prop · GX03172 · 2010-03-23 00:00:00 — beredande åtgärder inte fick inkräkta på möjligheterna att fortlöpande be- driva tekniskt utvecklingsarbete, som bl.a. kan ha betydelse för säker- heten vid kärnkraftverken. Förbudet fick inte heller inverka på svenskt deltagande i internationellt samarbete på det kärntekniska området. budet var straffsanktionerat. För straffansvar krävdes det enligt förarbe- tena att gärningsmannen hade ett direkt syfte att uppföra en viss kärn- kraftsreaktor inom landet. Energiöverenskommelserna 1991 och 1997 den bortre 2010-gränsen I regeringens proposition om energipolitiken 1991 (prop. 1990/91:88), som ställde sig bakom, angavs att frågan om när kärnkraftsav- vecklingen kan inledas och i vilken takt avgörs av resultaten av hus- hållningen med el, tillförseln av el från miljöacceptabel kraftproduktion och möjligheterna att bibehålla internationellt konkurrenskraftiga elpriser. ställningstagande 1997 i anledning av propositionen En ut- hållig energiförsörjning (prop. 1996/97:84) innebar att ställde sig bakom regeringens förslag att de två kärnkraftsreaktorerna i Barse- bäck skulle stängas och att något årtal då den sista kärnkraftsreaktorn i ska tas ur drift inte borde fastställas. Som ett ytterligare led i de tidigare beslutade riktlinjerna för energipoliti- ken antog på regeringens förslag lagen (1997:1320) om kärn- kraftens avveckling (avvecklingslagen). Lagen trädde i kraft den 1 janu- Prop. 2009/10:172 ari 1998 och ger regeringen möjligheten att besluta att tillståndet att driva en kärnkraftsreaktor för att utvinna kärnenergi ska upphöra att gälla . En förutsättning för regeringens beslut om avveckling ska vara att reaktorn ställs av som bäst gagnar syftet med omställningen av energisystemet och genomförandet av omställ- ningen. En reaktors geografiska läge ska vägas in vid avgörandet av när en reaktor ska tas ur drift. För varje reaktor ska hänsyn även tas till andra särskilda förhållanden såsom ålder, konstruktion och betydelse för ener- gisystemet. Ett beslut om upphörande av rätten till reaktordrift ger enligt 5 § av- vecklingslagen rätt till ersättning av staten för förlusten. Två kärnkrafts- reaktorer har stängts av enligt avvecklingslagen, den 30 no- vember 1999 och . I enlighet med ställningstagande till den energipolitiska pro- positionen En uthållig energiförsörjning inledde regeringen förhandlingar med om stängning av reaktorerna 1 och 2 vid kärnkraftverk. Barsebäcksverkets lokalisering ansågs enligt ställningstagande vara olämplig. beslutade regeringen med stöd av avvecklings- lagen att rätten att driva reaktor 1 vid för att ut- vinna kärnenergi skulle upphöra vid utgången av . Regeringens beslut överklagades till Regeringsrätten. Sedan Regeringsrätten i dom förklarat att regeringens beslut skulle stå fast och verk- ställas före utgången av , stängdes reaktorn . Den andra reaktorn i skulle enligt energipolitiska beslut ställas av före . För stängningen ställdes dock vill- koret att bortfallet av elproduktion kan kompenseras genom tillförsel av ny elproduktion och minskad användning av el. Mot den bakgrunden om- fattade energipolitiska program därför åtgärder för att stimulera användningen av förnybara energislag och en minskad elanvändning. Vid prövningar 2000 och 2003 fann regeringen att villkoren för stäng- ning av ännu inte var uppfyllda. beslutade regeringen med stöd av avvecklingslagen att rätten att driva reaktor 2 vid för att utvinna kärnenergi skulle upphöra vid utgången av . Förbudet mot vissa förberedelseåtgärder upphävs Förbudet mot att vidta sådana förberedelseåtgärder som direkt syftar till att uppföra kärnkraftsreaktorer inom landet ledde till vissa missuppfatt- ningar om förbudets innebörd och slopades därför genom en ändring i kärntekniklagen som trädde i kraft . I förarbetena till lag- ändringen angavs att trots att förbudet uttryckligen inte skulle rikta sig mot t.ex. tekniskt utvecklingsarbete på kärnsäkerhetsområdet synes para- grafens enda praktiska effekt ha varit, i