prop · GX03135 · 2010-03-17 00:00:00 — Vid övervägande av i vilken ordning talan mot en övervakningsnämnds beslut i nämnda frågor ska få föras ligger det nära till hands att jäm- föra med den instansordning som gäller vid överklagande av motsvarande beslut för den som dömts till skyddstillsyn. I dessa fall är det hovrätterna som prövar övervakningsnämndernas beslut (se avsnitt 19.1). Eftersom frågorna ligger sakligt nära varandra anser regeringen att de beslut som överprövar enligt bör prövas av allmän domstol och, med hänvisning till instansordningen i domstol, i tingsrätt i första instans. Detta bör inte medföra några olägenheter. Som framgår av den av redovisade statistiken rör det sig om mycket få ärenden. En konsekvens av att den normala instansordningen i domstol bör gälla vid överklagande av en övervakningsnämnds beslut är att även nämndens beslut i frågor som avser den som står under övervakning efter dom på Prop. 2009/10:135 skyddstillsyn bör överklagas till tingsrätt (jfr 28 kap. och 37 kap. 8 § andra stycket ). Vid handläggning i tingsrätt av överklagade myndighetsbeslut gäller normalt lagen (1996:242) om domstolsärenden. Så är t.ex. fallet vid över- klagande av beslut enligt 18 kap. 1 § utsök- ningsbalken och 29 § skuldsaneringslagen (2006:548). Samma ordning bör gälla i nu aktuella ärenden. bör dock inte ha ställning som part vid domstolsprövningen (jfr 11 § lagen om domstols- ärenden). Frågor om utslussning och intensivövervakning Enligt 79 § lagen om kriminalvård i anstalt (som i lagförslaget ersätts av 14 kap. 4 § fängelselagen) prövar övervaknings- nämndernas beslut om upphävande av tillstånd till en särskild utsluss- ningsåtgärd i form av vårdvistelse, vistelse i halvvägshus eller utökad frigång. beslut i dessa frågor får inte överklagas. Under överprövade i åtta ärenden en övervakningsnämnds beslut enligt lagen om kriminalvård i anstalt. Enligt 19 § lagen om intensivövervakning med elektronisk kontroll prövar Kriminalvårdsnämnden övervakningsnämndernas beslut om sär- skilda föreskrifter vid intensivövervakning samt upphävande av en sådan verkställighetsform. Under överprövade i tjugo ärenden en övervakningsnämnds beslut enligt lagen om intensivövervakning med elektronisk kontroll. Regeringen föreslår i denna proposition att Kriminalvården ska fatta beslut om att upphäva ett tillstånd till en utslussningsåtgärd i form av vårdvistelse, vistelse i halvvägshus eller utökad frigång innan utsluss- ningsåtgärden faktiskt har påbörjats (se avsnitt 19.3). En övervaknings- nämnd kommer även fortsättningsvis att fatta beslut om att upphäva ett sådant tillstånd när åtgärden har påbörjats. Besluten i dessa ärenden ligger sakligt nära varandra. På samma sätt finns ett sakligt samband mellan en övervakningsnämnds beslut att avbryta en intensivövervakning med elektronisk kontroll och Kriminalvårdens beslut om tillstånd till och föreskrifter för sådan övervakning. Överklaganden av en övervaknings- nämnds och Kriminalvårdens beslut i dessa frågor bör därför handläggas i samma ordning. Mot bakgrund av vad som anförts anser regeringen att en över- vakningsnämnds beslut i nu aktuella ärenden, i likhet med Kriminalvård- ens beslut, ska överklagas till allmän förvaltningsdomstol. I enlighet med vad som uttalats ovan om instansordningen är det lämpligt att prövningen äger rum i förvaltningsrätt i första instans. bör, i likhet med vad som föreslås för handläggningen av ärenden enligt brotts- balken, inte ha ställning som part vid domstolsprövningen (jfr 7 a § för- valtningsprocesslagen [1971:291]). Enligt 28 § passlagen (1978:302) kan beslut av en övervakningsnämnd enligt lagen överklagas till av den som har dömts till fängelse och till hovrätt av den som har dömts till skyddstillsyn. något ärende enligt passlagen. Enligt regeringens mening framstår det som mest ändamålsenligt att överprövning i fortsättningen övertas av allmän domstol, som ju redan har att pröva sådana frågor när det gäller personer