prop · GX03174 · 2010-04-09 00:00:00 — och med rådet, förlikningskommittén och med rådets alla kommittéer och arbetsgrupper. EU-representationen hade ett stort ansvar i planeringen av dessa möten. Det officiella möteskalendariet omfattar möten med , samtliga ministerrådsmöten, informella ministermöten i ordförandelandet samt vissa möten på hög tjänstemannanivå. Efter en omfattande koordinering mellan SES-09 i och EU-representationen kunde kalendariet presenteras , före ordförandeskapets Ett reviderat kalendarium publicerades till följd av att tidpunkten för det ändrades för att anpassas till slutförhandlingarna vid klimatkonferensen i Några ministerråd fick tidigareläggas. av kalendariet genomfördes också . Under ordförandeskapet sammankallades två extrainsatta informella möten för stats- och regeringschefer: för koordinering inför G20 i och för att utse Europeiska rådets ordförande och unionens höga representant för utrikes- och Skr. 2009/10:174 säkerhetspolitik. Dessutom arrangerades ett informellt koordinerings- möte med stats- och regeringscheferna i samband med klimatkonferensen i . Ett extra EPSCO-rådsmöte arrangerades för hantering av svininfluensan och ett extra miljöministerrådsmöte för koordinering av EU:s position inför . Ett informellt lunchmöte för finansministrarna hölls för koordinering inför finansministermötet inom G20 i . Ett informellt lunchmöte för jordbruksministrarna hölls för att hantera frågan om mjölkpriser. Till följd av det extrainsatta mötet för stats- och regeringschefer tidigarelades rådsmötet Ekofin (budget) till och jordbruks- och fiskerådet förkortades till ett endagsmöte vilket kompenserades vid jordbruks- och fiskerådet som förlängdes till ett tredagarsmöte . Totalt genomfördes fem möten på stats- och regeringschefsnivå, vilket är fler än , 35 minister- rådsmöten, 67 Corepermöten och 1 919 möten på rådsarbetsgruppsnivå. Dessutom hölls, inom ramen för den s.k. politiska dialogen, ett stort antal möten med länder utanför unionen och med multilaterala organisationer i , , och på en rad andra platser. Förberedelserna för dessa möten, som innefattade sju toppmöten och ett 50-tal möten på ministernivå, krävde omfattande arbete från ordförandeskapets sida. När det gäller mötesverksamheten i under ordförandeskapet och de 111 möten och konferenser som arrangerades här, hänvisas till avsnitt 6. Det svenska ordförandeskapet genomfördes med tydliga prioriteringar. Ordförandeskapet präglades av två övergripande frågor: klimat- utmaningen och den finansiella och ekonomiska krisen. Lissabon- fördragets ikraftträdande och tillhörande institutionella frågor krävde också stora ansträngningar. Dessutom antogs Stockholmsprogrammet, Östersjöstrategin sjösattes, EU:s roll som global aktör stärktes och fram- steg gjordes i utvidgningsprocessen. Det svenska ordförandeskapet lyckades uppnå långtgående resultat inom samliga prioriterade områden. Dessutom uppnåddes konkreta resultat. på en rad andra områden. Ordförandeskapet hanterade ett antal känsliga frågor, oförutsedda händelser och kriser. Några områden förtjänar att lyftas fram särskilt då hanteringen kom att kräva snabbt agerande från ordförandeskapets sida. Situationen på mjölkmarknaden präglade arbetet på jordbruksområdet. Ett jordbruksråd tidigarelades till september för att diskutera situationen. Ett extra lunchmöte med jordbruksministrarna ägde rum . Hanteringen av den nya influensan präglade också ordförandeskapet, särskilt på hälsoområdet men den fick också sektorsövergripande konsekvenser. Ett extra EPSCO-råd hölls för att diskutera situationen och resulterade i rådsslutsatser. Ordförandeskapet aktiverade vidare en särskild rådsarbetsgrupp för influensahantering för regelbundna möten . Arbetet i konkurrenskraftsrådet präglades delvis av situationen i fordonsindustrin. På utrikessidan krävde bl.a. krisen i och oroligheterna i , liksom ett antal andra konflikter, ett omfattande engagemang från ordförandeskapets sida. Det svenska ordförandeskapet inleddes under speciella institutionella förutsättningar. Med ett nytt Europaparlament på plats skulle en ny kommission utses. ankom det på ordförandeskapet att verka för målet om Lissabonfördragets ikraftträdande till utgången av 2009 som tidigare lagt fast. Detta innebar ett omfattande arbete med institutionella frågor. 