prop · GX03225 · 2010-06-09 00:00:00 — Mot bl.a. denna bakgrund anser verket att det behövs en särskild bestämmelse som anger när ett beslut om att häva en registrering i administrativ ordning vinner laga kraft. Regeringen, som konstaterar att det i 64 § lagen om betalningsföreläggande finns en bestämmelse om när ett utslag i mål om Prop. 2009/10:225 betalningsföreläggande får rättskraft, delar verkets uppfattning. Regeringen anser därför att det i den nya varumärkeslagen bör införas en bestämmelse om att ett beslut om att häva en registrering i administrativ ordning har rättskraft i enlighet med vad som gäller för en dom i ett tvistemål som har vunnit laga kraft när tiden för ansökan om återvinning löpt ut. När det slutligen gäller frågan om domstols underrättelseskyldighet gentemot PRV vid meddelande av dom i varumärkesmål bör sådana föreskrifter meddelas av regeringen. Föreskrifter om domstolars underrättelseskyldighet bör alltså inte tas in i den nya varumärkeslagen. 10.4Kravet på förfång vid hävning av registrering 10.4.1Dagens regler om vem som får föra talan om hävning Var och en som lider förfång av en registrering får föra talan vid domstol mot märkeshavaren om att registreringen ska hävas (26 § första stycket första meningen VML). Av förarbetena till bestämmelsen framgår att kravet på förfång innebär att man måste pröva om käranden är att anse som företrädare för det intresse som uppbär den åberopade grunden för talan (SOU 1958:10 s. 307 och prop. 1960:167 s. 154). I förarbetena anförs vidare att när det gäller en sådan registreringsförutsättning som att märket är distinktivt (13 § VML) bör envar näringsidkare, som genom den förment oriktiga registreringen finner sin rörelsefrihet otillbörligen inskränkt, vara berättigad att påfordra dess hävning (a. SOU a.s.). Det framgår också (a. SOU s. 308) att även enskild part kan vara företrädare för de allmänna intressen som uppbär de absoluta registreringshindren som anges i 14 § första stycket 1 och 3 VML. 14 § första stycket 1 VML avser märken i vilka utan tillstånd tagits in sådan statlig eller internationell beteckning m.m. som enligt lag eller författning inte får obehörigen brukas som varumärke eller som lätt kan förväxlas därmed. 14 § första stycket 3 VML avser märken som på annat sätt strider mot lag eller författning eller allmän ordning eller är ägnade att väcka förargelse. Vidare anges att även talan av en enskild konkurrent om hävning som förs under åberopande av att varumärket är vilseledande (14 § första stycket 2) under vissa omständigheter bör kunna bifallas. När det gäller talan om hävning som grundas på att registreringen skett med åsidosättande av registreringshinder till skydd för rättigheter av privaträttslig natur (14 § första stycket 49, de relativa registrerings- hindren) anförs att det krävs att käranden är behörig företrädare för den skyddade rättigheten. Käranden kan alltså inte åberopa att ett registrerat varumärke ska hävas för att det är förväxlingsbart med ett tidigare registrerat varumärke, om käranden inte innehar eller på annat sätt företräder den rätt som åberopas till grund för talan (SOU 1958:10 s. 308 och prop. 1960:167 s. 154). Även den myndighet som regeringen bestämmer har genom 26 § första stycket andra meningen VML getts möjlighet att föra talan om hävning. Enligt 26 § varumärkesförordningen (1960:648) förs sådan talan av allmän åklagare om inte regeringen för särskilt fall förordnat annan myndighet. Myndigheten får föra talan om hävning under förutsättning att talan grundas på vissa i 26 § första stycket andra meningen VML uppräknade bestämmelser. Myndigheten får för det första föra talan som grundas på de hinder som anges i 13 § och 14 § första stycket 13 VML, dvs. med åberopande av absoluta registreringshinder. Myndigheten kan för det andra även föra talan med stöd av 25 § andra stycket VML, dvs. fall då det efter registreringstillfället tillkommit omständigheter som medför att registreringen kan hävas, t.ex. att varumärket