dömda till skyddstillsyn. Till skillnad från gällande rätt bör dock, med hänvisning till instansordningen i domstol, överprövningen ske i tingsrätt i första instans, såväl när det gäller den som dömts till fängelse som den som dömts till skyddstillsyn. som bör gälla vid handläggningen av ett överklagande i tingsrätt har Enligt 27 § andra stycket lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. och 26 § lagen (1978:801) om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet har att överpröva beslut som fattats av en Sådan prövning förekommer . ade inte något ärende om internationell straff- angivna frågor om internationell straffverkställighet bör lämpligen överprövas av tingsrätt i första instans. som bör gälla vid handläggningen av ett överklagande i tingsrätt har Det fåtal ärenden som kommer att finnas hos i samband med att ändringarna träder i kraft bör överlämnas till den tingsrätt eller den förvaltningsrätt som enligt den nu föreslagna ordningen har att pröva saken. Ärenden som handläggs i hovrätt vid ikraftträdandet bör handläggas enligt äldre bestämmelser. 19.3Endast en påbörjad utslussningsåtgärd ska upphävas av övervakningsnämnd Regeringens förslag: En övervakningsnämnd ska endast kunna upp- häva en vårdvistelse, vistelse i halvvägshus eller utökad frigång om åtgärden i fråga har påbörjats. förslag: se avsnitt 19.1. Remissinstanserna: se avsnitt 19.1. Skälen för regeringens förslag: I enlighet med 62 § lagen om Prop. 2009/10:135 kriminalvård i anstalt ska ett tillstånd att bevilja en intagen en särskild utslussningsåtgärd upphävas, om det inte längre finns förutsättningar för åtgärden eller om den intagne inte rättar sig efter de villkor som med- delats eller fullgör de skyldigheter som gäller för åtgärden. Det ankom- mer enligt 70 § samma lag på en övervakningsnämnd att fatta beslut av nu angivet slag, om det rör sig om en vårdvistelse, vistelse i halvvägshus eller utökad frigång. Sedan denna beslutsordning infördes i samband med utsluss- ningsreform (prop. 2005/06:123), har regeringen gjorts uppmärksam på att ordningen förorsakat vissa praktiska problem i de fall där tillståndet till en utslussningsåtgärd av olika skäl behöver upphävas innan åtgärden påbörjats. Det har i dessa fall ansetts opåkallat att Kriminalvården ska behöva vända sig till en få tillståndet upphävt. Regeringen instämmer i denna bedömning. Beslut om att upphäva ett tillstånd till en utslussningsåtgärd i form av vårdvistelse, vistelse i halv- vägshus eller utökad frigång bör, innan utslussningsåtgärden faktiskt påbörjats, fattas av Kriminalvården. Däremot bör en övervakningsnämnd även fortsättningsvis pröva upphävande i de fall där den intagne har lämnat anstalten och påbörjat utlussningsåtgärden, eftersom det innebär att den intagne på nytt ska föras till en verkställighet av straffet där. 19.4Ingen åldersgräns för att väljas till ledamot eller ersättare i övervakningsnämnd Regeringens förslag: Åldersgränsen för valbar ledamot eller ersättare i en övervakningsnämnd ska tas bort. förslag innebär att övervakningsnämnd- erna avskaffas. Remissinstanserna berör inte åldergränsen för valbar ledamot eller ersättare särskilt. Skälen för regeringens förslag: Enligt 37 kap. 1 § andra stycket består en övervakningsnämnd i regel av en ordförande, en vice ordförande och tre andra ledamöter. Ordföranden och vice ord- föranden ska vara lagfarna och ha erfarenhet av tjänstgöring som domare. När det gäller övriga ledamöter och deras ersättare utses de genom val av landstings- eller kommunfullmäktige. För att vara valbar till ledamot eller ersättare krävs att personen i fråga inte har fyllt eller fyller (3 §). Något motsvarande ålderskrav finns inte för andra uppdrag av liknande slag, t.ex. för nämndeman som tjänstgör i domstol. Enligt regeringens mening är ålderskravet omotiverat och bör därför utgå. Regeringens förslag: Lagen om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. ska ersättas av en ny häkteslag. Lagen ska