande riktning ska beaktas om brottet varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i dess förhållande till en närstående person. Skälen för regeringens förslag Utrymmet att beakta försvårande och förmildrande omständigheter vid straffvärdebedömningen bör vidgas I enlighet med vad som anförts i avsnitt 4.1 ska straffet återspegla hur allvarligt det brott som den tilltalade döms för är. Ett allvarligare brott ska bestraffas strängare än ett mindre allvarligt brott och lika allvarliga brott ska bestraffas lika strängt. Olika gärningar inom en och samma brottstyp ska också bedömas olika strängt när det funnits försvårande eller förmildrande omständigheter i det enskilda fallet. Dessa principer avspeglas i den grundläggande, generella bestämmelsen om straffvärde (29 kap. 1 § ) och i två därpå följande bestämmelser (29 kap. 2 och 3 §§). I de senare anges omständigheter som särskilt ska beaktas vid straffvärdebedömningen i försvårande riktning vid sidan av vad som gäller för varje särskild brottstyp respektive i förmildrande riktning vid sidan av vad som är föreskrivet för vissa fall. I bestämmelserna räknas upp de vanligaste och mest betydelsefulla omständigheterna. Av kartläggning av domstolarnas påföljdspraxis vid vissa våldsbrott (se avsnitt 4.1) framgår att försvårande och förmild- rande omständigheter sällan åberopas i domskälen. I praxis avseende både våldsbrotten och andra brott mäts straffet regelmässigt ut med ett begränsat utnyttjande av straffskalan och nära straffminimum. Med un- dantag för enstaka brottstyper utnyttjas alltså straffskalan i övrigt i liten utsträckning. Ett skäl till detta kan vara att de mindre allvarliga brotten inom respektive brottstyp är betydligt vanligare förekommande än de allvarligare brotten. Det är emellertid också så att utrymmet att tillämpa bestämmelserna om försvårande och förmildrande omständigheter är begränsat. Det förutsätts nämligen i flera fall att omständigheten ska ha varit av kvalificerat slag för att den ska beaktas. Till det kommer att en restriktivitet i tillämpningen är förutsatt av lagstiftaren, inte minst när det gäller försvårande omständigheter (se prop. 1987/88:120 s. 84). Detta innebär att omständigheter som talar i skärpande eller mildrande riktning inte får något eller endast får litet genomslag vid straffvärdebedömningen. Det rimmar dåligt med principen om att svårare brott ska bestraffas strängare än lindrigare brott även inom en viss brotts- Eftersom de närmare omständigheterna vid enskilda brott kan skilja sig åt, ibland mycket, är detta inte tillfredsställande. Straffvärdet måste kunna bedömas på ett mer nyanserat sätt med beaktande av samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Det gäller både de allvarliga vålds- brotten och andra brott. En ökad spännvidd vid straffvärdebedömningen kan inte heller anses påverka förutsebarheten och enhetligheten i praxis negativt. Domstolen ska fortfarande enligt den grundläggande straffmätningsbestämmel- sen bestämma straffet med beaktande av intresset av en enhetlig rätts- tillämpning. Som framgår nedan handlar det inte heller om att föreslå helt nya omständigheter som ska beaktas i skärpande eller mildrande riktning. Vidare kan, som påpekat, ett ökat utrymme att beakta försvårande och förmildrande omständigheter antas leda till att argumentationen kring bedömningen av straffvärdet blir tydligare både under rättegången och i domskälen. Utförliga domskäl kan i sin tur främ- ja en enhetlig rättstillämpning.