blivit vilseledande eller kommit att sakna särskiljningsförmåga. För det tredje kan myndigheten föra talan med stöd av reglerna om användningstvång i 25 a § VML. Genom hänvisning till 25 b § VML i 26 § första stycket andra meningen VML framgår att myndigheten även får föra talan om partiell hävning. Sammanslutningar av berörda näringsidkare har getts möjlighet att föra talan i samma situationer som den myndighet som regeringen bestämmer (26 § första stycket andra meningen VML). Bestämmelserna om talan om hävning på firmaområdet, 16 § tredje stycket FL, liknar i hög grad motsvarande varumärkesrättsliga bestämmelser. Bestämmelserna i kollektivmärkeslagen skiljer sig något åt från motsvarande bestämmelser i varumärkeslagen. Enligt 5 § andra meningen kollektivmärkeslagen får envar som lider förfång av registreringen föra talan om hävning. Därtill kommer emellertid, till skillnad från vad som gäller enligt 26 § första stycket första meningen VML, en möjlighet för envar som lider förfång av märkets användning att föra talan om hävning. Även för dessa märken har myndighet (som Konungen bestämmer) getts rätt att föra talan om hävning. Enligt 26 § varumärkesförordningen förs sådan talan av allmän åklagare om inte regeringen för särskilt fall förordnat annan myndighet. Samman- slutningar av berörda näringsidkare har också getts möjlighet att föra talan om hävning. För myndighet som Konungen bestämmer och för sammanslutningar är dock, till skillnad från vad som gäller enligt 26 § första stycket andra meningen VML, rätten att föra talan inte inskränkt till att avse talan som grundar sig på vissa hinder. Reglerna om talan om hävning på det industriella rättsskyddets område i övrigt avviker också i viss mån från reglerna i varumärkeslagen. Enligt 52 § fjärde stycket patentlagen får talan föras av var och en som lider förfång av patentet. Undantag görs dock då talan grundas på att patentet har meddelats någon annan än den som har rätt att få patentet enligt 1 § patentlagen. I denna situation måste ogiltighetstalan föras av den som påstår sig ha sådan rätt enligt 1 § patentlagen. I patentlagen har även den myndighet som regeringen bestämmer getts talerätt under förutsättning att det är påkallat ur allmän synpunkt. En sådan talan förs, liksom på varumärkesområdet, av allmän åklagare, om inte regeringen för särskilt fall förordnar en annan myndighet, se 50 § patentkungörelsen (1967:838). Reglerna om talan om hävning på växtförädlarrättsområdet, 8 kap. 5 § växtförädlarrättslagen, är utformade på motsvarande sätt som reglerna på patentområdet. Enligt mönsterskyddslagen gäller att om talan om hävning grundar sig Prop. 2009/10:225 på att någon annan än den som innehar mönsterregistreringen anser sig ha skapat ett mönster eller anser att formgivarens rätt har övergått till sig, kan talan endast föras av den som anser sig på detta sätt vara berättigad till mönstret, se 31 a § första stycket 1 mönsterskyddslagen. Om talan grundas på ett relativt hinder mot mönsterrätt enligt 4 § 3 eller 4 mönsterskyddslagen är det endast den som ansöker om eller innehar rättigheten som får föra talan om hävning (31 a § första stycket 2 mönsterskyddslagen). Om talan grundas på det absoluta hindret att i mönstret utan tillstånd intagits statsvapen, statsflagga m.m. enligt 4 § 2 mönsterskyddslagen är det endast den som berörs av rättigheten som får föra talan (31 a § första stycket 3 mönsterskyddslagen). I övriga fall får talan föras av var och en som lider förfång av registreringen (31 a § andra stycket mönsterskyddslagen). Talan som grundas på bestämmelserna om absoluta hinder mot mönsterrätt enligt 4 § 1 eller 2 mönsterskyddslagen får föras även av den myndighet som regeringen bestämmer (31 a § tredje stycket mönsterskyddslagen). Enligt 36 § mönsterskydds- förordningen (1970:486) förs sådan talan av åklagare. Bland domstolarna förefaller det ha rått delade meningar om det gällande kravet på förfång i lagstiftningen inom det industriella rättsskyddet bör behandlas som en