4.1.1Tillsättning av en ny kommission Vid enades stats- och regeringscheferna om att nominera portugisen för en ny period som kommissionens ordförande. I enlighet med junitoppmötets slutsatser konsulterade det svenska ordförandeskapet Europa- parlamentets gruppledare. Ordförandeskapet sökte och fick därefter stats- och regeringschefernas formella samtycke till nomineringen. Ur ordförandeskapets synpunkt var det viktigt att få en ny ordförande . 2009/10:174 på plats för att upprätthålla kontinuitet och säkerställa en smidig tillsättning av en ny kommission. fanns delade meningar om nomineringsprocessen borde fortgå eller om Lissabonfördragets ikraftträdande borde avvaktas. Det svenska ordförandeskapet kunde vinna stöd för sin linje genom en omfattande kontaktverksamhet, och godkände med bred majoritet Barrosos utnämning vid sin session . Förfarandet för att nominera övriga ledamöter i kommissionen kunde föras vidare när det stod klart att Lissabonfördraget skulle träda ikraft och det således klarlagts att kommissionen fortsättningsvis skulle bestå av ledamöter nominerade av unionens alla 27 medlemsländer. Det formella beslutet om nomineringen av ledamöterna kunde fattas snart efter Lissabonfördragets ikraftträdande . Därefter inledde sin process för att godkänna den nya kommissionen, en process som avslutades . Den nya kommissionen tillträdde . 4.1.2Lissabonfördraget trädde i kraft När det svenska ordförandeskapet inleddes saknades slutliga godkännanden av Lissabonfördraget i , , och . stod det klart att grunderna lagts för att skulle aktualisera en ny folkomröstning . kunde lämna sin ratifikation efter att en nationell lag antagits med anledning av den tyska författningsdomstolens utlåtande om Lissabonfördraget. Efter godkännandet av Lissabonfördraget i och efterföljande ratificering kom utvecklingen i i fokus. Sedan en grupp ledamöter av den tjeckiska senaten anmält Lissabonfördraget till förnyad prövning i den tjeckiska författnings- domstolen, avvaktade den tjeckiske presidenten med att underteckna den tjeckiska ratifikationsurkunden. Dessutom restes krav om att skulle få ansluta sig till samma protokoll som och om tillämpning av EU:s rättighetsstadga, som genom fördraget görs rättsligt bindande. Det blev en utmaning på hög politisk nivå att söka enighet kring hur den tjeckiska presidentens krav skulle hanteras. Efter stora ansträngningar lyckades ordförandeskapet få stöd för en uppgörelse vid om ett klargörande vad gäller ställning i förhållande till rättighetsstadgan. Detta skapade politiska förutsättningar för en tjeckisk ratifikation . Lissabonfördraget kunde träda ikraft . Under det svenska ordförandeskapet genomfördes ett omfattande arbete för att praktiskt förbereda Lissabonfördragets ikraftträdande och få på plats de ställningstaganden som krävdes. En rad frågor av såväl politisk som teknisk natur behövde hanteras för att övergången från tidigare Skr. 2009/10:174 fördrag till Lissabonfördraget skulle kunna ske så smidigt som möjligt. Alla nödvändiga förberedelser kunde fullbordas inför ikraftträdandet och två lägesrapporter till respektive december om Lissabonfördragets genomförande antogs. Genom Lissabonfördraget införs viktiga förändringar i grundvalen för EU-institutionernas verksamhet. får en vald ordförande . Utrikesministrarnas möten leds av unionens höga representant, som också är vice ordförande i kommissionen. Det roterande, långa ordförandeskapet i rådet koncentreras till övriga rådsformationer. En stor utmaning för ordförandeskapet var att söka enighet kring utnämningarna av de ledande befattningshavarna. Vid ett extra informellt toppmöte nåddes