prop · GX03122 · 2010-03-09 00:00:00 — Regeringens proposition 2009/10:122 Obehöriga transaktioner med betalningsinstrument Prop. Regeringen överlämnar denna proposition till . Propositionen innehåller förslag till en ny lag om ansvaret för en obehö- rig transaktion med ett betalningsinstrument, t.ex. ett kontokort eller en bankdosa. Den nya lagen ger ett ökat konsumentskydd. Den nya lagen ersätter 34 § konsumentkreditlag. Lagen omfattar fler fall än tidigare i och med att den gäller transaktioner med alla typer av betalningsinstrument och inte endast med kontokort. Det klargörs vilka skyldigheter en kontohavare har vid användningen av ett betalningsinstrument och vad som gäller för betalningsansvaret vid obehöriga transaktioner. När det gäller obehöriga transaktioner där en personlig kod, t.ex. en pin-kod, har använts, ska kontohavaren stå för en självrisk om högst . Om kontohavaren genom grov oaktsam- het brutit mot sina skyldigheter, ska kontohavaren ansvara för hela beloppet. Är kontohavaren konsument, ska ansvaret dock vara begränsat till , utom i de fall då han eller hon handlat särskilt klan- dervärt. En kontohavare ska också ansvara för hela beloppet om konto- havaren inte underrättar betaltjänstleverantören om en obehörig transaktion. Lagen föreslås träda i kraft . Förslag till riksdagsbeslut................................................................. Förslag till lag om obehöriga transaktioner med 2.2Förslag till lag om ändring i konsumentkreditlagen (1992:830).......................................................................... Ärendet och dess beredning.............................................................. Genomförande av direktivet avseende obehöriga transaktioner ..... Utgångspunkter för genomförandet ................................. 5.2En ny lag om obehöriga transaktioner med En kontohavares skyldigheter .......................................... En kontohavares ansvar för en obehörig transaktion ....... 5.5En kontohavares skyldighet att underrätta 5.6En kontohavares ansvar för en annan behörig persons hantering av ett betalningsinstrument ................. Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet Betalningsansvar vid obehörig användning av kontokort m.m. (SOU 2005:108) ................................................................... Betänkandets lagförslag (SOU 2005:108) ............................ Förteckning över remissinstanserna (SOU 2005:108).......... Bilaga 4 och rådets direktiv /64/EG ........... Bilaga 5 Sammanfattning av departementspromemorian Betalningsansvar vid obehöriga transaktioner (Ds 2008:86)......................................................................... Bilaga 6 Promemorians lagförslag (Ds 2008:86)................................ Förteckning över remissinstanserna (Ds 2008:86) ............... Lagförslaget i utkastet till lagrådsremiss .............................. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde ........... 1 Förslag till riksdagsbeslut Regeringen föreslår att antar regeringens förslag till 1.lag om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument, 2.lag om ändring i konsumentkreditlagen (1992:830). Regeringen har följande förslag till lagtext. 2.1Förslag till lag om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument Härigenom föreskrivs följande. 1 § Denna lag gäller en kontohavares ansvar för belopp som belastar ett konto på grund av en obehörig transaktion med ett betalningsinstrument. 2 § I lagen avses med 1.betalningsinstrument: ett kontokort eller något annat personligt instrument eller en personlig rutin som används för att elektroniskt initiera en betalningstransaktion, 2.obehörig transaktion: en transaktion som genomförs utan samtycke från kontohavaren eller någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda betalningsinstrumentet, 3.konsument: en fysisk person som handlar huvudsakligen för ända- mål som faller utanför näringsverksamhet. 