utformas med fängelselagen som förebild. förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker eller har inget att invända mot förslaget om en ny häkteslag. Länsrätten i län och vid framhåller vikten av att häkteslagstiftningen samlas i en Skälen för regeringens förslag När det gäller häktesverksamheten finns bestämmelser om hur den som är häktad ska behandlas i lagen (1976:371) om behandlingen av anhålla och häktade m.fl. (behandlingslagen). Lagen tillkom som en del i 1974 års kriminalvårdsreform (prop. 1975/76:90). En viktig utgångspunkt för lagen är att den som är häktad inte får underkastas mer omfattande inskränkningar i sin frihet än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med häktningen eller till vad som krävs ur ordnings- och Den häktade ska behandlas så att negativa följder av frihetsberövandet Behandlingslagen innehåller därför bestämmelser som rör möjligheterna för häktade att få kurativt och socialt stöd, möjlighet till arbete eller annan sysselsättning , gemenskap mellan intagna i häkte och häktades kontakter med omvärlden genom tidningar, tidskrifter, radio, television, brevväxling, besök och telefonsamtal. Bestämmelserna syftar till att förhindra att inskränkningarna i häktades möjligheter till gemenskap och kommunikation med omvärlden används oftare än nödvändigt. Behandlingslagen tillämpas inte bara på den som är häktad, utan även på den som är gripen eller anhållen på grund av misstanke om brott eller som omhändertagits och placerats i häkte med stöd av bestämmelser i andra lagar, t.ex. polislagen (1984:387), lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård och utlännings- lagen (2005:716). Gemensamt för dessa olika frihetsberövanden kan sägas vara att de är av tillfällig natur och att de har ett annat ändamål än verkställighet av påföljd av brott eller beredande av vård. majoritet, , av dem som är placerade i häkte är dock häktade på grund av misstanke om brott. Behandlingslagen har ändrats och framstår, med tanke på språk och struktur, som svårtillgänglig. I samband med att en ny fängelselag ersätter lag om kriminalvård i anstalt är det därför motiverat att även ersätta behandlingslagen med en ny häkteslagstiftning. 2009/10:135 I likhet med anser regeringen att behandlingen av häktade även fortsättningsvis bör regleras i en särskild verkställighetslag. Den nya lagen bör ges benämningen häkteslag, eftersom flertalet av dem som omfattas av lagen trots allt är placerade i ett häkte efter att ha häktats av domstol på grund av misstanke om brott. De överväganden som har gjorts i fråga om fängelselagens innehåll i avsnitt 4 gäller också i fråga om häkteslagen. Det innebär att häkteslagen bör innehålla de principiella riktlinjerna för verksamheten och de grund- läggande materiella bestämmelser som rör intagnas rättigheter och inskränkningar i dessa, liksom bestämmelser om tvångsåtgärder och överklagande av beslut. Den nya häkteslagen bör också ges en strukturell och språklig modernisering som, så långt som det är möjligt, svarar mot fängelselagens disposition och språkbruk. Häkteslagen bör utformas med fängelselagen som förebild. I enlighet härmed bör omotiverade skillnader i gällande rätt utmönstras. Det innebär att häkteslagen, till skillnad från behandlingslagen, t.ex. bör innehålla bestämmelser om den intagnes rätt att utöva sin religion (förslaget till 2 kap. 10 §), befogenhet att villkora ett besök av ytlig kroppsbesiktning (förslaget till 3 kap. 3 §) och befogenhet att omhänderta och förstöra påträffade droger (förslaget till 4 kap. 8 §). Det finns skäl att upprätthålla vissa skillnader mellan den som utan att vara dömd är frihetsberövad i häkte och den som i anstalt verkställer påföljd för brott (jfr prop. 1975/76:90 s. 48). T.ex. bör någon sysselsättningsplikt inte kunna åläggas den som är frihetsberövad i häkte. En annan väsentlig skillnad är att risken för kollusion, dvs. risken för att en brottsutredning försvåras, i princip endast förekommer hos