prop · GX03220 · 2010-05-06 00:00:00 — viss information om en enskild betalningstransaktion som genomförs enligt ett ramavtal mellan dem. Informationen ska ges utan onödigt dröjsmål efter det att betalningsbeloppet har debiterats betalarens konto. Om betalaren inte har något betalkonto, ska informationen i stället ges utan onödigt dröjsmål efter det att betaltjänstleverantören mottagit Parterna får avtala om att informationen ska lämnas eller göras tillgänglig regelbundet och i viss form. Om betalaren begär det, ska betaltjänstleverantören utan avgift tillhandahålla informationen i pappersform en gång . Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. leverantörer bör kunna ta ut en avgift av betaltjänstanvändare som i ramavtal angett att de vill ha information via elektroniskt medium och därefter uppger att de önskar få informationen i pappersform. Skälen för regeringens förslag: Direktivets artikel 47.1 innehåller relativt detaljerade bestämmelser om vilken information som betalaren ska få av sin betaltjänstleverantör om en enskild betalningstransaktion som genomförs i enlighet med ett ramavtal mellan dem. ska som huvudregel ges till betalaren efter det att beloppet som betalningstransaktionen avser har debiterats dennes konto. inte använder något betalkonto ska informationen i stället ges när betaltjänstleverantören har mottagit betalningsordern. precis som förhandsinformationen som ska ges innan ett ramavtal ingås, ges på papper eller något annat varaktigt medium och vara skriven på ett klart och lättförståeligt sätt på ett språk som är officiellt språk i den medlemsstat där betaltjänsten erbjuds, eller det språk som parterna har kommit överens om. Betalaren ska få en uppgift som möjliggör för denne att identifiera varje Om det är lämpligt ska betalaren också få information om betalningsmottagaren. Betalaren ska också få information om transaktionsbeloppet i den valuta som används vid debiteringen av dennes betalkonto, eller i den valuta som används för betalningsordern. Betaltjänstleverantören ska dessutom ge information om avgifterna för transaktionen, och i tillämpliga fall en specificering av avgifterna. samma sätt som angetts i fråga om förhandsinformation vid ingående av ramavtal (avsnitt 8.6.2) gäller här att olika avgifters belopp ska specificeras när de olika avgifterna lätt kan särskiljas och redovisas När en betaltjänstleverantör erbjuder ett antal olika tjänster, och tar ut fastställda avgifter för dessa, ska varje sådan avgift som ingår som en del av den totala avgiften för en viss betaltjänst som omfattas av ramavtalet redovisas särskilt för betaltjänstanvändaren. transaktionen innebär valutaväxling ska betaltjänstleverantören informera om vilken växelkurs som han tillämpar vid transaktionen, samt om vad transaktionsbeloppet uppgår till efter det att valutaväxling skett. Avslutningsvis ska betaltjänstleverantören ge information om valuteringsdagen för debitering, eller då betalningsordern togs emot från betalaren. I författningskommentaren till promemorians lagförslag i denna del anges att begreppet utan onödigt dröjsmål inte innebär ett lika högt krav på omedelbarhet som vid enstaka betalningstransaktioner, där informationen bör ges och skickas till betaltjänst- användaren senast som transaktionen genomfördes (se avsnitt Enligt promemorians författningskommentar kan information som ska lämnas utan onödigt dröjsmål i stället göras tillgänglig periodiskt eller åtminstone månatligen. Det framgår också av artikel 47.2 (som behandlas närmare nedan) att parterna får komma överens om att information ska lämnas en gång . Det framstår mot denna bakgrund som att lämnande av information bör kunna ske i återkommande tidsintervall, minst en gång . Längre tid än en månad bör dock inte förflyta mellan det att betalningstransaktionen genomförs enligt ramavtalet och lämnandet av information till Av artikel 47.2 framgår att parterna i ett ramavtal får komma överens om att den