prop · GX03173 · 2010-03-23 00:00:00 — (artikel 23 i tilläggskonventionen) I paragrafen regleras när ersättning kan betalas av gemensamma stats- medel, dvs. av stater som har tillträtt tilläggskonventionen. arna för sådan ersättning framgår av denna paragraf och de två följande. För att den reviderade tilläggskonventionen ska uppfyllas görs flera änd- ringar i sak jämfört med motsvarande bestämmelser i atomansvarighets- lagen. I första stycket regleras när ersättning kan aktualiseras som en följd av de folkrättsliga förpliktelser som följer av tilläggskonventionen. Det er- sättningssystem i tre steg som följer av Paris- och tilläggskonventionen har i grunden bibehållits, men de olika ersättningsnivåerna har höjts på- tagligt. En tillämpning av paragrafen aktualiseras om en skadelidande som har rätt till ersättning enligt lagen inte får skadan fullt ersatt från den ansvar- ige anläggningshavarens säkerhet enligt 3032 §§ eller från staten enligt 42 §. Staten ska då med bidrag från andra stater enligt tilläggskonven- tionen betala den ytterligare ersättning som behövs för att ersätta skadan. Enligt andra stycket är ersättningsansvaret i detta tredje steg enligt konventionen begränsat till sammanlagt plus ränta för varje radiologisk olycka. Bestämmelsen i andra stycket har utformats med hänsyn till vad Lagrådet har anfört. I 59 § finns en bestämmelse om ersättning för rättegångskostnader. Reglerna i första och andra stycket innebär att ersättningen i det tredje steget aktualiseras först när ersättning har uttömts, dvs. det första och andra steget i Paris- och tilläggskonventio- nen. Ersättningen i tredje steget ska, i likhet med vad som gäller de andra stegen, betalas utan att diskriminera någon av de skadelidande i konven- tionsstaterna. Det gemensamma statsansvaret gäller även i samband med transportolyckor. För det fall att ersättning ska betalas med stöd av denna paragraf har de skadelidande rätt att få ut hela den ersättning de är berättigade till, och som omfattas av det gemensamma statsansvaret, av den svenska staten. De skadelidande behöver alltså inte framställa separata krav på ersättning i varje stat. Den ersättning som den svenska staten betalat ut till följd av bestämmelsen får sedan krävas åter från de övriga stater som omfattas av tilläggskonventionens gemensamma statsansvar i enlighet med vad respektive stat har att bidra med. För det fall att det skulle tvistas om ersättningen ska hela ersättningen betalas ut till de skadelidande i enlighet med ett avgörande av den domstol som är behörig att pröva de ersättningskrav som följer av en radiologisk olycka. I de flesta fall är domstolen i den stat där olyckan inträffade behörig. Men vid transporter kan den situationen uppstå att olycksstaten är en annan än anläggningsstaten. I den situationen betalas ersättningen av gemensamma statsmedel ut av den stat där olyckan in- träffade, eftersom denna är behörig. Denna stat får sedan kräva tillbaka ersättningsmedel från anläggningsstaten. Motsvarande situation uppkom- mer om flera anläggningshavare, från olika stater, är ansvariga för en radiologisk olycka som skett i en annan stat. Sedan den behöriga staten betalat ut ersättningen får medlen återkrävas. I den reviderade tilläggskonventionen ändras den formel som ligger till grund för den ersättning som de enskilda staterna ska bidra med. Efter- som fördelningsgrunderna endast rör staternas inbördes åtaganden bör det inte införas någon särskild reglering i författning. Av artikel 12 i den reviderade tilläggskonventionen följer att staterna Prop. 2009/10:173 nu förpliktas att i större utsträckning än tidigare bidra i förhållande till statens kärnkraftproduktion, uttryckt i sammanlagd termisk effekt. En mindre andel än tidigare är relaterad till statens bruttonationalprodukt. Förhållandet var tidigare vardera. De nya fördelningsgrunder- na innebär att av konventionsstaternas betalningsandel be- stäms på grundval av bruttonationalprodukten och på grund- val av reaktorernas