3 § Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i denna lag är till nackdel för en konsument är utan verkan mot honom eller henne. 4 § Kontohavaren är skyldig att 1.skydda en personlig kod som han eller hon fått, 2.vid vetskap om att betalningsinstrumentet kommit bort eller obehöri- gen använts anmäla detta till den som är betaltjänstleverantör och 3.i övrigt följa de villkor som enligt kontoavtalet gäller för användning av betalningsinstrumentet. 5 § Om en obehörig transaktion har kunnat genomföras till följd av att kontohavaren har underlåtit att skydda en personlig kod, ansvarar konto- havaren för beloppet, dock högst . 6 § Om en obehörig transaktion har kunnat genomföras till följd av att en skyldighet enligt 4 § åsidosatts genom grov oaktsamhet, ansvarar kontohavaren för hela beloppet. Är kontohavaren konsument, är ansvaret enligt första stycket begränsat till högst . Har kontohavaren handlat särskilt klandervärt, ansvarar han eller hon dock för hela beloppet. 7 § Oavsett vad som anges i 5 och 6 §§, ansvarar kontohavaren inte för något belopp som har belastat kontot efter det att han eller hon anmält till betaltjänstleverantören att betalningsinstrumentet ska spärras. Detta gäller dock inte om kontohavaren genom svikligt handlande har bidragit till den obehöriga transaktionen. 8 § Kontohavaren ansvarar för hela beloppet om han eller hon inte underrättar betaltjänstleverantören utan onödigt dröjsmål efter att ha fått vetskap om den obehöriga transaktionen. Detsamma gäller om betal- tjänstleverantören har lämnat kontohavaren information om transak- tionen och kontohavaren inte underrättar betaltjänstleverantören från det att beloppet belastat kontot. 9 § Om även någon annan än kontohavaren är behörig enligt konto- avtalet att använda ett betalningsinstrument, ska, vid bedömningen enligt 58 §§ av om kontohavaren ansvarar för något belopp, den andra per- sonens handlande räknas som om kontohavaren själv hade handlat. Denna lag träder i kraft . 2.2Förslag till lag om ändring i konsumentkreditlagen (1992:830) Härigenom föreskrivs i fråga om konsumentkreditlagen (1992:830) dels att 34 § ska upphöra att gälla, dels att rubriken närmast före 34 § ska utgå. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Den upphävda paragrafen gäller i fråga om avtal som har ingåtts före ikraftträdandet. Ärendet och dess beredning Utredningen om obehörig användning av kontokort samt konsument- skydd vid s.k. modemkapning (dir. 2004:10) hade i uppdrag att göra en översyn av bl.a. de regler som gäller en kontohavares ekonomiska ansvar för förlust av ett kort. Utredningen redovisade den delen av uppdraget i slutbetänkandet Betalningsansvar vid obehörig användning av kontokort m.m. (SOU 2005:108). Utredningen föreslog en ny lag, lagen om betal- ningsansvar vid obehörig användning av kontokort m.m. En sammanfattning av betänkandet finns i bilaga 1. Betänkandets lagförslag finns i bilaga 2 och en förteckning av remissinstanserna finns i bilaga 3. Under arbetet med förslagen i betänkandet antog och rådet ett direktiv (2007/64/EG) om betal- tjänster på den inre marknaden och om ändring av direktiven /7/EG, 2002/65/EG, 2005/60/EG och 2006/48/EG samt upphävande av direktiv /5/EG (betaltjänstdirektivet). Direktivet reglerar bl.a. en kontohavares skyldigheter vid användningen av ett betalningsinstrument. Det reglerar också vilka förluster en person ska stå för vid en obehörig transaktion. Medlemsstaterna ska ha genomfört direktivet . Direktivet omfattas av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbets- området. Betaltjänstdirektivet finns som bilaga 4. lämnade förslag på hur direktivet, förutom artikel 61 som handlar om en kontohavares ansvar, bör genomföras. Förslagen finns i rapporten betaltjänstdirektivet 2007/64/EG (se ärende Fi2008/2596). Regeringen har denna dag beslutat lagrådsremissen Betaltjänster. Som ett led i arbetet med att genomföra direktivet utarbetades inom departementspromemorian Betalningsansvar vid obehöriga transaktioner (Ds 2008:86). I promemorian