prop · GY034 · 2010-11-03 00:00:00 — Efter åtalet får rätten också på yrkande av målsäganden och även självmant ta upp sådan fråga. Om ett beslag har verkställts utan rättens förordnande, får den som Prop. 2010/11:4 drabbats av beslaget begära att rätten prövar beslaget. När en sådan begä- ran har kommit in, ska rätten och senast hålla förhandling (se 27 kap. 5 § RB), om det inte finns något synnerligt hinder mot det. Om huvudförhandling sätts ut att hållas inom får begäran dock prövas vid huvudförhandlingen (27 kap. 6 § första stycket RB). Beslagtaget föremål ska enligt huvudregeln tas i förvar av den som verkställt beslaget. Föremål som tagits i beslag ska vårdas väl, och nog- grann tillsyn ska hållas över detta, så att det inte förbyts eller förändras eller att annat missbruk sker med föremålet (27 kap. 10 § RB). Över beslag ska föras protokoll där ändamålet med beslaget ska anges, liksom vad som förekommit i ärendet. Beslagtaget föremål ska dessutom beskrivas noga. Den som drabbats av beslag har på begäran rätt att få bevis om beslaget. Beviset ska även innehålla uppgift om det brott som misstanken avser (27 kap. 13 § RB). Om det i lag eller författning getts avvikande bestämmelser om beslag gäller dessa (27 kap. 17 § RB). Förverkande av utbyte av brottslig verksamhet infördes nya bestämmelser i bl.a. 36 kap. om förverkande av utbyte av brottslig verksamhet. De nya reglerna inne- bär att det vid viss allvarlig brottslighet ska vara möjligt att förverka inte bara utbyte av ett visst konkret brott, utan också utbyte av en inte när- mare preciserad brottslig verksamhet. För sambandet mellan det som förverkas och den brottsliga verksamheten gäller ett sänkt beviskrav i förhållande till vad som i allmänhet är fallet i brottmålsprocessen. Bestämmelsen i 36 kap. 1 b § har följande lydelse. Döms någon för ett brott för vilket är föreskrivet fängelse och har brottet varit av beskaffenhet att kunna ge utbyte, ska även i annat fall än som avses i 1 § egendom förklaras förverkad, om det framstår som klart mera sannolikt att den utgör utbyte av brottslig verksamhet än att så inte är fallet. I stället för egendomen får dess värde förklaras förverkat. Har brottet varit av beskaffenhet att kunna ge utbyte, gäller första stycket också om någon döms för 1.människohandel enligt 4 kap. 1 a § tredje stycket, koppleri, ocker som är grovt, olovlig befattning med falska pengar som är grovt, eller grovt dobbleri, 2.narkotikabrott enligt 1 § narkotikastrafflagen (1968:64) eller olovlig befattning med narkotikaprekursorer enligt 3 b § första stycket samma lag, 3.dopningsbrott enligt 3 § första stycket lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel eller grovt dopningsbrott enligt 3 a § samma lag, 4.narkotikasmuggling enligt 6 § första stycket lagen (2000:1225) om straff för smuggling, eller 5. människosmuggling enligt 20 kap. 8 § första människosmuggling enligt 20 kap. 9 § första stycket samma lag. Vad som sägs om förverkande i första och andra styckena gäller också om någon döms för försök, förberedelse eller stämpling till ett brott som avses där. Förverkande enligt denna paragraf får inte beslutas om det är oskäligt. I 36 kap. 5 a § regleras hos vem förverkande av utbyte av brottslig verksamhet enligt 1 b § får ske. I förstnämnda lagrum anges i första stycket att sådant förverkande får ske hos 1.gärningsmannen eller annan som medverkat till det brott som förverkandet grundas på, 2.den som förvärvat egendomen genom bodelning eller på grund av arv eller testamente eller genom gåva, 3.den som förvärvat egendomen på annat sätt och därvid haft vetskap om eller skälig anledning att anta att egendomen har samband med brottslig verksamhet. Fri rörlighet för varor enligt artikel 34 och 36 i EUF-fördraget Kvantitativa importrestriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan ska enligt artikel 34 i EUF-fördraget (tidigare artikel 28 i EG-fördraget) vara förbjudna mellan medlemsstaterna. Utgångspunkten är att en vara som