prop · GX03237 · 2010-06-23 00:00:00 — Regeringen anser därför att parten liksom enligt delgivningslag själv bör kunna få se till att delgivning sker. anför att rekvisitet om det kan ske utan olägenhet orsakar tillämpningssvårigheter. Regeringen anser att bestäm- melsen om när myndigheten ska medge partsdelgivning bör tydliggöras. En myndighet bör beakta parternas respektive intressen samt även vikten Prop. 2009/10:237 av att handläggningen av mål och ärenden bedrivs på ett rättssäkert sätt. Denna bedömning bör lämpligen formuleras på så sätt att partsdelgivning bör kunna medges om det inte är olämpligt (se närmare i författnings- kommentaren). I promemorian föreslås att det av lagtexten bör framgå att partsdelgiv- ning endast får ske genom delgivning med post eller bud. påpekar kan man tänka sig att en part anlitar ett privat delgivningsföretag för att utföra buddelgivning, men att personen som ska ta emot handlingen vägrar att göra detta. Under förutsättning att den person som utför delgivningen har behörighet att utföra stämnings- mannadelgivning bör delgivning i sådana fall också kunna ske (se närmare avsnitten 11.15). Regeringen anser därför att även stämnings- mannadelgivning bör få användas vid partsdelgivning. Om det finns behov av att utforma regleringen av partsdelgivning på annat sätt beträffande visst slag av mål eller ärende bör detta liksom framgå av respektive specialförfattning (se t.ex. 33 kap. 6 § tredje stycket rätte- gångsbalken). Om en myndighet finner att vissa former av stämnings- mannadelgivning inte bör användas kan detta anges som villkor för myndighetens medgivande om partsdelgivning. 6.2Delgivning utan samband med mål eller ärende Regeringens förslag: När delgivning ska ske utan samband med ett mål eller ärende ska den enskilde själv se till att delgivning sker. Den enskilde får själv använda vanlig delgivning eller stämningsmanna- delgivning. En person som ska se till att delgivning sker får vända sig till en länsstyrelse eller, om delgivningen ska utföras utomlands, till () för bistånd med delgiv- ningen. får använda vanlig delgivning, särskild delgivning med juridisk person, stämningsmannadelgivning och kungörelse- delgivning. ska ta ut en ansökningsavgift för att handlägga en ansökan om bistånd med delgivning. Om inte avgiften betalas ska ansökan avvisas. beslut i delgivningsfrågor får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätt. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som uttalar sig i denna del tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan invändning. Skälen för regeringens förslag I 22 § andra stycket delgivningslag anges att lagen gäller i tillämplig delar när någon på grund av föreskrift i författning har att, utan samband med mål eller ärende, ombesörja delgivning. myndighet ska ombesörja delgivning får denne enligt 25 § andra stycket delgivningslag anlita stämningsman. Bestämmelsen har funnits sedan lagens tillkomst. var stämningsmannaverksam- heten organiserad så att en myndighet eller annan som ville få delgivning verkställd vände sig direkt till en viss stämningsman med uppdraget. Stämningsmännen förordnades då av länsstyrelserna. Stämningsmanna- verksamheten omorganiserades och är administrativt knuten till polismyndigheterna. Det ankommer alltså på polismyndigheterna att uppdra åt en stämningsman eller, om det är lämpligare, en polisman att utföra delgivningen (7 § första stycket delgivningsförordning). Det är därmed inte heller längre möjligt för en enskild att direkt anlita en stämningsman utan han eller hon är hän- visad till att vända sig till polismyndigheten. Eftersom det i 25 § andra stycket delgivningslag anges att stämningsman får anlitas får inte en polismyndighet låta en polisman utföra delgivning på uppdrag av enskild (JO 1996/97 s. 98). Enligt promemorian kan det ifrågasättas om denna ordning är rimlig och avsedd. När det gäller kungörelsedelgivning eller spikning får en enskild person enligt 22 § andra stycket