en politisk överenskommelse om att utse belgaren till vald ordförande i och brittiskan till unionens höga representant för utrikes- och säkerhetspolitik. Härigenom nåddes politiska förutsättningar för att slutföra frågan om kommissionens sammansättning. Genom Lissabonfördraget upprättas en gemensam utrikestjänst till stöd för den höga representanten i syfte att effektivisera unionens inter- nationella agerande. Ordförandeskapet bedömde att det var av stor betydelse att tidigt lägga fast grunderna för hur denna utrikestjänst ska byggas upp och kunde efter ett omfattande förberedande arbete vinna stöd för en rapport, som godkändes vid . I den rapport som antogs läggs grunderna fast för hur utrikestjänsten ska passas in i nuvarande institutionella regelverk, vilken omfattning den ska ha, principer för bemanning och finansiering samt hur EU:s delegationer i tredjeland och vid internationella organisationer ska passas in. Rapporten tjänar som riktlinjer för den höga representantens förslag om utrikestjänsten. I rapporten slogs målsättningen fast att ett rådsbeslut om utrikestjänsten ska fattas till utgången av april månad 2010. En rad andra åtgärder av teknisk natur förbereddes. Det handlade om åtgärder som var nödvändiga för att unionen och dess institutioner skulle fungera under det nya fördraget från dess ikraftträdande. Det gällde t.ex. en ny arbetsordning för och en reviderad arbetsordning för rådet. I dessa fall handlade det i stor utsträckning om att tekniskt reglera eller anpassa regelverket i enlighet med Lissabonfördraget utan att öppna för en närmare diskussion om innehållet i fördraget. I Europeiska rådets arbetsordning enades man t.ex. om närmare bestämmelser för hur Europeiska rådets möten ska förberedas. I rådets arbetsordning tydliggjordes bl.a. rollfördelningen mellan det allmänna rådet och rådet för yttre förbindelser. Bestämmelserna måste också revideras i ljuset av Lissabonfördragets nya regler om att all lagstiftningsdebatt i rådet ska vara offentlig. I den tidigare regerings- konferensen hade enighet uppnåtts om hur ordförandeskapet i rådet skulle fungera. Under svenskt ordförandeskap löstes, i ett särskilt rådsbeslut, den utestående frågan om hur arbetsgrupperna under rådet för yttre förbindelser ska ledas under Lissabonfördraget. får genom Lissabonfördraget en betydligt större roll Skr. 2009/10:174 som medbeslutare. Det gäller särskilt i rättsliga och inrikes frågor men också inom bl.a. jordbrukspolitiken och i budgetfrågor. I detta sammanhang uppkom en rad frågor vid övergången till Lissabonfördraget, och ordförandeskapet hade i samråd med medlems- staterna nära kontakter med och kommissionen för att söka nå fungerande lösningar. Det handlade bl.a. om hur man skulle behandla pågående lagstiftningsärenden som under det nya fördraget övergår till medbeslutande, hur praktiska frågor på budgetområdet skulle hanteras samt hur de nya bestämmelserna för delegerade akter och genomförandeakter skulle tillämpas i övergången till det nya fördraget. På området för rättsliga och inrikes frågor nåddes enighet om ett mandat för den nya kommittén om inre säkerhet (COSI) samt beslut om att reformera rådsstrukturen och uppgifter för arbetsgrupperna på detta område. Under ordförandeskapet aktualiserades frågan om att införa de tillkommande platserna i i enlighet med den politiska överenskommelse som slöts vid . inkom med ett förslag till ändring av fördraget som överlämnade för yttrande till och kommissionen. Ändringsförslaget innebär att de medlemsstater, som genom Lissabonfördraget tilldelas nya platser i , ska kunna tillträda dessa redan under innevarande mandatperiod. Det gäller totalt 18 ledamöter varav två är svenska. På klimatområdet präglades det svenska ordförandeskapet, både förberedelsearbetet och genomförandet, av att skulle leda EU vid partsmötet för i . Mötet innebar slutet på en tvåårig förhandlingsprocess med slutmålet att nå fram till ett nytt klimatavtal som skulle kunna ta vid efter Kyotoprotokollets första åtagandeperiod som upphör . Förberedelserna för mötet inleddes vid partsmötet på 2007 och intensifierades med det arbetsprogram som beslutades vid partsmötet i . 