information som enligt 47.1 ska ges till betalaren regelbundet får lämnas till eller göras tillgänglig för denne på ett sätt som parterna kommit överens om och som möjliggör för betalaren att lagra och återskapa informationen i oförändrad form. I detta sammanhang bör noteras att den svenska översättningen av direktivet skiljer sig något i utformning från såväl den engelska som den franska språkversionen. Medan det i den svenska språkversionen anges att informationen ska kunna lagras och återskapas i oförändrad form står det i den engelska språkversionen att betalaren ska kunna lagra och återskapa informationen oförändrad (eng. store and reproduce information unchanged). motsvarande sätt anges i den franska språkversionen att betalaren ska Prop. 2009/10:220 kunna lagra och återskapa identisk information (fr. stocker les informations et de les reproduire à l´identique). Det förefaller av dessa två språkversioner som om avsikten är att informationen ska kunna återskapas oförändrad, men däremot inte nödvändigtvis i samma form som den i vilken den lämnades till betalaren. Det avgörande är att informationen är oförändrad och kan lagras och återskapas utan att innehållet påverkas. Om informationen lagras och återskapas i en annan form än den i vilken betalaren fick den lämnad till sig, utan att innehållet förändras, bör detta inte stå i strid med direktivets regler i denna del. I artikel 47.3 anges att medlemsstaterna får kräva att betaltjänst- leverantörerna avgiftsfritt ska lämna information om enskilda betalnings- transaktioner till betalaren på papper. I promemorian föreslås att betaltjänstleverantören ska tillhandahålla sådan information till betalaren avgiftsfritt, i pappersform, en gång . Detta ska dock enbart göras om betalaren begär det. har, som nämns i avsnitt 8.1.2, framfört att betaltjänstleverantörer bör kunna ta ut en avgift av betaltjänstanvändare som i ramavtal angett att de vill ha information via elektroniskt medium och därefter uppger att de önskar få informationen i pappersform. En betaltjänstanvändare bör kostnadsfritt kunna få tillgång till information i pappersform på det sätt som föreslås i promemorian, oavsett om han eller hon avtalat om att erhålla informationen på annat sätt eller inte. Förutsättningen är att betaltjänstanvändaren uttryckligen begär att få informationen i pappersform. De närmare skälen till varför betaltjänst- användaren på detta sätt bör ges möjlighet att få kostnadsfri information på papper beskrivs mer utförligt i avsnitt 8.1.2 ovan. 8.7.7 Information till betalningsmottagaren om enskilda betalningstransaktioner Regeringens förslag: Betalningsmottagarens betaltjänstleverantör ska ge betalningsmottagaren viss information om en enskild betalnings- transaktion som genomförts enligt ett ramavtal mellan dem. Informa- tionen ska ges utan onödigt dröjsmål efter det att betalningstransaktionen genomförts. Parterna får avtala om att informationen ska lämnas eller göras tillgänglig regelbundet och i viss form. Om betalningsmottagaren begär det, ska betaltjänstleverantören utan avgift tillhandahålla informationen i pappersform en gång . Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. leverantörer bör kunna ta ut en avgift av de betaltjänstanvändare som i ramavtal angett att de vill ha information via elektroniskt medium och därefter uppger att de önskar få informationen i pappersform. Skälen för regeringens förslag: Direktivets artikel 48 innehåller bestämmelser om vilken information som betalningsmottagarens betaltjänstleverantör ska lämna till betalningsmottagaren när en betal- ningstransaktion har genomförts enligt ett ramavtal mellan dem. Enligt artikel 48.1 ska betalningsmottagaren få en uppgift som möjliggör för denne att identifiera varje betalningstransaktion. Om det är lämpligt ska betalningsmottagaren också få information som överförts tillsammans med betalningstransaktionen. Betalningsmottagaren ska också få information om transaktionsbeloppet