delgivningslag begära biträde av som föranstaltar om del- givning på den enskildes bekostnad. Enligt nuvarande ordning får alltså den enskilde vända sig till polismyndighet för stämningsmannadelgiv- ning och till för beslut om kungörelsedelgivning respektive spikning. Beträffande delgivning utomlands så anges i 25 § andra stycket delgivningslag att en enskild får påkalla biträde därmed i Utrikes- departementet. I avsnitt 5.1 föreslås att även den nya delgivningslagen ska vara tillämplig när delgivning enligt en bestämmelse i lag eller annan författning ska ske utan samband med ett mål eller ärende. När en person ska se till att delgivning sker kan denne utföra delgivningen själv eller t.ex. anlita ett delgivningsföretag. Denna ordning bör gälla även enligt den nya lagen. Liksom vid partsdelgivning bör den enskilde kunna använda vanlig delgivning eller stämningsmannadelgivning. I vissa fall kan det finnas ett behov av bistånd med delgivningen. Regeringen anser i likhet med promemorian att det varken är en lämplig eller effektiv ordning att den enskilde ska kunna hänvisas till att först vända sig till polismyndigheten och därefter till med sitt delgivningsärende. Som anförs i promemorian kan den nuvarande ordningen också leda till att stämningsmannadelgivning används i onödan när delgivning borde ha kunnat ske på annat sätt, t.ex. med post. Regeringen anser att en bättre ordning kan uppnås om enskilda får möjlighet att vända sig till en enda myndighet med sitt delgivningsupp- drag och att myndigheten ges möjlighet att välja det delgivningssätt som är lämpligast i det enskilda fallet. beslutar som nämns ovan enligt nuvarande ordning om spikning och kungörelsedelgivning på begäran av enskilda. ser dessutom till att delgivning sker efter framställningar enligt den nordiska överenskommelsen om inbördes rättshjälp genom delgivning och bevisupptagning. Denna överenskommelse gäller även i förhållandet mellan och respektive i stället för EG:s delgivningsförordning (7 § förordningen [2008:808] med kompletterande föreskrifter till EG:s delgivningsförordning). Regeringen anser att det naturliga valet är att länsstyrelserna tilldelas denna uppgift. Regeringen ansluter sig därför till promemorians förslag att ska bistå med delgivning i när någon på grund av en föreskrift i författning ska se till att delgivning sker. Det är lämpligt att får använda vanlig delgivning, särskild delgivning med juridisk person, stämningsmanna- delgivning och kungörelsedelgivning. Däremot är det inte lämpligt att använder muntlig delgivning i dessa delgivningsärenden bl.a. eftersom de till sin natur påminner om delgivning av handlingar genom vilka ett förfarande i första instans inleds (se närmare avsnitt 9.2). Det är rimligt att den enskilde betalar för det arbete som utför. Det framstår inte som en ändamålsenlig ordning att den enskilde ska krävas på betalning i efterhand. Länsstyrelsernas hantering av en ansökan om bistånd med delgivning bör därför finansieras genom en ansökningsavgift. Om avgiften inte betalas bör avvisa ansökan. beslut i delgivningsfrågor får enligt nuvarande ordning överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Vid överklagande till kammarrätt krävs prövningstillstånd (22 § andra stycket delgivningslag). Regeringen ansluter sig till promemorians förslag att denna ordning bör gälla även enligt den nya lagen. När det gäller bistånd med delgivning som ska utföras utomlands skulle det kunna vara ett alternativ att låta länsstyrelserna sköta även den uppgiften. I promemorian anförs att det t.o.m. kan finnas anledning att överväga om det över huvud taget är en uppgift för det allmänna att bistå enskilda vid delgivning utomlands. Sådan delgivning gäller till över- vägande del underrättelser från elbolag enligt 11 kap. 4 § första stycket ellagen (1997:857) om att överföringen av el kan komma att avbrytas om inte förfallna fordringar betalas. Regeringen ansluter sig till promemorians bedömning att frågan om