strid mot intentionerna vid dess införande, att man inkräktade på möjligheterna att fortlöpande bedriva sådant arbete. Förbudet ansågs också ha hämmat en kontinuerlig kompe- tensuppbyggnad vid de institutioner som bedriver sådan verksamhet ge- nom bl.a. nyrekrytering av forskare och tekniker och deltagande i inter- nationellt samarbete. Ett slopande av förbudet, som gavs den nedsättande benämningen tankeförbudsparagrafen, ansågs enligt förarbetena ge en tydlig signal om att kärnteknisk forskning och utveckling är såväl tillåten som efterfrågad och markera den positiva inställningen till kärnteknisk forskning. Energiöverenskommelsen förutsättningar för kontrollerade generationsskiften i kärnkraften Energiöverenskommelsen inom alliansregeringen som slöts innebar att det skapades förutsättningar för kontrollerade generationsskif- ten i kärnkraften, dvs. att göra det möjligt att ersätta gamla reaktorer med nya. I den energipolitiska propositionen 2008/09:163 konstaterade reger- ingen att kärnkraften kommer att vara en viktig del av svensk elproduk- tion . Med ett ökande fokus på klimatförändringarna uppfyller kärnkraften ett av de viktigaste kraven som ställs på dagens en- ergikällor, nämligen att den endast innebär låga utsläpp av växthusgaser. betonades att svensk elproduktion i princip bara står på två ben vattenkraft och kärnkraft. För att minska sårbarheten och öka försörjningstryggheten bör ett tredje ben utvecklas för elförsörjningen, och därmed minska beroendet av kärnkraft och vattenkraft. För att åstad- komma detta måste kraftvärme, vindkraft och övrig förnybar kraftpro- duktion tillsammans svara för en betydande del av elproduktionen. I överenskommelsen slogs fast att ansökningar om effekthöjningar kommer att prövas på samma sätt som . Kärnkraftsparentesen för- längs genom att inom ramen för maximalt tio reaktorer tillåta nybygg- nation på befintliga platser och att tillstånd ska kunna ges för att suc- cessivt ersätta nuvarande reaktorer i takt med att de når sin ekonomiska livslängd. Avvecklingslagen avskaffas och förbudet mot nybyggnad i kärntekniklagen tas bort. Den samhälleliga prövningen av nya kärnkrafts- projekt görs i samband med tillståndsgivningen. Försörjningstrygghet är en av grunderna för prövningen. Tillstånd för nya reaktorer kommer att prövas enligt lagstiftningens krav på bästa tillgängliga teknik. Något statligt stöd för kärnkraft, i form av direkta eller indirekta subventioner, kan inte påräknas. Atomansvars- lagstiftningen anpassas till den uppdaterade och dess tilläggsprotokoll. Det innebär att reaktorägarna i ökad omfattning får ta ansvar för kärnkraftens risker. Försöket att lösa upp samägandet av de svenska kärnreaktorerna fullföljs. Den redan tidigare tillsatta utredningen om en samordnad reglering på kärnteknik- och strålskyddsområdet (M 2008:05) fick i uppdrag att ta fram förslag i enlighet med vad som anges ovan. Uppdraget avsåg bl.a. utformningen av en lagstiftning som ger förutsättningar för kontrollerade generationsskiften i den svenska kärnkraften och frågan om ett obegrän- sat skadeståndsansvar. Utredningen lämnade sitt delbetänkande Kärnkraft nya reaktorer och ökat skadeståndsansvar (SOU 2009:88). 4.2Lagstiftningen om kärnsäkerhet och strålskydd Kärnteknisk verksamhet styrs av i huvudsak följande lagstiftning. I lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet (kärntekniklagen), strål- skyddslagen (1988:220) och anges de generella principerna för säkerhet och strålskydd i kärnteknisk verksamhet. Bestämmelserna i dessa lagar kompletteras av förordningar och myndighetsföreskrifter som innehåller mer detaljerade bestämmelser. En kärnteknisk anläggning får inte innehas eller drivas utan tillstånd enligt kärntekniklagen och miljö- balken. Det krävs alltså två separata tillstånd, meddelade enligt två olika lagar, för att få inneha och driva en kärnteknisk anläggning. Kärntekniklagen är inriktad på att ta tillvara säkerheten vid den kärn- tekniska verksamheten och se till att uppfyller