lagligen saluförs i en medlemsstat också ska få säljas i övriga. Alla åtgärder som direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt, kan utgöra ett hinder för handeln inom unionen ska enligt praxis anses som åtgärder med motsvarande verkan som kvantitativa importrestriktio- ner. Det innebär att även åtgärder som gäller inhemska och importerade varor utan åtskillnad kan vara förbjudna. Exempel på åtgärder som ska- par problem för den fria rörligheten är tekniska föreskrifter av olika slag samt försäljnings- och marknadsföringsförbud. Artikel 34 EUF-fördraget har direkt effekt och kan åberopas av enskilda inför nationell domstol. Artikel 36 i EUF-fördraget (tidigare artikel 30 i EG-fördraget) reglerar undantag från förbudet mot kvantitativa importrestriktioner och åtgärder med motsvarande verkan. Med stöd av undantaget kan åtgärder som motiveras av hänsyn till bl.a. allmän moral, allmän ordning, allmän säkerhet eller skydd för människors och djurs hälsa eller liv under vissa förutsättningar vara tillåtna. Åtgärden får inte vara ett medel för god- tycklig diskriminering eller en förtäckt begränsning av handeln mellan medlemsstaterna. Vidare ska åtgärden vara proportionerlig, vilket inne- bär att den inte får ha större handelshindrande verkningar än vad som krävs för att tillgodose skyddsändamålet. har genom praxis utvecklat ytterligare undantag från förbudet i artikel 34 EUF-fördraget. I domen Cassis de har EU- domstolen erkänt att det finns grupper av legitima nationella reglerings- ändamål utöver dem i artikel 36 i Fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, s.k. tvingande hänsyn. Hinder för handeln inom unionen Prop. 2010/11:4 som uppstår på grund av nationella bestämmelser kan godtas i den mån bestämmelserna kan anses vara nödvändiga för att tillgodose sådana tvingande hänsyn. Denna doktrin kan endast tillämpas när det saknas regler på unionsnivå och i fall där den nationella bestämmelsen gäller utan skillnad för inhemska varor och varor från en annan medlemsstat. Det krävs också att åtgärden är nödvändig och proportionerlig på mot- svarande sätt som vid tillämpning av undantaget i artikel 36 EUF-fördra- get. Genom sitt avgörande i Keck och Mithouard ändrade sin praxis när det gäller omfattningen av artikel 34 EUF-fördraget. Vissa typer av nationella åtgärder undantas från artikelns tillämpningsområde. Begränsningen innebär att nationella regleringar av olika typer av icke- diskriminerande försäljnings- eller marknadsföringsåtgärder, t.ex. regler om hur varor får marknadsföras, som inte påverkar varornas utseende eller sammansättning i sig ska anses falla utanför artikel 34 EUF-fördra- get. Av avgörandena ifrån i målen C-142/05 och C-110/05 framgår att regler om användning i vissa fall kan beröras av artikel 34 . och rådets direktiv /34/EG av den om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter Sedan 19832 finns inom EU ett informationssystem som syftar till att motverka handelshinder orsakade av tekniska föreskrifter på det icke- harmoniserade området. Bestämmelserna finns nu i och rådets direktiv /34/EG av om ett informations- förfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter och beträf- fande föreskrifter för informationssamhällets tjänster (ändrat genom och rådets direktiv /48/EG). Enligt direktivet ska länderna som ingår i proceduren3 anmäla förslag till nya tekniska före- skrifter till Europeiska kommissionen. När en anmälan görs påbörjas i regel en frysningstid under vilken den tekniska före- skriften inte får antas. Kommissionen och medlemsstater har möjlighet att lämna synpunkter på förslagen och påverka dem. I vissa fall kan sådana reaktioner förlänga frysningstiden. Direktivet är i genomfört genom bl.a. förordningen (1994:2029) om tekniska regler. Förordningen innehåller föreskrifter som statliga myndigheter under regeringen ska iaktta när det gäller tek- niska regler4. 2 Rådets direktiv /189/EEG av om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter. 3EU-medlemsstaterrna, , , , och . 