4.2.2Förberedelserna för klimatmötet i Det svenska ordförandeskapet inledde klimatarbetet med ett informellt miljöministermöte i , som förutom eko-effektiv ekonomi tog upp avgörande frågor rörande EU:s ståndpunkt i klimat- frågan. Miljöministrarna diskuterade gapet mellan lagda bud om utsläppsminskningar och de minskningar som vetenskapen identifierat som nödvändiga, finansieringsfrågan och hur det finansiella ansvaret ska fördelas mellan medlemsstaterna, samt kriterier för att EU ska uppgradera sina utlovade utsläppsminskningar från jämfört med . Miljöministrarna bekräftade att EU fortsatt borde inta en ledarposition och att uppgraderingen till skulle användas som verktyg för att pressa andra parter i förhandlingarna till ökade utsläppsminskningar. Under den tidiga hösten fördjupades därefter arbetet med att utmejsla EU:s förhandlingsmandat inför genom en omfattande behandling av frågorna på rådsarbetsgruppsnivå och i Coreper. Flera länder, däribland och , presenterade högre bud för vilka utsläppsminskningar de var beredda att göra. Vid informella Ekofin i behandlades kostnadseffektiva ekonomiska styrmedel för att minska utsläppen av koldioxid. Vid miljörådet antogs en omfattande EU-ståndpunkt inför Köpenhamnsförhandlingarna om samtliga förhandlingsfrågor med undantag för de klimatfinansieringsfrågor som behandlats av . Särskilt svåra frågor vid rådsmötet var de som rörde ett långsiktigt mål för utsläppsminskningar för EU, utsläppsmål för internationell sjö- och luftfart, samt överskottet av tilldelade utsläppsrätter i Kyotoprotokollet (AAU:er). Ett långsiktigt mål om utsläppsminskningar till 2050 för EU kunde antas liksom mål för sjö- och luftfart (utsläppsminskningar till 2020 för flygsektorn och till 2020 för sjöfarten jämfört 2005). Enighet kunde också nås om att förekomsten av stora AAU-överskott kan vara ett problem från en miljöintegritetssynpunkt, om en tydligare hållning rörande beräkningsregler för upptag av koldioxid i skog och ifråga om nya incitament för minskad avskogning (REDD). behandlade klimatfinansieringsfrågor, dock utan att nå enighet. Istället antogs slutsatser i dessa frågor av . ställde sig bakom kommissionens uppskattningar om att det totala behovet av finansiering av klimatåtgärder i utvecklingsländer beräknas uppgå till ca 2020, liksom bedömningen att bör komma från internationell offentlig finansiering. fastslog att alla länder, utom de minst utvecklade, bör bidra till klimatfinansieringen och att bidragen bör ske utifrån en fördelningsnyckel som baseras på länders BNP och utsläppsnivåer. betonade vikten av internationellt offentligt stöd för snabbt igångsättande och noterade kommissionens uppskattning av det totala behovet på ca 20102012 med särskild betoning på de minst utvecklade länderna. Vidare framhölls att EU, under vissa villkor, är redo att ta sin skäliga andel av behoven av offentlig finansiering, såväl på kort sikt som på medellång sikt . Parallellt med klimatfinansiering bör alla parter försäkra sig om att en sådan finansiering inte underminerar eller äventyrar kampen mot fattigdom och fortsatta framsteg mot Millennieutvecklingsmålen. bekräftade även miljö- rådets slutsatser och förtydligade på några punkter EU:s hållning. Ett extra miljörådsmöte arrangerades . Syftet var att förbereda miljöministrarna för förhandlingarna i och komma överens om hur EU:s ståndpunkt bäst skulle användas. Inga slutsatser antogs vid detta möte. Vid Europeiska rådets möte beslutade EU om att bidra med till s.k. snabbstartsfinansiering av insatser för anpassning till klimat- förändringarnas effekter och utsläppsminskningar i utvecklingsländer, särskilt i de mest sårbara och minst utvecklade länderna. Med grund i den resa till samtliga 26 övriga medlemsstater som miljöministern genomförde kunde det svenska ordförande- skapet med gott förtroende företräda EU i de internationella och multilaterala möten om klimatfrågan på olika nivåer som ägde rum . Det gäller den informella s.k. Grönlandsdialogen under danskt ledarskap, möten inom G8 och , liksom hög- nivåmötet om klimatfrågan i . blev en viktig diskussionsplats för ministrar ansvariga för klimatfrågan inför . Vid mötet i , , som hölls på stats- och regeringschefsnivå, antogs en deklaration som gav stöd för det mål som EU formulerat om att begränsa den global temperaturhöjningen till under två grader. 