föreslås vissa lag- ändringar som genomför artikel 56 och 61 i direktivet. En sammanfattning av promemorian finns i bilaga 5. Promemorians lagförslag finns i bilaga 6. En förteckning av remissinstanserna finns i bilaga 7. Remissyttrandena finns tillgängliga i (ärende Ju2008/10607/L2). Beredningsunderlaget har, särskilt med tanke på förslaget till reklama- tionsregel, kompletterats genom att berörda myndigheter och organisa- tioner har beretts tillfälle att lämna synpunkter på en promemoria med utkast till lagrådsremiss. Lagförslaget i utkastet till lagrådsremiss finns i bilaga 8. Utkastet till lagrådsremiss och synpunkterna finns tillgängliga i lagstiftningsärendet. Propositionen innehåller bedömningar och förslag för att genomföra direktivets bestämmelser om ansvaret för en obehörig transaktion och därmed sammanhängande frågor (artiklarna 51, 53, 56 och 5861). Under arbetet med förslagen har överläggningar hållits med företrädare för berörda departement i de nordiska länderna. Vid överläggningarna har man försökt enas om hur betaltjänstdirektivet bör tolkas och hur det lämpligen kan genomföras. Direktivet har också behandlats vid möten som Prop. 2009/10:122 anordnat för sakkunniga inom medlemsstaternas regeringskanslier. mötena utbyttes erfarenheter av arbetet med genomförandet av direktivet och diskuterades hur vissa bestämmelser kan tolkas. Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 9. Lagrådets yttrande finns i bilaga 10. Lagrådet har lämnat förslagen utan erinran. En målsättning med betaltjänstdirektivet är en väl fungerande inre mark- nad för betaltjänster (skäl 1). Det ska åstadkommas genom en modern och konsekvent rättslig ram för betaltjänster, som är neutral och garan- terar lika regler för samtliga betalningssystem (skäl 4). att konsumenternas valfrihet ska upprätthållas och att deras kostnader för betaltjänster ska sänkas. Ett syfte med direktivet är att fastställa bestämmelser om krav på klara villkor för betaltjänster samt om betaltjänstanvändares och betaltjänst- leverantörers respektive rättigheter och skyldigheter när betaltjänster till- handahålls (artikel 1). Direktivets bestämmelser är avsedda att tillämpas på i princip alla betaltjänster som tillhandahålls inom gemenskapen (artikel 2). Undantagen från direktivets tillämpningsområde anges i artikel 3. Undantag görs för bl.a. förvaltning av värdepapper och transaktioner som genomförs mellan betaltjänstleverantörer, deras ombud eller filialer för Det görs också undantag för transaktioner som genomförs med kontanter och andra pappershandlingar. I artikel 4 anges de för direktivets tillämpningsområde avgörande Med betaltjänst avses en affärsverksamhet som förtecknas i bilagan (artikel 4.3). Enligt bilagan är insättningar på och uttag från Betaltjänster är även genomförande av betal- ningstransaktioner från ett betalkonto, transaktioner när medlen täcks av ett kreditutrymme samt utfärdande eller förvärvande av betalningsinstru- Dessutom omfattas penningöverföringar samt transaktioner där godkännande lämnas med någon form av telekommunikation, digital teknik eller informationsteknik och operatören endast fungerar som Av definitionerna framgår också vad som menas med betaltjänstleve- rantör (artikel 4.9) och betaltjänstanvändare (artikel 4.10). betaltjänstleverantörer är kreditinstitut och betalningsinstitut. tjänstanvändare är en fysisk eller juridisk person som utnyttjar en betal- tjänst i egenskap av antingen betalare eller betalningsmottagare eller i båda dessa egenskaper. Även begreppet betalningsinstrument definieras (artikel 4.23). Med det menas personliga anordningar och rutiner som betaltjänstanvändaren och betaltjänstleverantören har träffat avtal om och som används av betaltjänstanvändaren för att initiera en betalningsorder. Ett kontokort och en bankdosa för tillträde till Internetbank är exempel på betalningsinstrument. Direktivet innehåller bestämmelser om betaltjänstleverantörer (arti- kel 529). Direktivet innehåller också