4Kommerskollegiums föreskrifter om tekniska regler (KFS 2008:1) innehåller bestämmelser om samråd med och underrättelse till . Skyldigheten för att anmäla författning i enlighet med informationsförfarande som följer av medlemskap i unionen återfinns i 20 § 6 förordningen (1996:1515) med En utebliven anmälan får till följd att de delar av den nationella före- Prop. 2010/11:4 skriften som utgör tekniska föreskrifter saknar rättslig verkan och att de därför inte kan tillämpas gentemot enskild. En föreskrift som har anmälts enligt direktivet men antagits innan frys- ningstiden enligt artikel 9 har löpt ut kan inte göras gällande gentemot enskild. Att en medlemsstat underlåter att anmäla ett förslag som enligt direktivet ska anmälas eller underlåter att beakta frysningstiderna kan även utgöra skäl för kommissionen att inleda ett överträdelseförfarande enligt artikel 226 i EG-fördraget. Den svenska staten kan dessutom bli skadeståndsskyldig för fel och försummelse vid myndighetsutövning enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen vid sådan underlåtenhet. och rådets förordning (EG) nr 764/2008 av om förfaranden för tillämpning av vissa nationella tekniska regler på produkter som lagligen saluförts i annan medlemsstat och om upphävande av beslut nr 3052/95/EG Förordning (EG) nr 764/20085 antogs . Syftet med den aktuella förordningen är att stärka den inre marknadens funktion genom att förbättra den fria rörligheten för varor på det icke-harmoniserade området. Den är tillämplig när en myndighet fattar ett administrativt beslut om att antingen förbjuda en produkt på marknaden, beslutar om ändring eller ytterligare provning av produkten eller beslutar om återkal- lelse av produkten från marknaden, baserat på en teknisk regel. Ett sådant beslut kräver en dialog med den ekonomiska aktören, att beslutet motive- ras av tvingande hänsyn till allmänintresset och att hänsyn tas till pro- portionalitetsprincipen. Enligt förordningen ska det också framgå hur gällande bestämmelser ska kunna överklagas. Förordningen har kompletterats med en svensk förordning (2009:52) om kontaktpunkt och informationsförfaranden angående tillämpning av ömsesidigt erkännande av tekniska regler för produkter. Den reglerar bl.a. de berörda myndigheternas rapporteringsskyldigheter och den kon- taktpunktsfunktion som enligt rättsakten ska inrättas. FN:s konventioner om narkotika allmänna narkotikakonvention och konvention om psykotropa ämnen Den allmänna narkotikakonventionen kontrollerar främst de traditionella, växtbaserade, narkotiska medlen som t.ex. heroin och kokain. Konven- tionen om psykotropa ämnen kontrollerar i största utsträckning syntetiska substanser, t.ex. amfetamin. interna förfaranderegler återfinns i Cirkulär 8 Informationsförfarande enligt direktiv /34/EG m.m. 5 EUT L 218, , s. 21, celex 32008R0764l. der sig således av två olika begrepp: narkotika och psykotropa ämnen. 2010/11:4 Någon helt klar distinktion mellan begreppen låter sig inte göras på annat sätt än genom att hänvisa till förteckningarna i respektive konvention. De båda konventionernas syfte är att medverka till att narkotika endast används för medicinska och vetenskapliga ändamål, att förebygga miss- bruk. Konventionsparterna åtar sig att begränsa tillverkning och import till vad som behövs för den legala förbrukningen samt åläggs att genom- föra olika former av kontroll för tillverkning, handel och distribution. Det åligger parterna att straffbelägga vissa förfaranden för att motverka ille- gal narkotikahantering. Parterna har alltid rätt att införa striktare eller strängare kontrollbestämmelser än vad konventionerna föreskriver. konvention om olaglig hantering av narkotika på narkotikaområdet Narkotikabrottskonven- tionen tillskapades för att förstärka det internationella samarbetet ytter- ligare och för att effektivisera insatserna mot den internationella narko- tikabrottsligheten. De straffbestämmelser parterna åtar sig att införa sträcker sig längre än åtagandena enligt de båda andra konventionerna. Parterna förbinder sig att straffbelägga en mängd förfaranden, bl.a. illegal produktion, tillverkning och försäljning samt förfaranden som innebär att vinsterna från den illegala narkotikamarknaden döljs eller omsätts. Kon- ventionen betonar betydelsen av bistånd mellan parterna och behandlar bl.a. frågor om internationellt rättsligt samarbete. 