i vilken utsträckning det allmänna bör bistå enskilda med delgivning utomlands och vem som i sådana fall ska tilldelas denna uppgift bör övervägas i annat sammanhang. Tills vidare bör därför det allmänna fort- sätta att bistå enskilda vid delgivning utomlands. Den s.k. centralmyndig- hetsfunktionen för internationellt rättsligt samarbete i Justitiedeparte- mentet har denna uppgift. Bestämmelsen i den nya lagen bör därför utformas i enlighet härmed. Vem som är delgivningsmottagare 7.1Delgivning med fysiska personer Regeringens förslag: När en fysisk person ska delges är huvudregeln att han eller hon också är delgivningsmottagare. Om det finns en ställföreträdare för den fysiska person som ska delges, är i vissa fall i stället ställföreträdaren delgivningsmottagare. Om det finns skäl till det är den fysiska personen och ställföreträdaren till- sammans delgivningsmottagare. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot förslaget. hovrätt framför synpunkter när det gäller delgivning med underåriga. Skälen för regeringens förslag: Vem som ska sökas för delgivning när en fysisk person ska delges regleras i 7 § delgivningslag. I bestämmelsen används uttrycket enskild person. Eftersom enskild person även kan betyda ett privaträttsligt subjekt, i motsats till offentligrättsliga subjekt, bör det klargöras i den nya lagen att det som avses är fysiska personer (i motsats till juridiska personer). Regeringen ansluter sig till promemorians förslag att huvudregeln bör vara att personen som ska delges också är delgivningsmottagare. Om det finns en ställföreträdare för en fysisk person och denne är behörig att företräda personen i målet eller ärendet, ska enligt delgivingslag ställföreträdaren sökas för delgivning. Detta gäller t.ex. om personen är part och inte råder över tvisteföremålet eller tvisten rör en rättshandling som han eller hon själv inte får ingå. Som exempel kan nämnas att talan förs av t.ex. en konkursförvaltare eller en förmyndare (prop. 1970:13 s. 130). Om en fysisk person har ställföreträdare men har rätt att själv föra talan eller ska själv fullgöra något i målet, ska han eller hon själv sökas för delgivning. Regeringen anser i likhet med promemo- rian att denna ordning bör gälla även enligt den nya lagen. delgivningslag anges att både ställföreträdaren och den företrädde ska sökas för delgivning när anledning föreligger till det. I förarbetena nämns som exempel att båda har behörighet att föra talan eller att den omyndige personligen ska fullgöra något och i princip är den som ska delges men det av praktiska skäl är motiverat att koppla in även ställföreträdaren vid delgivningen, t.ex. när ställföreträdarens medverkan behövs för att ett barn ska kunna inställa sig till en förhandling (a. prop. s. 131, jfr dock 26 § lagen [1964:167] med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare samt 9 kap. 9 § ). I promemorian föreslås att bestämmelsen utan ändring ska föras över till den nya lagen. lyfter fram att det kan uppstå tillämp- ningsproblem i samband med t.ex. delgivning av ett enskilt anspråk i brottmål. Regeringen anser det dock inte möjligt att i lagtexten ange exakt i vilka fall som ställföreträdaren och den företrädde tillsammans ska vara delgivningsmottagare. Vissa frågor får överlämnas till rätts- tillämpningen. Regeringen ansluter sig därför till promemorians förslag. Regeringens förslag: Vid delgivning med staten är en person som är behörig att ta emot delgivning vid den myndighet som ska bevaka statens rätt i saken delgivningsmottagare. Om det inte framgår av lag eller annan författning att viss myndighet ska bevaka statens rätt i saken är justitiekanslern, eller någon annan person som är behörig att ta emot delgivning för Justitiekanslerns räkning, delgivningsmottagare. Promemorians förslag överensstämmer i allt väsentligt med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser, däribland Justitie- kanslern, tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. Skälen