den som är häktad på grund av misstanke om brott. Vissa av de materiella förslag som lämnats i förhållande till fängelse- lagstiftningen är motiverade även när det gäller häkte. Det gäller behovet av att kodifiera den s.k. proportionalitetsprincipen (avsnitt 4), införa besöksrum som är så utformade att de omöjliggör överlämnade av före- mål (avsnitt 12), reglera också annan elektronisk kommunikation än telefonsamtal (avsnitt 13), reglera befogenheten att kontrollera den intagnes bostadsrum (avsnitt 14), ge manliga och kvinnliga intagna ett mer likartad skydd vid kroppsvisitation eller kroppsbesiktning (avsnitt 15) samt möjliggöra kontroll av in- och utpasserande fordon (avsnitt 16). Det hänvisas till motiven i dessa delar. Utöver nu angivna ändringar finns det ett materiellt reformbehov som specifikt hänför sig till häkteslagen. Regeringen behandlar detta behov i avsnitt 2123. Regeringens förslag: Kriminalvården ska kunna vägra en intagen att sända eller ta emot en försändelse, om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten. Endast om det är absolut nödvändigt av säkerhetsskäl, ska en försändelse som hålls kvar få granskas utan den Förbudet mot att hålla kvar myndighetsbrev ska omfatta myndig- hetsbrev till en intagen, om det inte finns anledning att anta att upp- giften om avsändare är oriktig. förslag överensstämmer till viss del med rege- Utredningens förslag vilar på att olika regler gäller för olika slag Vidare har utredningen ersatt begreppet brev med begreppet skriftlig handling. Enligt utredningens förslag är det endast paket och andra försändelser än skriftliga handlingar som får granskas utan den intagnes medgivande. Remissinstanserna: ombudsmän () delar inte utredning- ens bedömning om att begreppet brev innefattas i det mer övergripande begreppet skriftliga handlingar. JO påpekar också vissa brister i den lag- tekniska utformningen och framhåller särskilt att granskning är ett vidare begrepp än öppnande. Skälen för regeringens förslag Enligt 9 § första stycket behandlingslagen ska ett brev från den som är intagen i ett häkte till en svensk myndighet, ett internationellt organ som har av erkänd behörighet att ta emot klagomål från enskilda eller den intagnes offentlige försvarare (s.k. myndighetsbrev) vidarebefordras utan föregående granskning. I andra fall får den som är intagen i ett häkte vägras sända eller ta emot brev av säkerhetsskäl eller om han eller hon är ålagd restriktioner med anledning av misstanke om brott (9 § andra Vägras den intagne att sända eller ta emot brev utan föregående granskning ska brevet hållas kvar, men får inte öppnas utan den intagnes medgivande (9 § tredje stycket). Med brev jämställs även andra skriftliga handlingar (9 § femte stycket). I princip jämställs med brev också försändelser av annat slag än brev eller andra skriftliga handlingar (10 § första stycket). dock inte ta emot en sådan försändelse om den kan äventyra ordningen eller annars medföra olägenhet. För att underlätta förståelsen av regleringen har före- slagit att begreppet brev ersätts med begreppet skriftliga handlingar. JO har kritiserat detta och angett att skriftliga handlingar i sig inte är att anse som någon form av försändelse, vilket däremot är fallet med brev. Utredningens förslag innebär därför enligt JO:s mening att regleringen får en missvisande lydelse. Regeringen delar JO:s uppfattning. Inte desto Prop. 2009/10:135 mindre finns det förutsättningar att förenkla terminologin och på så sätt regleringen genom att endast använda sig av begreppet försändelse. Det motsvarar i princip den terminologi som används i t.ex. 22 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. Härmed avses varje försändelse, t.ex. brev, skriftliga meddelanden och paket, som ska befordras till och från den intagne genom Kriminalvårdens försorg. Någon rätt för en intagen att direkt överlämna eller ta emot en försänd- else utan Kriminalvårdens försorg föreligger inte. I den utsträckning det