sina åtaganden på icke-spridningsområdet samt på tillsyn över och insyn i denna verksam- het. Kärntekniklagen innehåller också de centrala bestämmelserna som rör omhändertagande och slutförvaring av kärnavfall och använt kärn- bränsle. Regeringen har bemyndigat att med- dela föreskrifter enligt kärntekniklagen. Strålskyddslagen syftar till att skydda människor, djur och miljön från skadliga effekter till följd av strålning. Strålskyddslagen är viktig när det gäller att skydda inte bara anställda som är sysselsatta i verksamhet med strålning utan också allmänheten i omgivande miljö och patienter i sjuk- vården. Regeringen har bemyndigat att med- dela föreskrifter enligt strålskyddslagen. Regleringen i innebär bl.a. skydd mot den inverkan som miljöfarlig verksamhet kan ha på miljön och människors hälsa. Kärntek- nisk verksamhet utgör miljöfarlig verksamhet enligt definitionen i 9 kap. 1 § . Bestämmelserna i balken avser anläggningssäkerhet, strålskydd, buller, ljus och annat som kan ha en skadlig inverkan. Intag och utsläpp av kylvatten från kärnkraftsreaktorer utgör vattenverksamhet, som regleras i och lagen (1998:812) med särskilda bestäm- melser om vattenverksamhet. För vattenverksamhet krävs tillstånd enligt , om inte något annat följer av de undantag från tillstånds- plikten som anges i balken. En ansökan om tillstånd för en vattenverk- samhet prövas av miljödomstolen. I lagen (2006:647) om finansiella åtgärder för hanteringen av restpro- dukter från kärnteknisk verksamhet (finansieringslagen) finns bestäm- melser om finansieringen av framtida kostnader för slutförvaring av an- vänt kärnbränsle, avveckling och rivning av kärnkraftverk och andra kärntekniska anläggningar. Tillståndshavarna ska betala avgifter till sta- ten som fonderar medlen i en särskild fond, kärnavfallsfonden, för att kunna användas när de behövs för att tillgodose lagens syften. I atomansvarighetslagen (1968:43) regleras det civilrättsliga ansvaret för skador som uppkommer till följd av en radiologisk olycka i kärntek- niska anläggningar och under transport av kärnämne. Lagen (1997:1320) om kärnkraftens avveckling (avvecklingslagen) innehåller bestämmelser om upphörande av rätten att driva kärnkrafts- reaktorer för att utvinna kärnenergi till följd av omställningen av energi- system i , se närmare avsnitt 7. I lagen (1988:1597) om finansiering av hanteringen av visst radioaktivt Prop. 2009/10:172 avfall m.m. (Studsvikslagen) regleras skyldigheten för den som har till- stånd att inneha och driva en kärnkraftsreaktor att betala en särskild av- gift till staten. Avgiften utgör ett kostnadsbidrag för slutlig hantering av restprodukter från kärnteknisk verksamhet som har ett samband med framväxten av det svenska kärnkraftsprogrammet. Ellagen (1997:857) innehåller bestämmelser om bl.a. verksamheter in- om produktion, överföring och användning av el samt elsäkerhet. Elberedskapslagen (1997:288) innehåller bestämmelser om beredskap vid produktion och överföring av el samt vid handel med el. Bestämmel- serna gäller ansvaret för den planering och de övriga åtgärder som be- hövs för att tillgodose elförsörjningen i landet vid höjd beredskap enligt lagen (1992:1403) om totalförsvar och höjd beredskap. Säkerhetsskyddslagen (1996:627) innehåller regler om det säkerhets- skydd som ska finnas vid verksamhet hos framför allt staten, kommuner- na och landstingen, men även hos statliga bolag och vissa enskilda, om verksamheten är av betydelse för rikets säkerhet eller särskilt behöver skyddas mot terrorism. Med säkerhetsskydd avses enligt lagen skydd mot spioneri, sabotage och andra brott som kan hota rikets säkerhet, skydd i andra fall av uppgifter som omfattas av sekretess enligt offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) och som rör rikets säkerhet, samt skydd mot terroristbrott. Lagen innehåller även regler om registerkontroll beträffan- de den som ska delta i säkerhetskänslig verksamhet i utlandet eller i så- dan verksamhet i en mellanfolklig organisation där är medlem. 