i den valuta som används vid krediteringen av dennes betalkonto. Betalningsmottagarens betaltjänst- leverantör ska dessutom ge information om avgifterna för transaktionen, och i tillämpliga fall en specificering av avgifterna, till betalnings- mottagaren. På samma sätt som angetts i fråga om förhandsinformation vid ingående av ramavtal (avsnitt 8.6.2) gäller här att olika avgifters belopp ska specificeras när de olika avgifterna lätt kan särskiljas och redovisas separat. När en betaltjänstleverantör erbjuder ett antal olika tjänster, och tar ut fastställda avgifter för dessa, ska varje sådan avgift som ingår som en del av den totala avgiften för en viss betaltjänst som omfattas av ramavtalet redovisas särskilt för betaltjänstanvändaren. Om betalningstransaktionen innebär valutaväxling ska betaltjänstleverantören informera om vilken växelkurs som han tillämpar vid transaktionen, samt om vad transaktionsbeloppet uppgår till efter det att valutaväxling skett. Avslutningsvis ska betaltjänstleverantören ge information om valuterings- dagen för kreditering. Informationen ska, precis som förhandsinformationen som ska ges innan ett ramavtal ingås, ges på papper eller något annat varaktigt medium och vara skriven på ett klart och lättförståeligt sätt på ett språk som är officiellt språk i den medlemsstat där betaltjänsten erbjuds, eller det språk som parterna har kommit överens om. På samma sätt som när information lämnas till betalaren av dennes betaltjänstleverantör (se avsnitt 8.6.6) bör kravet på att information ska lämnas utan onödigt dröjsmål innebära att information kan lämnas i återkommande tidsintervall och så sällan som en gång . Längre tid än en månad bör dock inte förflyta mellan det att betalnings- transaktionen genomförs enligt ramavtalet och lämnandet av information till betaltjänstanvändaren. Enligt artikel 48.2 kan parterna, precis som i fråga om information till betalaren om enskilda betalningstransaktioner enligt ramavtal, komma överens om att den information som enligt 48.1 ska ges till betalnings- mottagaren regelbundet får lämnas till eller göras tillgänglig för denne på ett sätt som parterna kommit överens om och som möjliggör för betalningsmottagaren att lagra och återskapa informationen oförändrad. Detta innebär, mot bakgrund av vad som sägs om motsvarande bestämmelse i avsnitt 8.6.6, ett krav på att informationen är oförändrad och kan lagras och återskapas utan att innehållet påverkas. Om informationen lagras och återskapas i en annan form än den i vilken betalaren fick den lämnad till sig, utan att innehållet förändras, bör detta alltså inte stå i strid med direktivets regler i denna del. I artikel 48.3 anges att medlemsstaterna får kräva att betaltjänst- leverantörerna avgiftsfritt ska lämna information om enskilda betalnings- transaktioner till betalningsmottagaren på papper. I promemorian föreslås att betaltjänstleverantören ska tillhandahålla sådan information till betalningsmottagaren avgiftsfritt, i pappersform, en gång . Detta ska dock enbart göras om betalaren begär det. 2009/10:220 har, som nämns i avsnitt 8.1.2, framfört att betaltjänst- leverantörer bör kunna ta ut en avgift av betaltjänstanvändare som i ramavtal angett att de vill ha information via elektroniskt medium och därefter uppger att de önskar få informationen i pappersform. En betaltjänstanvändare bör kostnadsfritt kunna få tillgång till informa- tion i pappersform på det sätt som föreslås i promemorian, oavsett om han eller hon avtalat om att erhålla informationen på annat sätt eller inte. Förutsättningen är att betaltjänstanvändaren uttryckligen begär att få informationen i pappersform. De närmare skälen till varför betaltjänst- användaren på detta sätt bör ges möjlighet att få kostnadsfri information på papper beskrivs mer utförligt i avsnitt 8.2.2. Rättigheter och skyldigheter vid Betaltjänstdirektivets avdelning IV innehåller regler om rättigheter och skyldigheter med avseende på