för regeringens förslag När delgivning ska ske med staten ska handlingen enligt delgivningslag överbringas till den myndighet som ska bevaka statens talan i målet eller ärendet eller till i det län där den myndighet finns hos vilken målet eller ärendet är anhängigt (8 §). I de allra flesta fall torde det vara uppenbart vilken myndighet det är fråga om. Genom förordningen (1993:1138) om hantering av statliga fordringar har myndigheter under regeringen getts ansvar att själva bevaka och driva in vissa fordringar (13 §). Enligt 27 § första stycket myndighetsförordningen (2007:528) företräder en myndighet staten vid domstol inom sitt verksamhetsområde. Undantag från den generella processbehörigheten gäller enligt 27 § andra stycket myndighetsförord- ningen områden som är särskilt reglerade, nämligen de områden som täcks av förordningen (1976:1021) om statliga kollektivavtal, m.m. (kollektivavtalsförordningen) och förordningen (1995:1301) om hand- läggning av skadeståndsanspråk mot staten (handläggningsförordningen). Enligt 9 § kollektivavtalsförordningen företräder , med vissa undantag, staten i tvister som rör förhållandet mellan staten som arbetsgivare och arbetstagare hos staten, om tvisten ska handläggas enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. I handläggningsförordningen finns bestämmelser om en ansvars- fördelning mellan Justitiekanslern, och centrala förvaltningsmyndigheter. I 3 och 4 §§ räknas de anspråk upp som Justitiekanslern respektive Kammarkollegiet handlägger. Av 5 § framgår att övriga anspråk handläggs av den centrala förvaltningsmyndighet inom vars verksamhetsområde skadan inträffat. Om det inte finns någon central förvaltningsmyndighet för en viss verksamhet, handläggs anspråk på ersättning av Justitiekanslern. Den myndighet som handlägger ett anspråk på ersättning för också statens talan inför domstol (6 §). Uppdelningen innebär bl.a. att Justitiekanslern för statens talan i mål som rör anspråk på ersättning som grundar sig på påstående om fel eller försummelse vid myndighets- utövning genom ett felaktigt beslut eller underlåtenhet att meddela beslut (s.k. beslutsskador) medan den centrala förvaltningsmyndigheten för talan beträffande andra skadeståndsgrundande fel vid myndighets- utövning (s.k. faktiska skador). Före framgick det i de allra flesta fall av myndig- heternas instruktioner huruvida de var centrala förvaltningsmyndigheter. anges inte detta längre i instruktionerna. Bedömningen av om en myndighet är en central förvaltningsmyndighet eller inte anses få göras utifrån främst myndighetens organisatoriska funktion. Av 10 § handläggningsförordningen framgår att Justitiekanslern får uppdra åt en annan myndighet att fullgöra de uppgifter som Justitie- kanslern har enligt den förordningen respektive ta över handläggningen från en annan myndighet av sådana ärenden. För att undvika tillämp- ningsproblem vid bedömningen av huruvida vissa myndigheter är centrala förvaltningsmyndigheter i den mening som avses i handlägg- ningsförordningen har Justitiekanslern genom generella delegationsbeslut med stöd av 10 § handläggningsförordningen uppdragit åt vissa myndig- heter att reglera anspråk på skadestånd som avser s.k. faktiska skador en- ligt 5 § i handläggningsförordningen (se t.ex. JK beslut , dnr 80-08-40 beträffande ). svarar för den statliga förvaltningen i länet i den utsträckning inte någon annan myndighet har ansvaret för särskilda förvaltningsuppgifter. Det torde vara mot den bakgrunden som delgivning med staten kan ske genom att handlingen lämnas till läns- styrelsen i det län där den myndighet finns hos vilken målet eller ärendet är anhängigt, se förordningen (2007:825) med länsstyrelseinstruktion. Enligt uppgift förekommer det i princip aldrig att delgivning sker genom . Delgivning genom att handlingen lämnas till kan dessutom enligt nuvarande ordning inte ske när enskild ska delge staten utan samband med mål eller ärende. När delgivning ska ske med staten