4.3Utgångspunkter för den samhälleliga prövningen av kärnkraftsreaktorer Den samhälleliga prövningen av kärnteknisk verksamhet sker vid till- ståndsprövning enligt kärntekniklagen och samt regeringens tillåtlighetsprövning enligt 17 kap. . Det är förbjudet enligt kärntekniklagen att bedriva kärnteknisk verksam- het utan tillstånd. Vad som avses med kärnteknisk verksamhet framgår av 1 §. Kravet på tillstånd gäller vid uppförande, innehav eller drift av varje anläggning för sådan verksamhet eller varje transport av kärnämne eller kärnavfall. Frågor om tillstånd prövas av regeringen eller den myn- dighet som regeringen bestämmer. Ett tillstånd gäller endast för den som innehar anläggningen Enligt kärntekniklagen krävs ett särskilt tillstånd till innehav av en kärn- Ett tillstånd att driva en kärnteknisk anläggning ställs således till en angiven innehavare. Tillståndet gäller enbart tillståndshav- aren och ingen annan. En tillståndshavare enligt kärntekniklagen får allt- så inte utan vidare överlåta ett tillstånd till någon annan. sker av en kärnteknisk anläggning måste den nye innehavaren söka till- stånd för att inneha och driva anläggningen. I samband med ansökan om tillstånd prövas sökandens sakkunskap och förutsättningar i övrigt att bedriva den kärntekniska verksamheten på ett betryggande sätt. Vidare prövas sökandens möjligheter att fortlöpande upprätthålla säkerheten och strålskyddet. Genom 5 § kärntekniklagen finns en möjlighet för den som har tillstånd att bedriva kärnteknisk verksamhet att uppdra åt någon annan att vidta de åtgärder som ankommer på tillståndshavaren, under förutsättning att regeringen eller godkänner detta. Om ägare och nyttjanderättshavare Tillståndet ger tillståndshavaren rätten att bedriva den kärntekniska verk- samhet som anges i tillståndet. Lagen nämner inget om ägaren till en an- läggning. Den som vill bedriva kärnteknisk verksamhet och för detta ändamål arrenderar mark och anläggningar eller genom ett nyttjanderätts- avtal kan utnyttja mark och byggnader kan söka och få tillstånd för att på den arrenderade marken och byggnaderna bedriva verksamheten. Det viktiga i sammanhanget är att arrende- eller nyttjanderättsavtalet inte in- skränker tillståndshavarens möjligheter att fullt ut ta ansvar för den kärn- tekniska verksamhet som tillståndet omfattar. Skyldigheter och rättig- heter enligt kärntekniklagen tillkommer enbart tillståndshavaren och inte ägaren till marken eller byggnaderna. Aktuella och förväntade tillståndsärenden Enligt en bestämmelse som trädde i kraft får tillstånd att uppföra en kärnkraftsreaktor inte meddelas. De tillståndsärenden som prövas av regeringen gäller frågan om höjning av högsta tillåtna termiska effekt hos de befintliga reaktorerna samt vissa mindre anläggningar för hantering eller mellanlagring av kärnämne eller kärnavfall. De nya anläggningar som enligt nu gällande regler väntas komma att prövas av regeringen enligt kärntekniklagen gäller en utvidgning av slutförvaret för låg- och medelaktivt kärnavfall i Forsmark (SFR) och en inkapslings- anläggning och slutförvar för använt kärnbränsle. En tillståndsprövning enligt kärntekniklagen innebär en bedömning av om den kärntekniska anläggningen, t.ex. i anslutning till en höjning av den högsta tillåtna termiska effekten i ett kärnkraftverk, kan förväntas drivas på ett sådant sätt att säkerhets- och strålskyddskraven uppfylls även efter en effekthöjning av reaktorn. Detta innebär att bedömningen görs med utgångspunkt i de grundläggande säkerhetskraven enligt kärn- tekniklagen, de grundläggande strålskyddskraven enligt strålskyddslagen och föreskrifter som preciserar dessa krav. Bedömningen görs vidare med utgångspunkt i de allmänna hänsynsreglerna enligt 2 kap. miljö- balken, den inlämnade miljökonsekvensbeskrivningen samt en preliminär säkerhetsredovisning med tekniska och andra redovisningar av den planerade anläggningen eller åtgärden och dess drift. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får enligt 27 § strålskydds- lagen meddela de ytterligare villkor som behövs med hänsyn till strål- skyddet. För att driften av en kärnkraftsreaktor ska kunna ske på ett säkert sätt krävs det att en mängd olika uppgifter utförs utöver det rent tekniska handhavandet av anläggningen. Det är fråga om såväl organisatoriska, administrativa som personella uppgifter. De grundläggande bestämmel- serna i kärntekniklagen ger tillsammans med de allmänna skyldigheterna för tillståndshavare en adekvat uppfattning om vad begreppet drift av en kärnkraftsreaktor innebär. Enligt dessa bestämmelser ska tillståndshava- ren vid driften vidta de åtgärder som krävs för att förebygga fel i eller felaktig funktion hos utrustning, felaktigt hand- lande eller annat som kan leda till en radiologisk olycka (kärnsäkerhet), på ett säkert sätt hantera och slutförvara i verksamheten uppkommet använt kärnbränsle och kärnavfall (avfallshantering), avveckla och riva de kärntekniska anläggningar i vilka verksamheten inte längre ska bedrivas (rivning och avveckling), förhindra olovlig befattning med kärnämne eller kärnavfall (fysiskt skydd), och se till att de förpliktelser efterlevs som följer av överens- kommelser i syfte att förhindra kärnsprängningar och spridning av kärn- vapen (kärnämneskontroll). Med miljöfarlig verksamhet avses enligt bl.a. användning av mark, byggnader eller anläggningar på ett sätt som kan medföra olägen- het för omgivningen genom buller, skakningar, ljus, joniserande eller icke-joniserande strålning eller annat liknande. Regeringen får föreskriva att det ska vara förbjudet att utan tillstånd anlägga eller driva vissa slag av fabriker, andra inrättningar eller annan miljöfarlig verksamhet. I för- ordningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd har regeringen föreskrivit att det är förbjudet att utan tillstånd enligt miljö- balken anlägga eller driva kärnkraftverk eller annan kärnreaktor. tillämpas parallellt med annan lagstiftning som reglerar en verksamhet. Det innebär att i frågor som avser joniserande eller icke-joniserande strålning gäller parallellt med kärntekniklagen och strålskyddslagen. Frågor som rör anläggningssäkerhet och strålskydd i ett tillståndsärende kan därmed komma att prövas lika noggrant enligt såväl som kärntekniklagen och strålskyddslagen utifrån de syften de olika lagarna har att tillgodose. Obligatorisk tillåtlighetsprövning enligt 17 kap. Enligt 17 kap. 1 § ska regeringen pröva tillåtligheten av de verksamheter som räknas upp i paragrafen. Det anges uttryckligen i para- grafen att det ska vara fråga om nya verksamheter som obligatoriskt ska prövas av regeringen. Bland de verksamheter som räknas upp i paragra- fen finns anläggningar för kärnteknisk verksamhet som prövas av rege- ringen enligt lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet. Detta omfattar kärnkraftsreaktorer. Regeringen är dock enligt 5 a § kärntekniklagen förhindrad att ge tillstånd till att uppföra en kärnkraftsreaktor. Gemensamt för de verksamheter som omfattas av regeringens obliga- Prop. 2009/10:172 toriska prövningsplikt är att de utgör viktiga samhällsintressen som de riskerar att skada människors hälsa, medför stor omgivningspå- verkan eller stora ingrepp i miljön och tar i anspråk värdefulla naturresur- ser (jfr prop. 1997/98:45 s. 215). Verksamheter som kan komma ifråga för regeringsprövning är de som generellt sett har en betydande miljöpå- verkan som konkurrerande eller motstridiga intressen måste vägas samman för att den bästa lösningen ska kunna nås. Nästan all till- ståndsprövning enligt bestämmelser innebär visserligen att olika hänsyn måste beaktas och vägas mot varandra. Denna avvägning mellan olika intressen är särskilt markant vid den typ av verksamhet som är aktuell för regeringsprövning. Prövningen av vilken påverkan på om- givningen som kan tolereras i dessa fall rymmer inte sällan samhälls- frågor som bör lösas utifrån ett nationellt perspektiv. De bedömningar som ska göras omfattar ytterst politiska