termiska effekt. Fördelningsnyckeln avser att åter- spegla ett risktänkande enligt vilket en stat med en omfattande kärn- kraftsproduktion bör bära ett större ekonomiskt ansvar än en stat med en begränsad sådan produktion. I 33 § atomansvarighetslagen finns bestämmelser om betalning av stat- lig ersättning som går utöver det som följer av atomansvarighetslagen och som därför regleras i en särskild lag. har föreslagit att motsvarande bestämmelser införs i den nya lagen. Lagrådet har ifrågasatt om bestämmelserna är nödvändiga och vilken funktion de är avsedda att fylla. kan, som Lagrådet har framhållit, oavsett den föreslagna regleringen besluta att ytterligare ersättning av statsmedel ska kunna beredas till skadelidande, om det vid en händelse av katastrof- karaktär skulle visa sig att den ersättning som ska betalas enligt den nya lagen inte är tillräcklig för att fullt ut ersätta de skadelidande. Med hän- syn till detta föreslår regeringen ingen motsvarighet till 33 § atomansva- righetslagen. (artikel 23 i tilläggskonventionen) I paragrafen anges vissa förutsättningar för att ersättning ska betalas en- ligt 43 §. Det krävs att den ansvarige anläggningshavarens anläggning finns i eller annan tilläggskonventionsstat och används endast för fredliga ändamål och att svensk domstol enligt 58 § är behörig att pröva ersättningsanspråket. (artikel 23 i tilläggskonventionen) I paragrafen anges ytterligare förutsättningar för att ersättning ska betalas enligt 43 §. Övriga förutsättningar framgår av 43 och 44 §§. Bestämmelserna återger det som anges i den reviderade tilläggskon- ventionen om vilka skador som det gemensamma statsansvaret ska tillämpas på. Utgångspunkten för tillämpningen är att skadelidande i de stater som omfattas av konventionsregleringen ska ges ett extra skydd i händelse av en radiologisk olycka på konventionsstaternas territorier. Er- sättning av gemensamma statsmedel betalas inte till skadelidande i icke- konventionsstater. Detta överensstämmer med vad som har gällt tidigare. Tillämpningsområdet är alltså snävare än vad som gäller för ersättnings- regleringen i övrigt och som grundar sig på . Om en stat skulle utnyttja den möjlighet som ger de enskilda staterna att ytterligare sträcka ut tillämpningsområdet för den konven- tionen och en olycka inträffar inom ett sådant område är tilläggskonven- tionen inte tillämplig och det gemensamma statsansvaret kan inte aktua- Prop. 2009/10:173 liseras utan särskilt medgivande. Reglerna har påverkats av att tillämpningsområdet enligt den revidera- de tilläggskonventionen har anpassats till utvecklingen inom internatio- nell rätt. Reglerna gäller skador som har uppkommit i eller en annan stat som har tillträtt tilläggskonventionen (punkten 1). Ersättnings- ansvaret gäller numera även skador som uppkommer i vissa fall i eller över områden utanför eller en annan tilläggskonven- tionsstats territorium (punkten 2). Reglerna utvidgas också till att omfatta en konstgjord ö, anläggning eller konstruktion som omfattas av en kon- ventionsstats jurisdiktion (punkten 2 b). Ersättning betalas vidare om skadan uppkommer i eller över en konventionsstats ekonomiska zon eller på den kontinentalsockel som hör till eller annan tilläggskonven- tionsstat, om skadan uppkommer i samband med utvinning eller utforsk- ning (punkten 3). Av andra stycket följer att med medborgare i första stycket 2 c avses även bolag, föreningar m.m. Bestämmelsen ändras inte i sak jämfört med atomansvarighetslagen. Bestämmelsen kommenteras i prop. 1968:25 s. 154 och 155. Ersättningens storlek och betalning 46 § (artikel 11 i ) I paragrafen anges att ersättning enligt lagen ska bestämma med tillämp- ning av allmänna skadeståndsrättsliga regler, om inte annat följer av lagen. Av artikel 11 i följer att frågor om skadestånd- ets art, form och omfattning liksom frågor om en rättvis fördelning av tillgängliga medel avgörs med stöd av nationell rätt. Lagrådet har anfört att behovet av bestämmelsen är diskutabelt. Som