fråga om saken, vilket alltså skulle leda till att talan ogillas för det fall förfång inte föreligger, eller som en allmän processförutsättning, vilket skulle leda till att talan avvisas i en sådan situation. Förarbetena till de varumärkesrättsliga bestämmelserna och till motsvarande bestämmelser beträffande ogiltigförklaring/hävning av patent, firma och växtförädlarrätt ger inte någon närmare vägledning i frågan. (Se på varumärkesområdet SOU 1958:10 s. 159 f., s. 307 f. och s. 371 f. samt prop. 1960:167 s. 149 f. och s. 219, på patentområdet prop. 1966:40 s. 190 f., på firmaområdet prop. 1974:4 s. 222 f. samt på växtförädlarrättsområdet prop. 1971:40 s. 138 f. och prop. framförde i delbetänkandet i anledning av genom- förandet av och rådets direktiv om mönsterskydd m.m. att övervägande skäl talar för att förutsättningarna för att föra talan ska behandlas genom en prövning i sak och att en konstaterad brist således ska leda till att talan ogillas (SOU 2000:79 s. 96). Frågan berördes dock inte i propositionen i anledning av genomförandet av mönsterdirektivet (se prop. 2001/02:121 s. 76 f.). gjorde samma bedömning som . Stöd för det synsätt som och Mönsterutred- ningen gett uttryck för finns inom doktrinen (, Rättegång, Andra häftet, åttonde upplagan, 1996, s. 75 f. och Fitger, Rättegång 1, 13:10 o), dock bör noteras att rättsfallet NJA 2008 s. 1033 därvid inte har beaktats. EU-rättsliga bestämmelser om vem som kan föra talan om Prop. Enligt varumärkesförordningen får alla fysiska och juridiska personer, liksom sammanslutningar som företräder tillverkare, producenter, tjänsteproducenter, handelsmän och konsumenter, ansöka om hävning av ett gemenskapsvarumärke för det fall grunden är att märket inte använts, att märket blivit en allmän beteckning inom handeln för varan eller tjänsten för vilket det är registrerat eller om märket blivit vilseledande. Vidare får samma krets av personer och sammanslutningar ansöka om ogiltighetsförklaring av ett gemenskapsvarumärke om en av de absoluta ogiltighetsgrunder som anges i varumärkesförordningen åberopas (artikel 56.1 a). Ansökan om ogiltighetsförklaring på grund av de relativa ogiltighetsgrunder som rör tidigare kännetecken (gemenskapsvaru- märken, nationella och internationella registreringar, agentvarumärken samt icke-registrerade kännetecken om kännetecknet ger innehavaren rätt att förbjuda användning av ett yngre varumärke), får som huvudregel göras av innehavare och licenstagare, se artikel 56.1 b. Ansökan om ogiltighetsförklaring på grund av rätt till namn, bild, upphovsrätt och industriell äganderätt får göras av innehavare av de äldre rättigheterna eller av personer som enligt den berörda medlemsstatens lagstiftning får utöva rättigheten i fråga, se artikel 56.1 c. I varumärkesdirektivet saknas bestämmelser om vem som får föra talan om hävning respektive ogiltigförklaring av ett varumärke. 10.4.3Kravet på förfång tas bort Regeringens förslag: Bestämmelsen om att den myndighet som regeringen bestämmer får föra talan mot innehavare om att en varumärkes- eller kollektivmärkesregistrering ska hävas, förs över till den nya varumärkeslagen. Sådan talan av myndighet får endast föras om den hävningsgrund som åberopas är en sådan grund som syftar till att skydda allmänna intressen. Till den nya varumärkeslagen förs däremot inte över bestämmelserna i varumärkeslagen och kollektivmärkeslagen om att var och en som lider förfång av en varumärkes- eller kollektivmärkesregistrering, eller av användningen av ett kollektivmärke, får föra talan mot märkeshavaren om att registreringen ska hävas, vissa sammanslutningar får föra talan mot innehavare om att varumärkes- eller kollektivmärkesregistrering ska hävas. I fortsättningen får i stället den allmänna civilprocessuella principen om att den som för talan måste göra det i eget intresse tillämpas. En talan som grundas på ett relativt hinder ska antingen avvisas eller ogillas, beroende på omständigheterna i det enskilda fallet, om den som för talan