är det naturligt att handlingen, liksom , i första hand lämnas till någon hos den myndighet som ska bevaka statens rätt i saken. Bestämmelsen om detta bör lämpligen utformas så att den person som är behörig att ta emot delgivning för myndighetens räkning är delgivningsmottagare. Om det inte framgår av myndighetens instruktion, arbetsordning eller på annat sätt vem som är delgivningsmottagare bör handlingen lämnas till myndighetens chef (4 och 5 §§ myndighetsförordningen [2007:515]). Som framgår ovan kan det finnas en osäkerhet om huruvida Justitiekanslern eller en annan myndighet ska föra statens talan i ett mål eller ärende. Av 2 § förordningen (1975:1345) med instruktion för Justitiekanslern åligger det emellertid Justitiekanslern att under regeringen bevaka statens rätt. I mål som rör statens rätt ska Justitiekanslern, om det inte ankommer på någon annan myndighet, föra eller låta föra statens talan. Justitiekanslern får dessutom enligt paragrafens andra stycke överta uppgiften från annan myndighet att bevaka statens rätt i en tvist som prövas eller kan bli föremål för prövning av en allmän domstol. I promemorian föreslås mot denna bakgrund att delgivning med staten lämpligen bör ske med Justitie- kanslern när det föreligger osäkerhet om vem som företräder staten och Prop. 2009/10:237 inte, som enligt gällande ordning, med . Justitiekanslern, som tillstyrker förslaget i och för sig, har framfört uppfattningen att det inte är helt ovanligt att det för domstolar och andra myndigheter framstår som oklart vem som ska företräda staten i mål och ärenden. För att delgivning inte slentrianmässigt ska ske med Justitie- kanslern föreslås i promemorian att bestämmelsen om detta utformas så att justitiekanslern (dvs. den person som innehar ämbetet och är chef för myndigheten ), eller annan person som är behörig att ta emot delgivning för Justitiekanslerns räkning, endast är delgivnings- mottagare om det inte framgår av lag eller annan författning att viss myndighet ska bevaka statens rätt i saken. Regeringen ansluter sig till promemorians förslag. 7.3Delgivning med övriga juridiska personer Regeringens förslag: Vid delgivning med annan juridisk person än staten är en person som har rätt att företräda den juridiska personen delgivningsmottagare. Om flera är behöriga tillsammans, är var och en av dem delgivningsmottagare. En verkställande direktör i ett aktiebolag är alltid delgivningsmottagare. Om ett försök till delgivning med någon av de nämnda delgivnings- mottagarna har misslyckats eller ett sådant delgivningsförsök bedöms som utsiktslöst, är suppleant för en behörig ställföreträdare eller en vice verkställande direktör i ett aktiebolag delgivningsmottagare. Suppleanten eller vice verkställande direktören ska se till att handlingen så snart det kan ske lämnas till någon som har rätt att företräda den juridiska personen. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. promemorian föreslås inte att verkställande direktör i ett aktiebolag alltid ska vara delgivningsmottagare eller att vice verkställande direktör ska vara delgivningsmottagare i vissa fall. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. Några remissinstanser, däribland tingsrätt och Arbetsdomstolen, anser att det bör införas en bestämmelse om att verkställande direktör i ett aktiebolag alltid är behörig En remissinstans, , anser att det, liksom enligt delgivningslag, bör framgå av lagtexten att suppleanten utan dröjsmål ska lämna handlingen till någon som har rätt att företräda den juridiska personen. Skälen för regeringens förslag Vid delgivning med annan juridisk person än staten ska handlingen enligt nuvarande ordning överbringas till någon som har rätt att företräda den juridiska personen eller, om flera är gemensamt behöriga, till någon av Vem som är ställföreträdare bestäms av de regler som gäller för den aktuella juridiska personen. Delgivning kan till exempel alltid ske genom att handlingen lämnas till en ordinarie styrelseledamot