Lagrådet har framhållit gäller redan enligt 1 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207) att i den lagen meddelade bestämmelser om skadestånd ska tillämpas om inte annat är särskilt föreskrivet eller föranleds av avtal eller i övrigt följer av regler om skadestånd i avtalsförhållanden. Enligt regeringens bedömning fyller bestämmelsen ändå en funktion genom att göra det tydligt att andra skadeståndsrättsliga regler kan vara tillämpliga trots att den nya lagen innehåller en omfattande och detaljerad reglering om ersättningsansvaret vid radiologiska olyckor. Främst kan reglerna i 5 kap. skadeståndslagen bli tillämpliga. Allmän- na skadeståndsrättsliga grundsatser, om t.ex. kausalitet, gör sig också gäl- lande när det gäller ersättning i anledning av radiologiska skador. I 47 § finns en regel om jämkning som avviker från den allmänna ska- deståndsrättsliga grundsatsen om jämkning. (artikel 11 i ) I likhet med vad som gäller enligt atomansvarighetslagen får jämkning ske endast vid uppsåt eller grov vårdslöshet från den skadelidandes sida. Bestämmelsen innebär att mindre försummelser, av t.ex. en anställd i Prop. 2009/10:173 en kärnteknisk anläggning, inte medför att den skadelidandes rätt till er- sättning inskränks genom tillämpning av allmänna regler om jämkning på grund av medvållande (, Svensk och internationell atomansvarighetslagstiftning, , 1968). (artikel 11 i ) I paragrafen regleras det fallet att den sammanlagda ersättningen som finansieras av anläggningshavarens försäk- ring, annan ekonomisk säkerhet och statlig ersättning inte räcker för att ersätta samtliga skadelidande. Om en radiologisk olycka skulle få en så- dan omfattning ska ersättningen till de skadelidande, och den ränta som löper på beloppet, sättas ned proportionellt. Paragrafen innehåller, som Lagrådet har föreslagit, ingen bestämmelse om att ersättning enligt lagen betalas till de skadelidande i förhållande till storleken av deras fordringar. En sådan bestämmelse är onödig. (artikel 11 i ) I första stycket anges att om det efter en radiologisk olycka kan befaras att de medel som ska användas för att betala ersättning enligt denna lag inte kommer att räcka till full ersättning åt alla skadelidande, ska ersätt- ningen betalas ut i delbetalningar som fördelas proportionellt på det sätt som anges i 48 §. Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Betydelsen av bestämmelsen minskar genom att det införs ett obegrän- sat ansvar för anläggningshavarna. En nedsättning av ersättningen får dock ske om det står klart att en olycka är så omfattande att det kan be- faras att tillgängliga medel inte kommer att räcka. I vilken utsträckning ersättningen ska sättas ned får bedömas efter en allmän uppskattning av skadorna. Bestämmelsen kan även aktualiseras om svensk domstol ska tillämpa en annan stats ansvarsnivåer, vilket kan bli aktuellt om olyckan ägt rum i men en utländsk anläggningshavare är ansvarig. Enligt andra stycket får den ersättningsansvarige med stöd av första stycket inte dröja med en betalning längre än vad som är skäligt med hänsyn till olyckans omfattning och omständigheterna i övrigt. I paragrafen regleras omräkning till svensk valuta och motsvarar i övrigt den bestämmelse om omräkning från särskilda dragningsrätter till sven- ska kronor som atomansvarighetslagen innehåller. (artikel 8 i , artikel 6 i tilläggskonventionen) I paragrafen, som behandlas i avsnitt 8.5, regleras preskription av an- språk på ersättning för en radiologisk skada. Bestämmelsen hänför sig till både anläggningshavares ersättning och statlig ersättning, inklusive ersättning av gemensamma statsmedel med stöd av tilläggskonventionen. I första meningen regleras korttidspreskription, dvs. de för att inte förlora rätten till ersättning ska väcka talan mot den ersätt- ningsskyldige efter det att den skadelidande fått kännedom om eller rimligen borde ha fått kännedom om skadan och vem som är ansvarig för den. För att avbryta treårspreskriptionen räcker det med