tillhandahållande och användning av betaltjänster. Direktivets artikel 51 innehåller bestämmelser som anger när dessa regler ska eller kan tillämpas. Vissa av reglerna gäller för samtliga betaltjänster som tillhandahålls, medan andra regler enbart är tvingande i fråga om sådana betalningstransaktioner där betaltjänst- användaren är konsument. Dessutom kan medlemsstaterna, om de så önskar, föreskriva att reglerna ska gälla för mikroföretag på samma sätt som för konsumenter. Av artikel 53 framgår att parterna ska kunna komma överens om att något annat än vad som följer av direktivet ska gälla mellan dem när det gäller betalningsinstrument av lågt värde. 9.1.2 Tillämpningen av reglerna om rättigheter och skyldigheter i samband med tillhandahållande och användning av betaltjänster Regeringens förslag: Direktivets regler om rättigheter och skyldigheter i samband med genomförande av betaltjänster ska vara tillämpliga på alla betalningstransaktioner, men om betaltjänstanvändaren inte är en konsument får parterna komma överens om att vissa direktiv- bestämmelser helt eller delvis inte ska tillämpas. Promemorians förslag: Reglerna om möjligheter att avtala bort vissa bestämmelser när betaltjänstanvändaren inte är konsument har i promemorians lagförslag utformats på annat sätt än i regeringens förslag. I promemorians lagförslag anges inte heller att reglerna i konsumentkreditlagen (1992:830) bör gälla före den lagstiftning som genomför betaltjänstdirektivet i svensk rätt, vilket påverkar genom- förandet av direktivets regler i denna del. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tllstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. och efterlyser ett klargörande av förhållandet mellan reglerna i betaltjänstdirektivet och den lagstiftning som genomför konsument- kreditdirektivet (direktiv /102/EEG). Skälen för regeringens förslag Rättigheter och skyldigheter för konsumenter och för andra betaltjänstanvändare Direktivets artikel 51.1 innehåller en bestämmelse som anger att betaltjänstanvändaren och betaltjänstleverantören i vissa frågor kan komma överens om avvikelser från vad som följer av direktivet. De bestämmelser som nämns i artikel 51.1 är artiklarna 52.1 (om avgiftsuttag), 54.2 andra stycket (om krav på godkännande från betalaren för att en betalningstransaktion ska anses vara godkänd), 59 (bevisning om att en genomförd betalningstransaktion var godkänd), 61 (om betalarens ansvar vid obehöriga betalningstransaktioner), 62 och 63 (om återbetalning av godkända betalningstransaktioner), 66 (om betal- ningsorderns oåterkallelighet) och 75 (om ansvar för icke genomförda eller bristfälligt genomförda betalningstransaktioner). Dessutom får parterna komma överens om en annan tidsfrist för anmälan till betaltjänstleverantören om att obehöriga eller felaktigt genomförda betalningstransaktioner har skett än den som framgår av direktivets artikel 58. Lagrådet anför i sitt yttrande att detta innebär att parter i näringsidkarförhållanden kan träffa avtal om avvikelse från dessa bestämmelser, och att detta även bör framgå av lagen om betaltjänster såvitt avser motsvarande bestämmelser i lagen. Som Lagrådet tar upp bör det i lagen om betaltjänster anges att en betaltjänstanvändare som inte är konsument kan komma överens med en betaltjänstleverantör om avvikelser från motsvarande bestämmelser i lagen. Artikel 51.3 ger medlemsstaterna möjlighet att låta mikroföretag omfattas av reglerna i direktivets avdelning IV på samma sätt som konsumenter. Av artikel 51.4 framgår att betaltjänstdirektivet inte ska påverka nationella åtgärder om genomförande av direktiv /102/EEG (konsumentkreditdirektivet). Denna bestämmelse motsvarar artikel 30.3, som behandlats i avsnitt 8.6.3. Direktivets regler om tvistlösning utanför domstol tillämpas enbart på konsumenttvister Enligt artikel 51.2 får medlemsstaterna föreskriva att artikel 83, om tvistlösning utanför domstol, enbart ska tillämpas på tvister där