inte innehar eller på annat sätt företräder den rätt som åberopas till grund för talan. Var och en kommer däremot i fortsättningen att kunna åberopa sådana grunder som syftar till att skydda allmänna intressen. Kommitténs förslag överensstämmer med regeringens (SOU 2001:26 s. 329 f.). Remissinstanserna: och har instämt i kommitténs generella uppfattning att allmänna processuella regler i möjligaste mån bör tillämpas även i fråga om mål som rör varumärkesrätt och inte sett några hinder mot att ta bort särregleringen om att den som lider förfång av en registrering får föra talan mot märkeshavaren om hävning. Inte heller har haft några invändningar mot kommitténs förslag. Skälen för regeringens förslag: föreslog att det inte skulle finnas några särskilda bestämmelser i den nya varumärkeslagen om att var och en som lider förfång av en registrering skulle få föra talan om hävning av registreringen. Förslaget hade som utgångspunkt att en förutsättning för att kunna vinna framgång med en talan om hävning även i fortsättningen borde vara att den som för talan gör det i sitt eget intresse. Detta borde enligt kommittén gälla oavsett om det var fråga om absoluta eller relativa hinder som ogiltighetsgrund. Vad gäller absoluta hinder byggde förslaget på antagandet att var och en bör kunna föra talan om hävning av en registrering som står i strid med ett absolut registreringshinder. Detta eftersom en registrering i strid med ett absolut registreringshinder, enligt kommittén, i många fall medför att konkurrenternas möjligheter att marknadsföra sina varor och tjänster inskränks. När det gäller talan om hävning som grundar sig på relativa hinder borde, enligt kommittén, på samma sätt som en första förutsättning för att få bifall till talan vara att det är den som innehar eller på annat sätt företräder den rätt som åberopas till grund för talan som också yrkar att registreringen hävs. Enligt kommitténs mening saknades sakliga skäl för ett särskilt förfångsrekvisit. I stället kunde, enligt kommittén, de allmänna civilprocessuella reglerna om talerätt tillgodose det behov av reglering som finns i mål om hävning av varumärkesregistreringar. Kommittén berörde inte närmare hur dessa allmänna civilprocessuella regler skulle tillämpas i mål om hävning av varumärkesregistrering, utan lämnade en mer generell beskrivning av vad som gäller enligt beträffande fullgörelse- och fastställelsetalan (13 kap. 1 § respektive 13 kap. 2 § ). Dessutom pekade kommittén på den allmänna civilprocessuella principen att käranden som huvudregel måste yrka något för egen del, dvs. att man inte får föra talan mot någon annan till förmån för en tredje person. Bestämmelserna om fullgörelse- respektive fastställelsetalan blir inte direkt tillämpliga vid en talan om hävning av en varumärkesregistrering. Däremot kan principen om att käranden måste yrka något för egen del för att kunna vinna framgång med sin talan ha bäring även på mål om hävning av varumärkesregistrering. Skälen för principen att käranden måste yrka något för egen del kan sägas delvis överensstämma med de skäl som anförts till stöd för kravet på fastställelseintresse i 13 kap. 2 § vid en fastställelsetalan. Svaranden ska inte besväras med en onödig prövning i sak om fel part begär prövningen. Inte heller ska fel part kunna få till stånd en dom som är bindande för rätt part. Det bör här tilläggas att i sitt slutbetänkande uttalade att man delade bedömning att förfångsrekvisitet kunde tas bort. valde dock att behålla detta rekvisit i sitt förslag till formskyddslag för att förhindra att det första stycket i 31 a § mönsterskyddslagen skulle uppfattas som en uttömmande reglering av i vilka fall talan om hävning av en registrering kan föras (SOU 2001:68 s. 199). Frågan är då hur man ska se på det krav på förfång som ställs upp i 26 § första stycket första meningen VML och i 5 § andra meningen kollektivmärkeslagen. Förarbetena till varumärkeslag pekar i riktningen att bestämmelsen i 26 § första stycket första meningen