ett krav utom rätta riktat mot den ersättningsskyldige. Om det skulle vara oklart vem som är den ersättningsskyldige, exempelvis anläggningshava- ren eller staten, bör det alltid räcka att den skadelidande riktat kravet mot I andra meningen, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag med en liten justering, finns en bestämmelse som följer av att preskriptions- tiden för personskada förlängs från till genom ändringsproto- kollen till Paris- och tilläggskonventionen. rande för andra typer av skador. En skadelidande som inte väckt talan inom den angivna tiden förlorar sin rätt till ersättning av anlägg- Som Lagrådet har berört är rätten till ersättning inte bero- ende av att en talan om ersättning väcks, utan frågan om ersättning bör i första hand lösas utom rätta. I lagen finns ingen motsvarighet till den särskilda prekriptionsregeln i 21 § atomansvarighetslagen som gäller kärnämne eller kärnavfall som olovligen tillgripits, förlorats eller övergivits. Anledningen är att mot- svarande bestämmelse i , artikel 8, har tagits bort i den reviderade konventionen eftersom det har ansetts onödigt att särskilt reglera en så ytterst sällsynt händelse. (artikel 8 e) i , artikel 6 i tilläggskonventionen) Paragrafen syftar till att en skadelidande inte ska riskera att förlora sin rätt att framställa krav på ersättning om det råder tvist om behörig dom- stol t.ex. när olyckan inträffat utanför konventionsstaternas områden och talan skulle kunna väckas vid domstolar i skilda stater. En sådan tvist ska enligt lösas av en särskild konfliktdomstol, den Euro- peiska energitribunalen (European Energy Tribunal) som inrättats genom konventionen om upprättande av säkerhetskon- troll på atomenergins område. Eftersom en sådan process kan ta tid riske- rar den skadelidande att det förflyter så från det olyckan inträffa- de att anspråket preskriberas, jfr artikel 8 e) i . ringen kan då träda in och meddela föreskrifter om eller i det enskilda fallet besluta att de skadelidande ska ha kvar rätten att väcka talan till dess att kompetenskonflikten har blivit löst. Bestämmelsen behandlas även i avsnitt 8.5 under rubriken preskriptionstid vid tvist om behörig domstol. (artikel 11 i ) Enligt bestämmelsen får ersättning enligt denna lag som har betalats till en skadelidande inte krävas tillbaka från den skadelidande, om inte annat följer av 54 §. Förbudet mot att kräva tillbaka ersättning gäller i fall då nedsättning av ersättning görs med stöd av 49 §. (artikel 6 e) och f) i , artikel 5 i tilläggskonventionen) I paragrafen regleras anläggningshavarens och statens regressrätt samt undantag från kanalisationsprincipen. En motsvarande reglering finns i Av artikel 5 i tilläggskonventionen följer att tilläggskonventionsstater- na har samma rätt till återkrav som anläggningshavare har enligt Paris- konventionen (artikel 6 f) i ). Enligt punkten 1 får regressrätt göras gällande mot den ansvarige an- Ett sådant krav kan aktualiseras om staten har betalat ersättning i fall då skadelidande inte kunnat få betalt ur de säkerheter som anläggningshavaren är skyldig att ha enligt 30 §. Med stöd av punkten 2 kan den ansvarige anläggningshavaren, staten eller annan tilläggskonventionsstat göra regressrätt gällande mot en fysisk person som uppsåtligen har orsakat skadan. Punkten 3 gäller fall då det finns ett skriftligt avtal som innebär att annan än anläggningshavaren har åtagit sig att ersätta skadan, dvs. undantag görs från kanalisationsprincipen. Punkten 4 avser det fallet att bestämmelserna om solidariskt ansvar i 41 § ger upphov till regressanspråk mellan anläggningshavarna inbördes. (artikel 6 d) och g) i ) I första stycket regleras de situationer när annan än innehavaren av en kärnteknisk anläggning har betalat ersättning för en radiologisk skada och träder i den skadelidandes ställe mot anläggningshavaren eller staten. Bestämmelsen kommenteras i prop. 1968:25 s. 119-121. I punkten 2 hänvisas, i enlighet med Lagrådets förslag, till den nya lagen (2010:000) om lufttransporter. I 15 § atomansvarighetslagen hänvi- sas till luftfartslagen (1957:297). Den ändrade hänvisningen föranleds av att det i regeringens proposition 2009/10:95 om luftfartens lagar föreslås att 9 kap. luftfartslagen (1957:297) bryts ut och överförs till en separat lag om lufttransporter som ska gälla vid sidan av en ny luftfartslag. visningen i punkten 2 avser de civilrättsliga regler som enligt det försla- get överförs från 9 kap. luftfartslagen (1957:297) till den nya lagen om lufttransporter och som kan innebära en skyldighet att betala ersättning Prop. 2009/10:173 vid lufttransport av passagerare och bagage. Detta innebär ingen ändring Bestämmelsen i andra stycket motsvarar innehållet i artikel ) i . I bestämmelsen, som är ny, anges att tillsyn över att lagen och anslutande föreskrifter följs ska utövas av den myndighet som regeringen bestäm- mer. Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Behovet av tillsyn enligt lagen är ganska begränsat. Vissa aspekter av skyldigheten för anläggningshavare att inneha en ansvarsförsäkring eller annan säkerhet för ansvaret bör dock kunna kontrolleras. En självklarhet är att förvissa sig om att det finns en försäkring eller säkerhet. Man kan också behöva tillse att försäkringen täcker det belopp och de skyldigheter som föreskrivs och att det är rätt aktör som har tecknat försäkringen. Tillsynen bör även avse straffbestämmelsen som avser dessa skyldig- heter. Frågan om tillsynsmyndighet behandlas även i avsnitt 8.7. I paragrafen anges straffansvar för den anläggningshavare som åsido- sätter skyldigheten att ha en ansvarsförsäkring eller annan ekonomisk säkerhet enligt lagen. Bestämmelsen omfattar såväl uppsåtliga som oakt- samma gärningar. Straffskalan är densamma som i bestämmelsen i atom- ansvarighetslagen. En överträdelse av bestämmelsen faller in under allmänt åtal och om- fattas av åklagares åtalsplikt (jfr 20 kap. 3 § ). Den tillsynsmyndighet som regeringen bestämmer med stöd av 56 § har ansvaret för att se till att bestämmelserna om säkerställande av ersätt- ning enligt lagen följs. Behörig domstol 58 § (artikel 13 i ) Paragrafen, som även behandlas i avsnitt 8.6.2, innehåller bestämmelser om svensk domstols behörighet att pröva en talan om ersättning för en radiologisk skada. Svensk domstol är enligt punkten 1 behörig om den radiologiska olyck- an helt eller delvis inträffat i . Svensk domstol är också behörig då den radiologiska olyckan inträffat inom ekonomiska zon. Vilket havsområde som omfattas av ekonomiska zon framgår av lagen (1992:1140) om ekonomiska zon och förordningen (1992: 1226) om ekonomiska zon. I punkten 2 regleras vilken domstol som är behörig i de fall olyckan Prop. 2009/10:173 inträffat inom en icke-konventionsstats områden. En annan situation som omfattas av bestämmelsen är om en radiologisk olycka inträffar på eller över det fria havet. Bestämmelsen aktualiseras vidare om det t.ex. i sam- band med transport sker en fortlöpande kontaminering av vattnet med radiologisk skada som följd och det inte exakt går att fastställa en plats där den radiologiska olyckan inträffade (punkt 95, Exposé des Motifs). Enligt andra stycket ska talan om ersättning enligt första stycket väck- as genom ansökan om stämning vid (miljödomstolen). Denna domstol är ensam behörig att pröva mål om ersättning när svensk domstol är behörig. Bestämmelsen ändras i förhållande till motsvarande bestämmelse i atomansvarighetslagen för att stå i överensstämmelse med den reviderade . Enligt tredje stycket ska ett mål om ersättning enligt lagen handläggas enligt de bestämmelser som gäller för stämningsmål enligt . Enligt gällande bestämmelse i 20 kap. 3 § första stycket ska det som är föreskrivet om tvistemål i allmän domstol tillämpas även på miljödomstolar och samt vid Högsta domstolens prövning av mål som avses i balken, om inte annat följer av balken eller annan lag. Hänvisningen till regler om tvistemål i allmän domstol kommer att gälla för ett mål om ersättning