bestämmelser om villkor för och informa- tion om betaltjänster (artikel 3050). I direktivet finns vidare bestämmelser om rättigheter och skyldigheter med avseende på tillhandahållande och användning av betaltjänster (artikel 5183). Dessutom innehåller direktivet regler om genomförandeåtgärder och betalningskommitté samt slutbestämmelser (artikel 8496). Betaltjänstanvändarens skyldigheter avseende betalningsinstrument och ansvar för obehöriga betalningstransaktioner Enligt direktivet har en betaltjänstanvändare som innehar ett betalnings- instrument vissa förpliktelser i förhållande till betaltjänstleverantören. Användaren är skyldig att följa villkoren i avtalet, att skydda sin person- liga kod och att göra en spärranmälan vid vetskap om att instrumentet kommit bort (artikel 56). Undantag från ansvarsreglerna får göras för s.k. betalningsinstrument för låga belopp och elektroniska pengar enligt artikel 1.3 b i direktiv /46/EG (artikel 53). Frågan om en betaltjänstanvändare har uppfyllt sina förpliktelser ställs på sin spets om det sker en betalningstransaktion utan att betalaren har godkänt den. Godkännande att genomföra en betalningstransaktion ska lämnas i den form som avtalats mellan betalaren och dennes betaltjänst- leverantör. Saknas ett sådant godkännande, ska betalningstransaktionen anses vara obehörig (artikel 54.2). Leverantören har bevisbördan för att transaktionen har godkänts, registrerats korrekt, kontoförts och inte påverkats av ett tekniskt fel eller någon annan bristfällighet (artikel 59). Vem som ska stå för den ekonomiska förlusten vid en obehörig transaktion regleras i direktivet i artiklarna 60 och 61. Utgångspunkten är att betaltjänstleverantören står för den ekonomiska förlusten vid obehö- riga transaktioner. Betaltjänstleverantören ska betala tillbaka beloppet till betalaren (artikel 60). En förutsättning är dock att betal- tjänstanvändaren anmäler förlusten till leverantören utan onödigt dröjs- mål efter det att han eller hon fått kännedom om den obehöriga transak- tionen och senast från debiteringsdagen (artikel 58). Åsidosätter betalaren sina förpliktelser, kan detta leda till att han eller hon får stå för det belopp som den obehöriga transaktionen avser (artikel 61). Betalaren får enligt direktivet stå för förluster om betalningsinstrument tappats bort eller missbrukats (artikel 61.1). Betalaren får också stå för hela beloppet om han eller hon brutit mot sina förpliktelser genom grov oaktsamhet eller har handlat avsikt- ligen eller bedrägligt (artikel 61.2). Förutom om betalaren handlat avsikt- ligen eller bedrägligt, får medlemsstaterna välja att minska dennes ansvar (artikel 61.3). Betalaren är inte ansvarig efter att denne förlustanmält ett Prop. 2009/10:122 betalningsinstrument eller försökt göra detta, förutom vid bedrägligt handlande (artikel 61.4 och 61.5). Av direktivet följer att bestämmelserna är tvingande till en konsuments förmån (artikel 51). 5Genomförande av direktivet avseende obehöriga transaktioner Ett EU-direktiv är bindande för medlemsstaterna med avseende på det resultat som ska uppnås men överlåter åt medlemsstaterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet (artikel 288 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt). Detta innebär att medlemsstaterna inte är bundna av t.ex. ett direktivs terminologi och systematik. Avgö- rande är att nationell rätt uppnår det resultat i sak som direktivet efter- strävar. Direktivet försöker till övervägande del åstadkomma en fullharmoni- sering av det område som regleras. I artikel 86 anges att medlemsstaterna inte i den mån direktivet innehåller harmoniserade bestämmelser får behålla eller införa andra bestämmelser än de som föreskrivs i direktivet. När det gäller en betalares ansvar för förlust vid obehöriga transak- tioner, har medlemsstaterna viss valfrihet vid genomförandet. Det finns möjlighet att införa bestämmelser som innebär ett högt konsumentskydd. är en tanke med direktivet att användare generellt ska ges