innebär att en prövning ska göras av om käranden är att anse som företrädare för det intresse som uppbär den åberopade grunden för talan och att detta gäller oavsett om den grund som åberopas syftar till att skydda enskilda eller allmänna intressen. Vad betyder då detta mer konkret och hur förhåller det sig till innebörden av de allmänna civilprocessuella principerna? När det gäller ett yrkande om hävning av registrering som har ett relativt hinder, dvs. ett enskilt intresse, som grund innebär det krav på förfång som ställs upp i varumärkeslagen respektive kollektiv- märkeslagen, som beskrivits, att käranden måste vara behörig företrädare för den skyddade rättigheten. Käranden kan alltså inte åberopa att ett registrerat varumärke ska hävas för att det är förväxlingsbart med ett tidigare registrerat varumärke, om käranden inte innehar eller på annat sätt företräder den rätt som åberopas till grund för talan (SOU 1958:10 s. 308 och prop. 1960:167 s. 154). Kravet på att käranden är behörig företrädare för den skyddade rättigheten ligger därmed i linje med den allmänna civilprocessuella principen om att käranden måste yrka något för egen del. Det innebär att käranden, även vid ett borttagande av förfångsrekvisitet, skulle kunna vinna framgång med sin talan om hävning på grund av ett relativt hinder endast om käranden själv innehar eller på annat sätt företräder den rätt som åberopas till grund för talan. (Därutöver skulle naturligtvis krävas att det även i övrigt föreligger grund för hävning.) Om den som vill få en registrering upphävd åberopar en hävningsgrund som helt eller delvis syftar till att skydda allmänna intressen, är bilden däremot inte lika klar. Förarbetena till varumärkeslag pekar, som beskrivits, i riktningen att bestämmelsen i 26 § första stycket första meningen VML innebär att en prövning alltid ska göras av om käranden är att anse som företrädare för det intresse som uppbär den åberopade grunden för talan och att detta gäller inte bara relativa, utan också absoluta hinder. Uttalandena i förarbetena om att inte var och en kan vinna framgång med en talan om absoluta hinder, utan någon prövning av om parten kan anses som företrädare för det intresse som uppbär den åberopade grunden för talan, synes också vara förenliga med Högsta domstolens bedömning av rättsläget. har beträffande denna fråga i ett mål som rörde utebliven användning, dvs. en hävningsgrund som uppbärs av såväl allmänna som enskilda intressen, uttalat att prövningen rör huruvida käranden saknar fog för sitt påstående om att registreringen är till förfång för honom eller henne (rättsfallet NJA 2008 s. 1033). En sådan prövning leder till en vid krets av personer som med framgång kan åberopa grunder som syftar till att skydda allmänna intressen. Det verkar dock inte vara fråga om att det står var och en helt fritt att väcka talan om hävning med åberopande av grunder till skydd för allmänna intressen. I stället måste en bedömning alltså göras av huruvida käranden saknar fog för sin talan, dvs. närmast utifrån ett resonemang om att käranden ska ha ett rättsligt intresse. Det kan vidare konstateras att motsvarande norska och danska bestämmelser om rätt att föra talan om hävning anger att talan om hävning kan föras av var och en som har rättsligt intresse därav, se § 25b i den norska Lov om varemerker (Lov nr 04) och § 29 i den danska Varemӕrkeloven (Bekendtgørelse af varemӕrkeloven LBK nr 90 af 28/01/2009). De svenska, respektive norska och danska reglerna om rätt att föra talan om hävning togs fram i nordisk samverkan. I svensk doktrin har man emellertid generellt sett varit mindre positiv till sådana resonemang om civilprocessuella krav på rättsligt intresse och i princip tillåts enligt svensk rätt okynnesprocesser leda till dom över saken. Vid utevaron av ett förfångsrekvisit, skulle det alltså inte finnas några hinder mot att käranden vann framgång med en talan vars grund syftar till att skydda allmänna intressen, om övriga förutsättningar för hävning