betaltjänstanvändaren är konsument. I promemorian föreslås att () ska få ansvaret för de tvistelösnings- förfaranden som enligt direktivets artikel 83 ska finnas för att avgöra tvister mellan betaltjänstanvändare och deras betaltjänstleverantörer om rättigheter och skyldigheter enligt betaltjänstdirektivet. Förslaget i denna del överensstämmer väl med det som i artikel 83 anges om att befintliga organ ska utnyttjas för sådan tvistlösning när det är lämpligt. Enligt 1 § första stycket 1 i förordning (2007:1041) med instruktion för ska nämnden pröva tvister mellan konsumenter och näringsidkare som rör en vara, tjänst eller annan nyttighet som näringsidkaren har tillhandahållit konsumenten. alltså tvister mellan konsumenter och näringsidkare som kommer under Prop. 2009/10:220 ARN:s prövning. I fråga om tvister med anledning av tillhandahållande av betaltjänster innebär detta att tvister mellan en betaltjänstanvändare som är konsument och en betaltjänstleverantör kan prövas av . Däremot prövar inte tvister mellan en betaltjänstleverantör och en betaltjänstanvändare som inte är konsument. Denna avgränsning är förenlig med det som anges i direktivets artikel 51.2 om att bestäm- melserna om tvistlösning inte behöver tillämpas när betaltjänstanvändaren inte är konsument. Mikroföretag bör inte likställas med konsumenter Artikel 51.3 ger medlemsstaterna möjlighet att likställa mikroföretag med konsumenter vid genomförandet av direktivets regler om rättigheter och skyldigheter vid tillhandahållande av betaltjänster. Detta motsvarar den möjlighet som ges i artikel 30.2 avseende informationsgivning. Som angetts i avsnitt 8.1.2 föreslås i promemorian att denna möjlighet inte utnyttjas i den svenska lagstiftningen. De skäl som framförts i avsnitt 8.1.2 till att inte utnyttja denna möjlighet avseende reglerna om informationsgivning gör sig också gällande i fråga om rättigheter och skyldigheter vid tillhandahållande av Dessutom anförs i promemorian (s. 83) att ett likställande av mikroföretag med konsumenter avseende rättigheter och skyldigheter skulle leda till en omfattande administrativ börda. Det sägs också att det kan skapa problem i fall då en enskild handlare som anses utgöra mikroföretag inte sköter sina åtaganden i samband med korttransaktioner. Dessutom framhålls behovet av en klar gränsdragning mellan konsumenter och näringsidkare. Möjligheten att likställa mikroföretag med konsumenter bör alltså inte utnyttjas heller i det nu berörda Konsumentkreditlagen gäller före betaltjänstdirektivets regler i Artikel 51.4 anger, på samma sätt som artikel 30.3, att betaltjänst- direktivet inte ska påverka nationella åtgärder för genomförandet av direktivet 87/102/EEG (konsumentkreditdirektivet). hållandet mellan reglerna i betaltjänstdirektivet och den lagstiftning som genomför konsumentkreditdirektivet har tagits upp i avsnitt 8.1.2 ovan. Som där framgår gäller de regler som uppställs i konsumentkreditlagen (1992:830) före betaltjänstdirektivets bestämmelser. Om det finns regler i konsumentkreditlagen som är tillämpliga på tillhandahållande av betaltjänster gäller dessa alltså före de nu föreslagna reglerna i lagen om Det bör återigen framhållas att beredning av ett förslag till ny konsumentkreditlag i syfte att genomföra det nya konsument- kreditdirektiv som antogs 2008 (och rådets direktiv 2008/48/EG av om konsumentkreditavtal och om upphävande av rådets direktiv /102/EEG) pågår i . Den närmare utformningen av de regler som i enlighet med betaltjänstdirektivets artikel 51.4 kan bli tillämpliga på tillhandahållande av betaltjänster kommer därmed sannolikt att förändras . förändrar dock inte den grundläggande bedömningen att reglerna i 87/102/EEG, numera 2008/48/EG har företräde Direktivets artikel 52 innehåller bestämmelser om avgiftsuttag i samband med tillhandahållande av betaltjänster. Huvudregeln är att betaltjänst- leverantören inte får ta ut någon avgift för fullgörandet av sina informations-, skydds- och