4.2.3Klimatmötet i och Accord Klimatmötet i gav inte det resultat som EU hade hoppats på. Skälet till detta var det bristande förtroendet mellan parterna som präglat klimatförhandlingarna och motsättningar i synen på sakfrågorna. Förhandlingarna i de två spåren fortsatta åtaganden under Kyotoprotokollet (KP) respektive framtidsspåret (Long-term Cooperative Action, LCA) hade under höstens tre förhandlingsmöten inte gjort några verkliga framsteg i majoriteten av substansfrågorna. Ett undantag var förhandlingarna om anpassning till klimatförändringarnas effekter. Under skedde i de flesta frågor inga avgörande förhandlings- genombrott. Flera länder ansåg att brast i rent procedurmässiga frågor, vilket bidrog till de rådande motsättningarna. På initiativ av EU och samlades ett 30-tal stats- och regeringschefer i , vilket resulterade i det som kallas Accord (Köpenhamnsöverenskommelsen). De parter som arbetade fram Köpenhamnsöverenskommelsen svarar för av de globala utsläppen. Köpenhamns- överenskommelsen lägger fast målsättningen att temperaturökningen inte ska överstiga , det s.k. tvågradermålet. Vidare åtar sig de utvecklade länderna att, under 20102012, bidra med 30 miljarder USD till klimatåtgärder i utvecklingsländer. På lång sikt är målsättningen att mobilisera 100 miljarder USD 2020. Vidare görs åtaganden om att etablera en samt en högnivåpanel som ska se över de finansiella flödena. Köpenhamnsöverenskommelsen innehåller också framsteg när det gäller frågan om minskad avskogning samt ambitioner om ökad tekniköverföring. Alla parter till klimatkonventionen kunde inte ställa sig bakom Köpenhamnsöverenskommelsen, vilket innebar att den endast noterades av klimatkonventionens parter. Parterna fattade dock beslut om att förhandlingsarbetet som bedrivits i två förhandlingsspår sedan 2007 ska fortsätta . Målet angavs vara att vid nästa partsmöte i , , fatta beslut om ett nytt klimatavtal i enlighet Skr. 2009/10:174 med vad som beslutades i . Vid miljörådet i diskuterade miljöministrarna utfallet av . Diskussionen sammanfattades i ord- förandeskapsslutsatser. I slutsatserna konstaterades att Köpenhamns- överenskommelsen är ett första steg som involverar flertalet parter och att överenskommelsen ger grund för åtaganden och det fortsatta arbete med finansiering av utsläppsminskning, anpassning och avskogning. Vidare konstaterades nödvändigheten av en snabb tidtabell med tydlig deadline och att EU bör fortsätta att ha höga ambitioner och visa ledar- skap i klimatarbetet. Ordförandeskapet uppmanade också kommissionen att ta fram en analys av utfallet och förslag till vägen framåt. 4.3Ekonomi och sysselsättning EU stärkt ur den ekonomiska krisen Det svenska ordförandeskapet ägde rum i spåren av den värsta ekonomiska krisen . Det blev en viktig uppgift att hantera uppföljningen av krisen och lägga grunden för tillväxtarbetet för nästa årtionde. Arbetet med att stärka konkurrenskraft bl.a. genom en eko-effektiv ekonomi fick stort genomslag. Vidare inriktades EU-arbetet under svenskt ordförandeskap på att inleda en kontrollerad avveckling av genomförda krisåtgärder samt på att enas om åtgärder för att förbättra stabiliteten i och tillsynen över det finansiella systemet. Det svenska ordförandeskapet agerade även för att EU skulle vara en stark röst för frihandel. Den negativa utvecklingen har vänt och EU är på väg ur den ekonomiska krisen. En prioriterad fråga