starka incitament i lagstiftningen att vara aktsamma om exempelvis sina kontokort och koder. Bestämmelserna om betalarens ansvar för obehöriga transaktioner är närmast utformade som modellregler, som medlemsstaterna kan ta in i sin nationella rätt. Det bör dock betonas att direktivet ändå ger viss frihet att anpassa såväl terminologi och systematik som valda lagtekniska lös- ningar till befintlig nationell lagstiftning. En utgångspunkt bör vara att en sådan anpassning ska ske så långt det är möjligt och lämpligt. Genom- gående bör en enkel och klar svensk lagstiftning eftersträvas. En annan utgångspunkt vid genomförandet av de artiklar som reglerar obehöriga transaktioner bör vara intresset att kunna ansluta till sådana gemensamma tolkningar av dessa bestämmelser som kunnat uppnås vid de nordiska mötena på departementsnivå. 5.2En ny lag om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument Regeringens förslag: Betaltjänstdirektivets bestämmelser om en kontohavares ansvar för belopp som belastar ett konto vid obehöriga transaktioner med ett betalningsinstrument ska genomföras i en ny lag. Den nya lagen ska reglera skyldigheter och ansvar både vid sådana kontoavtal som avser krediter och sådana kontoavtal som gäller konton utan kreditutrymme. Den ska gälla oberoende av om konto- havaren är en konsument eller en näringsidkare. Lagen ska vara tvingande till konsumentens förmån. Lagen ersätter 34 § konsument- kreditlagen. Promemorians förslag och förslaget i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan någon invändning. och anser dock att samtliga bestämmelser som rör betaltjänster bör regleras samlat i en lag. Skälen för regeringens förslag En ny lag om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument införs skedde betalningar i hög utsträckning med kontanter, och kon- tantuttag gjordes mestadels över disk på något bankkontor. sker betalningar i allt större omfattning med kontokort. Det kan röra sig om ett kort som är kopplat till ett tillgodohavande hos en bank eller annat finansiellt institut. I dessa fall avräknas det belopp som transaktionen avser från tillgodohavandet. Kunden kan också ha rätt att belasta kontot med mer än det som han eller hon har till godo, och i ett sådant fall bok- förs betalningen som en skuld. är ett kort direkt kopplat till ett kreditutrymme hos ett kreditinstitut eller en annan betaltjänstleverantör och fordringen faktureras korthavaren. Det har också blivit vanligt att betalningar och andra överföringar sker över Internet (med hjälp av exempelvis en bankdosa eller kodbricka). Andra sätt att betala är med hjälp av mobiltelefon, förbetalda kort och elektroniska pengar. Det förekommer att kontokort används obehörigen, dvs. utan samtycke av den som enligt avtalet med banken har rätt att lämna det. Kortet kan ha förlorats eller någon kan ha kommit över kortnumret och koden eller den säkerhetskod som anges på kortets baksida. Kortet kan också ha kopierats och magnetremsan kan ha lästs av. Det händer även att andra betalningsinstrument, t.ex. en bankdosa, används för att genomföra tran- saktioner av någon som inte har rätt till det, även om det är sällsynt. När en obehörig transaktion har skett, oavsett med vilket betalnings- instrument den genomförts, kan det ta tid att identifiera den eller de som genomfört transaktionen och ofta är detta inte möjligt. Då uppkommer frågan om banken eller kontohavaren ska stå för det belopp som obehö- rigen påförts eller dragits från kontot. Såvitt gäller konton som innehas av konsumenter gäller särskilda begränsningar i parternas frihet att reglera detta. Enligt 34 § konsumentkreditlagen (1992:830) får ett avtalsvillkor som innebär att en kontohavare ska vara betalningsskyldig för ett belopp som har påförts kontot genom att ett kontokort har använts av någon obehörig person göras gällande endast i tre fall. Det får göras gällande om konto- havaren eller någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda kontokortet har lämnat ifrån