5 Överväganden och förslag 5.1Systematiken i lagstiftningskomplexen i fråga om narkotika, hälsofarliga varor och dopningsmedel Regeringens bedömning: Systematiken i lagstiftningskomplexen i fråga om narkotika, hälsofarliga varor och dopningsmedel bör inte ändras. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Remissinstanserna: I stort sett samtliga remissinstanser som yttrat sig, bl.a. Kriminalvården, , i län, i samt , är positiva till utredningens bedömning att behålla nuvarande lagstiftningskomplex i fråga om narkotika, hälsofarliga varor och dopningsmedel. anser det vara mycket viktigt att frågan om innehav av industrihampa utreds. Skälen för regeringens bedömning Den rättsliga regleringen i av vissa varor som på grund av sina inneboende egenskaper medför fara för människors liv eller hälsa och som används eller kan antas användas i syfte att uppnå berusning eller annan påverkan, är uppdelad på ett antal lagar och förordningar. gäller t.ex. narkotika, hälsofarliga varor, dopningsmedel och medel som kan användas vid sniffning. Till följd av att antalet författningar som reglerar dessa olika typer av varor är stort och att de ämnen som klassifi- ceras som narkotika anges på flera ställen kan det ibland vara svårt att bedöma om hanteringen av en viss vara är laglig. Det har därför funnits anledning att överväga om nuvarande regelsystem om kontroll av narko- tika, dopningsmedel, prekursorer, lösningsmedel och andra hälsofarliga varor som används i berusningssyfte är funktionellt samt att analysera om det är möjligt att göra systemet mer överskådligt. Systematiken i lagstiftningskomplexen i fråga om narkotika, hälsofarliga Det finns en global strävan att bekämpa olovlig hantering av narkotika. Genom förklaras olika substanser som narkotika. länder som ratificerat , däribland , blir bundna av sådana förklaringar. Konventionerna medger dock att de anslutna staterna har en strängare lagstiftning och att ytterligare ämnen nationellt förklaras som narkotika. I de fall där vill förklara en icke kon- trollerad substans som narkotika, ger narkotikastrafflagen (1968:64) regeringen möjlighet till detta. De substanser som regeringen narkotika- förklarar tas upp i bilaga 1 till förordningen (1992:1554) om kontroll av förteckningar över narkotika avser både sådana ämnen som FN förklarat som narkotika och sådana ämnen som , i vart fall till en början, ensidigt narkotikaförklarat. Lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor räknar, på samma sätt som i fråga om narkotika, upp vilka substanser som utgör När det gäller medel som omfattas av lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel (den s.k. dopningslagen) räknas dessa inte upp i någon juridiskt bindande förteckning, utan de återfinns endast i en in- officiell förteckning som bygger på en bedömning av vad som bör be- traktas som dopningsmedel enligt dopningslagen. utgår ifrån en generisk definition av medlet i fråga, vilket innebär att det är medlets inneboende egenskaper som avgör hur medlet ska definieras. Ytterligare en skillnad mellan de olika lagstiftningskomplexen är att lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor och dopningslagen inne- håller både straffbestämmelser och administrativa bestämmelser. narkotikalagstiftningens del återfinns däremot straffbestämmelserna i en särskild lag narkotikastrafflagen medan administrativa bestämmelser bl.a. återfinns i lagen om kontroll av narkotika. För att en substans ska förklaras som narkotika ska det enligt 8 § nar- kotikastrafflagen vara fråga om läkemedel eller hälsofarliga