är för handen. förslag att ta bort förfångskravet i 26 § VML syftade inte till att medföra några förändringar i förhållande till gällande rätt. Regeringen bedömer att någon förändring när det gäller möjligheten att med framgång driva en talan som grundar sig på ett relativt hinder heller inte kommer att ske vid ett borttagande av förfångskravet eftersom principen om att käranden måste föra talan i eget intresse då i stället kommer att tillämpas och leda till samma resultat. När en hävningsgrund åberopas som helt eller delvis syftar till att skydda allmänna intressen, skulle ett borttagande av förfångsrekvisitet däremot troligen innebära en viss förändring av rättsläget. Var och en måste, som beskrivits, anses ha intresse av att det inte finns varumärkesregistreringar som står i strid med bestämmelser som är motiverade av allmänna intressen. Därmed bör var och en kunna vinna framgång med en talan som grundar sig på sådana bestämmelser, utan att det görs någon prövning av om den som begär att registreringen hävs har fog för sin talan. Med tanke på omfattningen av den krets som i praxis med framgång kunnat åberopa grunder som syftar till att skydda allmänna intressen, skulle ett borttagande i praktiken emellertid sannolikt inte leda till någon större förändring. Därtill kommer att regeringen instämmer i kommitténs och remissinstansernas uppfattning att det är lämpligt att allmänna civilprocessuella regler så långt det är möjligt tillämpas på varumärkesrättsliga tvister. Mot denna bakgrund bör den nuvarande bestämmelsen om att var och en som lider förfång av registreringen får föra talan om hävning av registreringen, inte föras över till den nya varumärkeslagen. I fortsättningen får i stället den allmänna civilprocessuella principen om att den som för talan måste göra det i eget intresse tillämpas. En talan som grundas på ett relativt hinder kan alltså inte heller med den nya ordningen vinna framgång om den som för talan inte innehar eller på annat sätt företräder den rätt som åberopas till grund Var och en bör däremot i fortsättningen kunna åberopa sådana grunder som syftar till att skydda allmänna intressen. Även om det borttagna förfångsrekvisitet inte innebär någon ändring i sak när det gäller talan om hävning som grundas på ett relativt hinder, kan frågan om huruvida käranden har väckt talan i eget intresse i fortsättningen behöva behandlas på olika sätt i processuellt hänseende, beroende på omständigheterna i det enskilda fallet. När det från början står helt klart att käranden för talan i någon annans intresse än sitt eget, har detta i praxis lett till avvisning av s. 215). Om käranden däremot påstår att talan förs för egen räkning, och saken är sådan att frågan om talerätt inte kan avgöras utan en mera ingående prövning av omständigheterna i målet eller ärendet, kan frågan behöva behandlas som en del av saken. Bristande talerätt i sådana fall bör då leda till ogillande. För det fall frågan inletts som ett ärende om administrativ hävning bör därför frågeställningen om den som för talan gör det i eget intresse bli aktuell först efter att målet hamnat i domstol (antingen på begäran av sökanden efter ett bestridande av ansökan av innehavaren, efter talan om återvinning av innehavaren eller då sökandens begäran om hävning ansetts vara ogrundad och ärendet därför har överlämnats till tingsrätt). föreslog att de särskilda bestämmelserna om att den myndighet som regeringen bestämmer får föra talan mot märkeshavaren om att registreringen ska hävas i vissa fall (26 § första stycket andra meningen VML och 5 § andra meningen kollektivmärkes- lagen) skulle föras över till den nya varumärkeslagen. remissinstans har invänt mot förslaget. Regeringen gör inte någon annan De särskilda bestämmelserna om att den myndighet som regeringen bestämmer får föra talan mot märkeshavaren om att registreringen ska hävas i vissa fall bör alltså föras över till den nya Vilken myndighet som får föra talan i dessa fall bör, som , framgå av förordning.