korrigeringsskyldigheter förutom i vissa fall som särskilt anges. Dessutom fastslås att betalaren och betalnings- mottagaren, när avgift får tas ut, ska betala de avgifter som deras respektive betaltjänstleverantör tar ut vid sådana betalningstransaktioner som inte medför någon valutaväxling. Om en betalningsmottagare vill begära en särskild avgift, eller i stället en nedsättning av kostnaden, när betalaren använder ett visst betalningsinstrument får betaltjänst- leverantören inte hindra detta. Artikel 52.3 ger dock medlemsstaterna möjlighet att förbjuda eller begränsa rätten att ta ut avgifter med beaktande av behovet att stimulera konkurrensen och främja en effektiv användning av betalningsinstrument. 9.2.2 Avgiftsuttag vid tillhandahållande av betaltjänster Regeringens förslag: Betaltjänstleverantören får som huvudregel inte ta ut några avgifter av betaltjänstanvändare för fullgörandet av sina informations-, skydds- och korrigeringsskyldigheter enligt lagen om Avgift får dock under vissa förutsättningar tas ut för en underrättelse om vägran att utföra betalningsorder, för återkallande av en betalningsorder och för att få tillbaka felaktigt betalda medel när betaltjänstanvändaren uppgett en felaktig unik identifikationskod. Om en betalningstransaktion inte medför någon valutaväxling ska betalaren och betalningsmottagaren betala de avgifter som deras respektive betaltjänstleverantör tar ut. Betaltjänstleverantören får inte hindra en betalningsmottagare från att erbjuda betalaren en nedsättning vid användning av ett visst En betalningsmottagare får inte ta ut en avgift av betalaren vid användning av ett betalningsinstrument. Promemorians förslag: I promemorian föreslås att möjligheten att förbjuda tilläggsavgifter inte ska utnyttjas. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. att tilläggsavgifter bör tillåtas eftersom de synliggör kostnaderna för vid anser att frågan om Prop. 2009/10:220 tilläggsavgifter bör utredas närmare. om kortavgifter inte har lösts. Man framför också att det råder oklarhet avseende rätten att ta ut sådana avgifter och att skäligheten i sådana avgifter har ifrågasatts mot bakgrund av diskussionen om minskad kontanthantering. anser att mängden kontanter i samhället bör begränsas och att alternativa betalningsformer ska vara så förmånliga som möjligt i förhållande till kontanter. och anser att avgiftssättningen bör vara fri. MasterCard vill att det klargörs att direktivets bestämmelse och den lagstiftning som genomför direktivet i denna del inte är tillämplig på s.k. inter-bank-tjänster. Skälen för regeringens förslag Avgifter vid tillhandahållande av betaltjänster Enligt artikel 52.1 får betaltjänstleverantören som huvudregel inte ta ut avgifter i samband med tillhandahållande och användning av betaltjänster för fullgörandet av sina informations-, skydds- och korrigerings- skyldigheter. Avgifter får dock tas ut i samband med vissa uttryckligen angivna situationer som anges i artikeln. Om en betaltjänstleverantör vägrar att utföra en order på objektiva grunder och underrättar betaltjänstanvändaren om detta, får betaltjänstleverantören ta ut en avgift för denna underrättelse. Om en betaltjänstanvändare genom avtal med betaltjänstleverantören har möjlighet att återkalla en betalningsorder även efter det att tidsfristen för återkallelse har löpt ut, får betaltjänst- leverantören ta ut en avgift för ett sådant återkallande om detta har överenskommits i avtalet mellan betaltjänstanvändaren och betaltjänst- leverantören. Dessutom kan betaltjänstleverantören få ta ut en avgift när en betalningstransaktion har genomförts på ett bristfälligt eller felaktigt sätt på grund av att betaltjänstanvändaren har lämnat en felaktig unik identifikationskod. Betaltjänstleverantören är i ett sådant fall skyldig att vidta skäliga åtgärder för att återvinna de medel som betalnings- transaktionen avsåg, och får ta ut en avgift för återvinningen av betaltjänstanvändaren.