varor som har beroendeframkallande egenskaper eller euforiserande effekter. kan också vara fråga om varor som med lätthet kan omvandlas till varor med sådana egenskaper eller effekter. Vidare krävs att FN eller rege- ringen förklarat substansen som narkotika. Även om det i lagtexten inte uttryckligen anges att substansen också kan missbrukas, får detta anses vara underförstått. Rekvisiten för att en substans ska anses som narkotika eller hälsofarlig vara är relativt likartade. När det gäller narkotika är rekvisiten dock något mer preciserade, eftersom det där ska vara fråga om substanser som an- tingen har beroendeframkallande egenskaper eller euforiserande effekter. I fråga om hälsofarliga varor är definitionen mer vid. För att en substans ska förklaras som hälsofarlig vara krävs att den är farlig för människors liv eller hälsa och ska användas, eller kan antas användas, för att uppnå berusning eller annan påverkan. Avsikten med denna lagstiftning är dock att den ska ge möjlighet att ingripa mot nya hälsofarliga missbruksmedel i fall där narkotikalagstiftningen inte kan tillämpas. Lagstiftningen om hälsofarliga varor tillkom för att åstadkomma ett effektivare kontrollför- farande för nya droger eftersom det inte är möjligt att narkotikaförklara alla varor som marknadsförs eller används i berusningssyfte. En utredning om beslut om kontroll av en vara enligt lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor är normalt betydligt mindre omfattande än en utredning inför narkotikaklassificering. En ny varas egenskaper liknar de redan narkotikaklassificerade varornas. Om man i ett senare skede, efter en mer noggrann analys av varans egenskaper, kan konstatera att det finns förutsättningar för narkotikaklassificering, bör varan flyttas över till narkotikalagstiftningen. Om så inte sker kan varan även fortsättningsvis kontrolleras genom den särskilda lagen. Visar ut- redningen redan inledningsvis att det rör sig om narkotika ska naturligt- vis narkotikalagstiftningen tillämpas från början. När lagen om hälsofarliga varor tillkom var det främsta syftet med lag- stiftningen att få kontroll på handeln med sådana hälsofarliga varor som i princip saknar något mera allmänt användningsområde för enskilda eller för industri, vetenskap eller sjukvård. Så är inte längre fallet i och med att GBL och 1,4-butandiol förklarades som hälsofarliga varor. Dessa båda substanser används för industriellt bruk i i mycket stor omfattning. Substanserna har även kommit att missbrukas i stor omfatt- ning. De särskilda problemen med GBL och 1,4-butandiol behandlas i avsnitt 5.2. Till skillnad mot vad som gäller för narkotika och hälsofarliga varor används, som nämnts, en generisk definition när det gäller att fastställa vilka dopningsmedel som är förbjudna enligt dopningslagen. Frågan blir då om denna lagstiftningsteknik innebär problem när det gäller att fast- ställa vad som omfattas av dopningslagstiftningen och hur dopningslagen förhåller sig till kontrollsystemen beträffande narkotika och hälsofarliga varor. Enligt innebär det ytterst sällan några problem för rättsväsendet att fastställa om en substans ska anses som dopnings- medel eller ej. Skälet är att dopningsmedlen klart kan definieras ur medi- cinsk och farmakologisk synpunkt. Expertgruppen för dopningspreparat enligt dopningslagen har tagit fram en inofficiell lista över substanser som bör betraktas som dopningsmedel enligt lagen, vilket underlättar den praktiska tillämpningen av lagen. Enligt expertgruppen har det dock förekommit vissa problem att fastställa om en substans ska räknas som dopningsmedel enligt 1 § a) eller 1 § b) dopningslagen. Man har även pekat på att tillämpningen av 1 § d) innebär problem, eftersom det är svårt att konstatera att kemiska substanser både ökar produktion och frigörelse av testosteron och dess derivat eller av tillväxthormon. Expert- gruppen har framfört att det skulle räcka antingen med att de kemiska substanserna ökar produktion av testosteron