enligt lagen om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor. Ränta och rättegångskostnader 59 § (artikel 7 h) i ) Enligt bestämmelsen ska ränta och ersättning för rättegångskostnader som följer av domstols dom eller beslut i mål om ersättning enligt denna lag inte anses som ersättning enligt lagen, utan ska betalas av den ersätt- ningsskyldige utöver ersättningen enligt lagen. Bestämmelsen innebär att ränta och rättegångskostnader inte ska räknas in i det belopp för ansvars- försäkring eller annan ekonomisk säkerhet som krävs enligt bestämmel- serna om säkerställande av anläggningshavarens ansvar. Verkställighet av dom 60 § (artikel 13 i) i ) Enligt bestämmelsen ska en dom om ersättning för radiologisk skada som har meddelats av en behörig domstol i en annan konventionsstat, när domen har vunnit laga kraft och får verkställas i den stat där den har meddelats, på ansökan verkställas i utan att en ny prövning sker av den sak som avgjorts genom domen. (artikel 13 i) i ) I paragrafen finns bestämmelser om verkställighet av en utländsk dom om ersättning för radiologisk skada. Bestämmelserna överförs från atom- ansvarighetslagen utan ändring i sak. (artikel 13 i) i ) I paragrafen införs, i enlighet med Lagrådets förslag, bestämmelser om förfarandet i domstol vid ansökan om verkställighet av en dom som har meddelats av en domstol i en annan konventionsstat. (artikel 13 i) i ) Bestämmelserna överförs från atomansvarighetslagen utan ändring i sak. Enligt första punkten träder lagen i kraft den dag regeringen bestämmer. Genom lagen upphävs atomansvarighetslagen (1968:45). Bestämmelsen om ikraftträdande behandlas i avsnitt 10. Enligt andra punkten gäller äldre föreskrifter i fråga om radiologiska olyckor som inträffat före ikraftträdandet. Det gäller trots att merparten av skadorna i ett sådant fall skulle kunna uppkomma efter ikraftträdan- det. En radiologisk olycka kan uppkomma till följd av en serie av händel- ser med samma ursprung. Skulle någon av händelserna med samma ur- sprung inträffa efter ikraftträdandet kommer i vart fall olyckan i den delen vara en olycka som inträffat efter ikraftträdandet. Även om någon händelse i olycksförloppet inträffat före ikraftträdandet kan det vara svårt att särskilja skadorna (jfr 10 §). I ett sådant fall bör den nya lagens bestämmelser tillämpas på skador som inte tydligt kan hänföras till händelser före ikraftträdandet. 12.2 Förslaget till lag om ändring i 10 kap. 19 § I den nya punkten 3 undantas miljöskador som omfattas av lagen om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor från bestämmelserna om miljöskador i 10 kap. Undantaget innebär att, i händelse av en radiolo- gisk olycka, en konflikt undviks mellan reglerna om anläggningshavares ansvar för miljöskador i 10 kap. och lagen om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor. gäller enligt 32 kap. 2 § att bestämmelserna i 32 kap. om skadestånd för vissa miljöskador, som gäller bl.a. personskada och sakskada, inte tillämpas på skador som orsa- kas av joniserande strålning. 12.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1922:382) angående ansvarighet för skada i följd av luftfart Ändringen i tredje stycket innebär att ordet atomskada ersätts med be- greppet radiologisk skada och att bestämmelsen uttryckligen hänvisar till den nya lagen om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor, som innehåller särskilda bestämmelser om radiologisk skada. Detta innebär ingen ändring i sak. Vissa språkliga ändringar görs också i första stycket. 12.4Förslaget till lag om ändring i lagen (1937:73) om befordran med luftfartyg Ändringen innebär att ordet atomskada ersätts med begreppet radiologisk skada och att bestämmelsen uttryckligen hänvisar till den nya lagen om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor, som innehåller särskilda bestämmelser om radiologisk skada. Detta innebär ingen ändring i sak. 12.5Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:610) om inrikes vägtransport