i var att enas om principer för hur EU:s medlemsstater ska fasa ut de finanspolitiska stimulansåtgärder som vidtagits under krisen samt hur balans i de offentliga finanserna ska återupprättas. Vid informella möte i enades finansministrarna om principerna för den s.k. finanspolitiska exit- strategin. De s.k. Göteborgsprinciperna inkluderar en väl avvägd start- punkt för återtagande av de extraordinära stimulansåtgärderna, ytterligare strukturell konsolidering på av BNP , strukturreformer för att stärka sysselsättning och potentiell tillväxt, inklusive arbetsmarknadsreformer och långsiktiga investeringar samt stärkta nationella finanspolitiska ramverk. antog slutsatser om exitstrategin vid sitt möte den och beslutade dessutom att budgetkonsolidering bör inledas i samtliga medlemsstater senast , under förutsättning att kommissionens prognoser även fortsättningsvis pekar på en stabil Principerna för exitstrategierna bekräftades av . De exitstrategier som överenskoms i rådet är en viktig del i arbetet med att säkra en rättvis och ansvarsfull tillämpning av stabilitets- och tillväxtpakten. Under det svenska ordförandeskapet fattades beslut om inledandet av s.k. underskottsförfaranden. På möte beslutades att underskottsförfaranden skulle inledas för , , , och . Vid möte beslutades vidare att underskotts- förfaranden skulle inledas även för , , , , , , , och . De underskottsförfaranden som beslutades under det svenska ordförandeskapet ska ses som ett första konkret steg i medlemsstaternas finanspolitiska exitstrategier. För att lindra finanskrisens effekter och upprätthålla kreditförsörjningen till hushåll och företag har många medlemsstater vidtagit omfattande stödåtgärder riktade till banker och andra finansiella institut. Det var för ordförandeskapet en prioriterad uppgift att inleda arbetet med att ta fram en samordnad exitstrategi från stödet. enades om ett antal övergripande principer för hur det fortsatta behovet av krisåtgärder ska utvärderas och hur åtgärderna ska avvecklas. kom överens om att stödåtgärderna riktade mot banksektorn ska finnas kvar så länge det är motiverat av stabilitetsskäl och att möjligheten att få garantier för bankernas upplåning ska avvecklas före möjligheten att få kapitaltillskott. G20 har övertagit rollen som det centrala organet för global ekonomisk-politisk samordning. EU representeras i G20 av ordförande- skapet och kommissionen. Under ordförandeskapet deltog på samtliga G20:s möten som representant för EU. Inför varje G20-möte togs det fram EU-gemensamma positioner som EU:s representanter förde fram. Syftet var att EU ska tala med en gemensam röst i G20 samt att EU-länder som inte är G20-medlemmar ska kunna få insyn och inflytande i G20-arbetet. Det svenska ordförandeskapet hade målet att genomföra ett transparent och ambitiöst samordningsarbete i framtagandet av dessa positioner. Även om överenskommelser i G20 inte är av bindande karaktär får de i praktiken stort inflytande på de områden och institutioner de berör. Vid höstens G20-möten nåddes överenskommelser om bl.a. bibehållande av finans- och penningpolitiska stimulanser samt statligt stöd till finansiella institutioner som ska dras tillbaka på ett samordnat sätt när återhämtningen är säkrad, finansiellt stöd till utvecklingsländer, påbörjad reformering av representationen och styrningen i IMF och , Skr. 2009/10:174 skärpt finansmarknadsreglering vad gäller bl.a. kapitaltäckningskrav för finansiella institutioner samt bonus- och ersättningsprinciper. Överenskommelsen inom G20 om att förbättra transparensen på skatteområdet var ett av skälen till att kommissionen lade fram ett meddelande om god förvaltningssed på skatteområdet. Det utmynnade i rådsslutsatser om att påskynda arbetet bl.a. med ändringar i sparandedirektivet med sikte på en politisk överenskommelse samt att fortsätta ansträngningarna att hitta lösningar på kvarstående frågor i de föreslagna direktiven om administrativt samarbete respektive indrivning.