och dess derivat eller av tillväxthormon, alternativt att de kemiska substanserna ökar frigörelse av testostron och dess derivat eller av tillväxthormon. Rättssäkerheten är ett grundläggande krav. Det ska vara förutsebart vad som är tillåtet och vad som är förbjudet. En osäkerhet om ett ämnes karaktär skapar också osäkerhet i myndigheternas handläggning. Själv- fallet ska heller ingen kunna straffas för att ha hanterat ett ämne som inte har de egenskaper och effekter som anges i 8 § narkotikastrafflagen. De substanser som är förklarade som narkotika eller hälsofarliga varor är i princip uttömmande uppräknade. Det är därför förutsebart vilka ämnen som det är straffbart att hantera. Det system som finns avseende nar- kotika och hälsofarliga varor uppfyller därför väl kraven på rättssäkerhet. Självfallet är det av stort intresse för samhället att den procedur som leder fram till att ett ämne bestäms vara narkotika, hälsofarlig vara eller dopningsmedel är så kort som möjligt. Det är givetvis djupt olyckligt att människor hinner skadas eller dö från det att ett nytt farligt ämne upptäcks till dess att ämnet blir förbjudet att hantera. När det gäller dopningspreparaten finns, med nuvarande generiska definition, normalt inte detta problem. Som tidigare nämnts kan de ämnen som omfattas av dopningslagen klart avgränsas ur medicinsk och farmakologisk synpunkt. Sammantaget med att det i den rättsliga hanteringen av dopningsfrågor inte bedöms vara problem att bestämma vad som utgör dopningsmedel, är detta förhållande ett starkt argument för att behålla nuvarande system för att definiera förbjudna dopningsmedel. Vad gäller nuvarande regler för att fastställa vad som är narkotika eller hälsofarliga varor är handläggningstiden ett problem. Handläggnings- tiden består av ett antal olika moment, däribland måste handläggande myndighet få kännedom om ämnets förekomst, ämnet måste kemiskt analyseras och definieras, ämnets egenskaper och effekter måste klarläg- gas, framställan om att ämnet ska förklaras som narkotika eller hälsofar- lig vara ska göras till regeringen, handläggning av frågan om eventuellt handelshinder enligt EG-lagstiftningen ska äga rum och ämnet ska, efter regeringsbeslut, föras in i författningstext. Regeringen har för avsikt att genomföra ett flertal åtgärder för att för- korta den beskrivna processen. En sådan åtgärd är att bevakningssyste- met för nya droger som introduceras kommer att effektiviseras. Rege- ringen föreslår vidare att en lag om förstörande av vissa hälsofarliga missbrukssubstanser införs (se avsnitt 5.4). Den ger möjlighet att under vissa omständigheter i det enskilda fallet omhänderta och förstöra en substans, när det kan antas att den är avsedd att missbrukas och därvid kan förorsaka skada eller dödsfall. Härutöver anser regeringen att de möjligheter som finns att snabbare handlägga frågan om handelshinder, bör utnyttjas i avsevärt större utsträckning än . Även om handlägg- ningstiden också i en del fall kan bli relativt lång anser regeringen att rättssäkerhetsaspekten starkt talar för att behålla det nuvar- ande sättet att fastställa vad som är narkotika och hälsofarlig vara. förtjänar i detta sammanhang att påpekas att ligger i framkant när Prop. 2010/11:4 det gäller att klassificera nya substanser. Ett annat krav på de nu aktuella reglerna är att de ska vara enkla och lättförståeliga. Var och en ska kunna veta vad som är tillåtet eller förbju- det. Enligt regeringens mening uppfyller gällande lagstiftning med två olika typer av system dels en uppräkningsdefinition i fråga om narko- tika och hälsofarliga varor, dels en generisk definition i fråga om dop- ningsmedel detta krav så långt det är möjligt. Den generiska definitio- nen beträffande dopningsmedel erbjuder självfallet inte fullständig förut- sebarhet på samma sätt som en uppräkningsdefinition men den är enligt regeringens mening fullt godtagbar. Lagrådet har framfört att systematiken i lagstiftningskomplexen borde kunna förenklas.