sig kortet till någon annan. Avtalsvillkoret får också göras gällande om kontohavaren genom grov oaktsamhet för- lorat kortet eller på något annat sätt förlorat besittningen av kortet och inte efter upptäckten har anmält förlusten till kreditgivaren. Har ett belopp påförts kontot genom en obehörig transaktion efter det att kreditgivaren har mottagit en anmälan om att kontohavaren eller någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda kontokortet inte längre har det i sin besittning, är kontohavaren betalningsskyldig för beloppet endast om han eller hon har förfarit svikligt. Lagen gäller krediter och 34 § omfattar alltså kontokort som är knutna till krediter. Av förarbetena framgår dock att bestämmelsen förutsätts kunna tillämpas analogiskt på andra kort (prop. 1991/92:83 s. 144). En sådan analogisk tillämpning är praxis hos Allmänna reklamations- nämnden. När det gäller avtal avseende andra betalningsinstrument, t.ex. bank- dosa som möjliggör transaktioner via Internetbank, finns det ingen sär- skild lagstiftning till skydd för konsumenter. Avtalslagen och allmänna avtalsrättsliga principer gäller också för sådana avtal. Det innebär att parterna i princip har frihet att avtala om vilket betalningsansvar konsu- menten ska ha för obehöriga transaktioner med de begränsningar som följer av möjligheten att ingripa mot oskäliga avtalsvillkor, framför allt med stöd av 36 § avtalslagen (1915:218). När direktivet i artikel 61 talar om en betalares ansvar för obehöriga transaktioner, sker detta utan någon begränsning vare sig till avtal där ena parten är konsument eller till avtal avseende en viss sorts betalnings- instrument. Direktivet omfattar dels de fall som uttryckligen anges i konsumentkreditlagen, då en obehörig transaktion har medfört att ett belopp har påförts ett konto eller en kredit annars tagits i anspråk, dels fall då en transaktion har lett till att ett tillgodohavande har minskat. Genomförandet av artikel 61 bör alltså inte ske genom att 34 § konsu- mentkreditlagen ändras. Den bestämmelsen bör i stället upphöra att gälla. Reglerna om betalningsansvar är av stor praktisk betydelse och det finns ett värde i att de är lättillgängliga. Detta gäller särskilt eftersom reglerna är avsedda att skydda konsumenter. Genom en ny lag som bara handlar om ansvaret vid obehöriga transaktioner uppnås en mer över- skådlig lagstiftning än om bestämmelserna tas med i en omfattande och i viss mån tekniskt komplicerad lagstiftning om betaltjänster, som väsent- ligen innehåller regler av näringsrättsligt slag. Bestämmelserna om betal- ningsansvar hänger inte heller sakligt samman med övriga bestämmelser i direktivet på ett sådant sätt att de måste ingå i en lag om betaltjänster. Som föreslås i promemorian bör dessa bestämmelser i stället brytas ut och genomföras med en särskild lag om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument. En sådan lag och den lag om betalningsinstitut och betaltjänster som regeringen avser att föreslå bör dock naturligtvis så Prop. 2009/10:122 långt som möjligt samordnas. Tillämpningsområdet för den nya lagen bör bestämmas av de ramar som ges i direktivet, med utgångspunkt i vad som där avses med betalnings- instrument respektive obehörig transaktion. Enligt direktivets definition är ett betalningsinstrument en personlig anordning som betaltjänstanvändaren och betaltjänstleverantören har träffat avtal om och som används för att initiera en betalningsorder. Att ett betalningsinstrument är en personlig anordning får anses ta sikte på sådana instrument och rutiner som enligt kontoavtalet bara får användas av en viss person. Det framgår också av reglerna om ansvar i direktivet att betalningsinstrument förutsätts vara utställda på någon viss person. Tillämpningsområdet bör också begränsas till transaktioner med sådana instrument eller rutiner som innebär att transaktionen initieras elektroniskt. Pappershandlingar, t.ex. bankgiroblanketter, bör alltså falla utanför (jfr artikel 3 a och ).