i ett aktiebolag (8 kap. 35 § aktiebolagslagen, prop. 1970:13 s 133 f. och NJA 1990 s. 312). Saknas behörig ställföreträdare får handlingen enligt lag i stället överbringas till någon som har rätt att sammankalla dem som ska besluta i den juridiska personens angelägenheter (9 § första stycket). när delgivningslag trädde i kraft torde bestämmel- sens främsta betydelse bestått i att den öppnade en möjlighet att delge ett aktiebolag genom dess revisor. hade nämligen ett aktiebolags revisorer rätt att efter en viss beslutsprocedur själva samman- kalla bolagsstämman (122 § aktiebolagslag). Vid införandet av aktiebolagslag avskaffades dock den särskilda rätten för revisorerna att själva sammankalla bolagsstämma. I stället fick revisorn samma möjlighet som styrelseledamot, verkställande direktör och aktie- ägare att i vissa fall initiera bolagsstämma genom en anmälan till (9 kap. 12 § andra stycket aktiebolag, jfr 7 kap. 17 § aktiebolagslag). har med hänvisning till den ändrade innebörden av den aktiebolagsrättsliga regleringen på denna punkt funnit att revisor kan sökas för delgivning, om ett aktiebolag saknar behörig ställföreträdare (2005 s. 175). har i ett tillsynsärende funnit att en revisor hade äventyrat sitt oberoende genom att åta sig uppdrag som särskild delgivningsmottagare i aktiebolag (RN-beslut i ärende dnr 1999-447). Om ett försök till delgivning enligt 9 § första stycket delgivningslag har misslyckats eller sådana försök bedöms som utsiktslösa, får delgivning enligt andra stycket ske genom att handlingen överbringas till en suppleant för en behörig ställföreträdare. Suppleanten är enligt samma stycke skyldig att lämna handlingen till någon som har rätt att företräda den juridiska personen. Bestämmelsen innebär att delgivningsförsök i regel behöver ske med åtminstone en ordinarie företrädare. Det uppställs däremot inte något krav på att samtliga ordinarie företrädare måste sökas innan delgivning sker genom suppleanten (prop. 1990/91:11 s. 33 f.). Regeringen anser i likhet med promemorian att det är naturligt att en ställföreträdare för en juridisk person ska kunna ta emot handlingar för den juridiska personens räkning och alltså vara delgivningsmottagare. Om flera ställföreträdare är behöriga tillsammans bör liksom enligt delgivningslag var och en av dem vara delgivningsmottagare. Införandet av särskild delgivning med juridisk person (se närmare avsnitt 11) minskar behovet av att kunna lämna handlingen till en suppleant när en juridisk person ska delges. I vissa situationer kan dock en sådan bestämmelse fortfarande komma till användning, t.ex. i brådskande delgivningsärenden eller beträffande sådana juridiska personer som inte omfattas av tillämpningsområdet för särskild delgiv- ning med juridisk person. En suppleant bör därför vara delgivnings- mottagare om ett försök till delgivning med en ställföreträdare har miss- lyckats eller ett sådant försök bedöms som utsiktslöst. Regeringen anser i likhet med att det liksom enligt delgivningslag bör framgå av lagtexten att suppleanten är skyldig att så snart det kan ske se till att handlingen lämnas till någon som är behörig att företräda den juridiska personen. I vissa sammanhang har den uppfattningen framförts att delgivning med en juridisk person alltid bör kunna ske genom dess verkställande direktör. Någon bestämmelse av den innebörden finns varken delgivningslag eller i någon associationsrättslig författning. Den verkställande direktörens behörighet att företräda ett företag begränsas till frågor som ligger inom den löpande förvaltningen (8 kap. 36 § aktiebolagslagen). Det är en i doktrinen omdiskuterad fråga om mottagande av delgivning kan sägas ingå i den löpande förvaltningen (jfr Svernlöv i 1995 s. 80 f.). I promemorian görs bedömningen att det inte bör införas någon generell bestämmelse om att handlingarna ska kunna lämnas till den verkställande direktören för delgivning. Några remissinstanser har yttrat sig särskilt i denna fråga.