trots allt sker, kan Kriminalvården kontrollera och granska vad som över- lämnats med stöd av t.ex. den reglering som möjliggör kontroll av den intagnes bostadsrum och tillhörigheter (jfr SOU 1975:75 s. 200 och prop. 1975/76:209 s. 147 och 287). Ett åklagarbeslut om restriktioner för den som är häktad, anhållen eller gripen på grund av misstanke om brott bör, liksom enligt behandlings- lagen, kunna avse rätten att ta emot eller skicka en försändelse. bör Kriminalvården självständigt kunna fatta beslut om att vägra en intagen att sända eller ta emot en försändelse om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten. Förutsättningar för att hålla kvar en försändelse kan föreligga vid t.ex. misstanke om att försändelsen innehåller något föremål som den intagne inte får ta emot och inneha i förvaringslokalen eller vid misstanke om att försändelsen utgör ett led i ett planerat avvikande. Regleringen i häkteslagen bör även fortsättningsvis ta sin utgångspunkt i att en försändelse, som en intagen inte får sända eller ta emot, inte får bli föremål för granskning utan den intagnes medgivande (jfr prop. 1975/76:90 s. 45). Detta krav kan dock inte upprätthållas helt utan undan- Granskning utan medgivande bör kunna ske om det är absolut nöd- vändigt av säkerhetsskäl. Det överensstämmer i sak med vad Häktes- Med detta undantag möjliggörs kontroll vid t.ex. misstanke om att en försändelse som hålls kvar innehåller ett vapen eller en explosiv eller giftig substans. Det finns enligt regeringens mening inte någon anledning att, som föreslagit, begränsa denna granskning till försändelser av visst slag. förslag skiljer sig från regleringen i behandlings- lagen på så sätt att begreppet öppnas har ersatts av granskas. sitt remissvar påtalat att granskning innefattar något mer än bara att öppna en försändelse. För att ordningen och säkerheten ska kunna upp- rätthållas kan det emellertid inte anses ändamålsenligt att begränsa regleringen till att endast avse befogenhet att öppna en försändelse. inte heller så regleringen har tillämpats. denna del bör därför genomföras. Förbudet mot att hålla kvar s.k. myndighetsbrev kan ses som en för den intagne anpassad form av det skydd som gäller för varje medborgare enligt 2 kap. 6 § regeringsformen. Principen är betydelsefull och finns Prop. 2009/10:135 befäst i flera internationella överenskommelser, bl.a. de europeiska fängelsereglerna och FN:s principer till skydd för frihetsberövade per- soner. I enlighet med vad föreslagit bör förbudet mot att hålla kvar myndighetsbrev ändras på så sätt att förbudet även omfattar myndighetsbrev till en intagen. En sådan utvidgning av regleringens tillämpningsområde kan dock inte ske utan att den förenas med ett krav på att inte vidarebefordra myndighetsbrev till en intagen, om det finns särskild anledning att anta att uppgiften om avsändare är oriktig. Utan en sådan reglering, som gäller i anstalt, är det relativt enkelt för den som sänder en försändelse till en intagen att falskeligen påstå att det rör sig om ett myndighetsbrev och på så sätt undvika kontroll (jfr prop. 2006/07:127 s. 26). Regeringens förslag: Den som är gripen, anhållen eller häktad på grund av misstanke om brott och ålagd restriktioner ska inte få beviljas permission utan att undersökningsledaren eller åklagaren har lämnat sitt medgivande. förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Förtroenderåden riksorganisation (FRIO) anser att ett medgivande till permission ska ges av tingsrätt i stället för av åklagare, för att undvika att permissioner används av åklagare i påtryck- ningssyfte. FRIO anser också att rätten till permission bör förbli en sär- skild restriktionsform som ska lyda under de prövningsregler som gäller för övriga restriktioner. Skälen för regeringens förslag: I 13 § behandlingslagen finns bestäm- melser om vistelse utanför förvaringslokalen (permission). För den som är gripen, anhållen eller häktad på grund av misstanke om brott kan, om det