ställningstaganden. Ofta kan en- skilda intressen ställas mot allmänna intressen eller olika allmänna in- tressen mot varandra. Prövningen måste utformas så att en så allsidig sammanvägning som möjligt av olika hänsyn kan åstadkommas (jfr prop. 1997/98:45 s. 437). Sammanfattningsvis innebär 17 kap. 1 § att regeringen ska pröva tillåtligheten av en ny kärnteknisk verksamhet. Fördraget om upprättandet av den europeiska atomenergigemenskapen, Euratom, undertecknades . Euratoms centrala uppgift är enligt fördraget att skapa de förutsättning- ar som behövs för en snabb organisation och tillväxt av kärnenergiindu- strierna och därigenom bidra till en höjning av levnadsstandarden i med- lemsstaterna och till utvecklingen av förbindelserna med övriga länder. Medlemsstaterna åtar sig genom fördraget en serie förpliktelser om ut- veckling och gemensam kontroll av kärnenergiproduktionen inom ge- Euratom har endast atomenergins fredliga användning som verksam- Att avtalet inte direkt utsäger detta och förbjuder atomenergins militära bruk, vilket var den ursprungliga avsikten, beror på att beslutat sig för ett eget militärt atomprogram. Det väntades att den franska nationalförsamlingen skulle vägra att ratifi- cera Euratomfördraget om detta direkt vände sig mot atomenergins mili- tära användning, varför avtalet modifierades och fick sin nuvarande lyd- Frågor som rör innehav, förvärv av, tester eller användning av kärn- vapen regleras av andra folkrättsliga regler. Euratomfördraget utgör en del av medlemsstaternas rättsordningar och gäller i i enlighet med lagen (1994:1500) med anledning av Sve- riges anslutning till Europeiska unionen. De förordningar som beslutats under Euratom är direkt tillämpliga i medlemsländerna. ingen ytterligare lagstiftning för att Euratomfördraget och de förordning- ar som utfärdas med stöd av fördraget ska gälla i medlemsländerna. emot behövs kompletterande lagstiftning, t.ex. i de fall då fördraget ställer krav på att medlemsländerna ska vidta någon särskild åtgärd som inte regleras i detalj i fördraget. Vidare behövs givetvis regler för att ge- nomföra bestämmelserna i direktiven under Euratom, som inte blir direkt tillämpliga i medlemsländerna. Euratomfördraget har betydelse för kärnteknik- och strålskyddsområ- det främst genom att det ställer krav på enhetliga normer för strålskydd och genom att gemenskapen övervakar tillämpningen av dessa. Euratom- fördraget har också betydelse när det gäller deponering av radioaktivt avfall, vilket innefattar slutförvaring av använt kärnbränsle och kärnav- fall. Enligt fördragets artikel 37 är varje medlemsstat skyldig att under- rätta kommissionen om sina planer för deponering av radioaktivt avfall. Informationen ska vara sådan att det blir möjligt för kommissionen att fastställa om planens genomförande kan medföra en radioaktiv kontami- nation av vatten, jord eller luft i en annan medlemsstat. Innan en med- lemsstat beslutar om att uppföra en ny anläggning ska kommissionen ha haft möjlighet att yttra sig. Euratomfördraget innehåller också regler om transport av använt kärn- bränsle och radioaktivt avfall. Fördraget kompletteras på detta område av rådets förordning (EURATOM) nr 1493/93 av om trans- port av radioaktiva ämnen mellan medlemsstater (EGT L 148, , s. 1, Celex 31993R1493) och rådets direktiv /117/Euratom av om tillsyn och kontroll av transport av radioaktivt avfall och använt kärnbränsle (EUT L 337, 5.12.2006, s. 21, Celex 32006L0117). Både förordningen och direktivet syftar till kontroll av gränsöverskridande transporter. Inom Euratom utövas kontroll av att , råmaterial och speciella klyvbara material inom medlemsstaternas territorier inte används för andra ändamål än som uppgetts av förbrukarna och att föreskrifterna om försörjning följs, liksom alla särskilda kontrollförpliktelser som gemen- skapen har avtalat om med ett tredje land eller en internationell organisa- tion. För uppgiften finns ett särskilt kontrollorgan inrättat inom Euro- peiska kommissionen.