finns en risk för att han eller hon undanröjer bevis eller på annat sätt försvårar sakens utredning, möjligheten till permission inskränkas genom att undersökningsledaren eller åklagaren fattar beslut om restriktioner med sådant innehåll, se 16 § samma lag. Som konstaterat framstår det inte som ändamåls- enligt att frågan om permission utgör en särskild restriktionsform. En bättre ordning är att det, i de undantagsfall där frågan om permission aktualiseras, bör ankomma på den myndighet som ansvarar för tillsynen av den intagne att fatta beslut om permission även i det fall han eller hon är ålagd restriktioner. För att säkerställa att den intagne i ett sådant fall inte undanröjer eller på annat sätt försvårar sakens utredning bör dock krävas att ett beslut om permission föregås av att medgivande inhämtas från undersökningsledaren eller åklagaren. Det överensstämmer med förslag. Restriktioner för den som är häktad på grund Prop. av misstanke om brott Att en häktad person har restriktioner innebär att han eller hon har inskränkningar i sin rätt till kontakter med omvärlden. En åklagare måste som regel enligt 24 kap. 5 a § ha rättens tillstånd för att kunna meddela en häktad person restriktioner. Åklagaren ska vid pröv- ningen av en begäran om tillstånd att meddela restriktioner ange de omständigheter som yrkandet grundas på. En förutsättning för ett sådant tillstånd är att personen är häktad på grund av risk för att han eller hon försvårar brottsutredningen. Om ett generellt tillstånd saknas och det på grund av senare inträffade omständigheter är nödvändigt, får åklagaren ändå meddela restriktioner. I sådana fall ska åklagaren senast dagen efter beslutet begära att rätten prövar restriktionsfrågan. Rätten ska pröva frågan om generellt tillstånd till restriktioner varje gång den tar ställning till häktningsfrågan. Ett tillstånd till restriktioner förfaller automatiskt om rätten inte medger fortsatt tillstånd i samband med att den förordnar att någon ska bli kvar i häkte eller medger för- längning av tiden för att väcka åtal. Tingsrättens beslut om generellt tillstånd till restriktioner får överklagas särskilt till hovrätten (49 kap. 5 § 6 ). I behandlingslagen finns bestämmelser om restriktioner avseende den som med stöd av är gripen, anhållen eller häktad på grund av misstanke om brott. Det är åklagaren som, efter ett generellt tillstånd från domstolen enligt vad som anges ovan, fattar beslut om restriktioner av visst slag för häktade personer. En förutsättning är att restriktionerna är påkallade med hänsyn till risken för att bevis undanröjs eller att en brottsutredning på annat sätt försvåras. De restriktioner som kan komma i fråga för häktade enligt behandlings- lagen är inskränkningar i hans eller hennes rätt att vistas tillsammans med eller förvaras i samma rum som andra, att sända eller ta emot brev eller andra försändelser, att ta emot besök, att ringa eller ta emot telefonsamtal och att ha tillgång till tidskrifter, tidningar, radio och television (9 § och 11-12 §§). Även om en intagen har ålagts restriktioner innebär det inte nöd- vändigtvis att den eller de rättigheter som berörs är helt inskränkta. En åklagare kan således i ett beslut om restriktioner för besök ange som ett allmänt villkor att ett besök inte får tillåtas innan det har prövats av åklagaren eller mer konkret att den intagne får ta emot besök från t.ex. vissa närstående men inte av andra. Vidare kan restriktioner för television och tidningar begränsas så att de endast omfattar t.ex. lokaltidningar och regionala nyhetsprogram. Omprövning och överprövning av restriktioner av visst slag Ett beslut av åklagaren eller undersökningsledaren att meddela restrik- tioner ska omprövas så ofta det finns anledning till det (16 § tredje stycket behandlingslagen). Ett beslut av åklagaren kan också överprövas av överåklagare eller vice överåklagare som har till uppgift att utöva Den som är häktad kan vidare begära tingsrättens prövning av ett