prop · GX03237 · 2010-06-23 00:00:00 — Personen som tar emot handlingen är alltså inte skyldig att göra det. Det är viktigt att den som utför stämningsmannadelgivningen upplyser personen som mottar handlingen om detta och om skyldigheten att lämna handlingen till den sökte så snart det kan ske. Vid eventuell underlåtenhet att vidarebefordra handlingen påverkas inte delgivningens giltighet. Däremot har det ansetts att skadeståndsansvar för den som mottagit handlingen åtminstone i vissa fall torde uppkomma (prop. 1970:13 s. 225). Av 18 § delgivningslag följer att handlingen inte får lämnas till någon som i samma mål eller ärende har motpart till den som ska delges handlingen. Surrogatdelgivning kan i många fall vara en ändamålsenlig delgivnings- metod. Delgivningsmottagaren har ofta bättre förutsättningar att få del av handlingen om den lämnas till en annan person för vidarebefordran till honom eller henne än när spikning eller kungörelsedelgivning används, vilket kan bli följden i en del fall där surrogatdelgivning inte kan användas. Det gäller särskilt om delgivningsmottagaren underrättas om att delgivning har skett och vem som handlingen har lämnats till. Regeringen anser därför att de allmänna förutsättningar som gäller för att surrogatdelgivning ska få tillämpas enligt delgivningslag bör gälla även i den nya lagen. I avsnitt 5.5. föreslås en generell bestämmelse om att delgivning inte får ske på ett sätt som är olämpligt med hänsyn till omständigheterna i delgivningsärendet. Redan av denna bestämmelse följer att handlingen inte får lämnas till en person som är motpart till den som ska delges. För att underlätta tillämpningen bör det dock framgå av bestämmelsen om surrogatdelgivning att handlingen endast får lämnas till en person som samtycker till det och som inte är motpart i samma mål Prop. 2009/10:237 eller ärende till den som ska delges. delgivningslag krävs att underrättelsen sänds med post till delgivningsmottagarens senast kända adress. Regeringen anser, till skillnad från promemorian, att det inte finns något bärande skäl för att i lagtexten ange på vilket sätt underrättelsen ska skickas. Det kan t.ex. finnas situationer då delgivningsmottagaren inte kommer att nås av en underrättelse som skickas med post, men däremot om underrättelsen skickas på elektronisk väg. I bestämmelsen bör därför endast anges att en underrättelse om delgivningen och vem handlingen har lämnats till ska skickas till delgivningsmottagaren. I vissa fall kan frågan om huruvida en person är behörig att ta emot handlingen i delgivningsmottagarens ställe kräva särskilt noggranna överväganden. I vissa författningar krävs dessutom att det kan antas att delgivningsmottagaren har avvikit eller på annat sätt håller sig undan för att surrogatdelgivning ska få användas (se t.ex. 33 kap. 6 § andra stycket som gäller delgivning av stämning i tvistemål och 2 kap. 15 § konkurslagen som gäller kallelse till konkursförhandling). Mot bakgrund härav anser regeringen att det är rimligt att endast den som har behörighet att utföra stämningsmannadelgivning får lämna hand- lingarna till en annan person än den som är delgivningsmottagare. Om stämningsmannen får information eller gör iakttagelser som gör att det framstår som ovisst om handlingen kommer att lämnas till delgivnings- mottagaren, får surrogatdelgivning inte användas. Detta följer av den generella bestämmelsen att delgivning inte får ske på ett sätt som är olämpligt med hänsyn till omständigheterna i delgivningsärendet (se närmare avsnitt 5.5). Regeringens förslag: Om en delgivningsmottagare som söks för delgiv- ning inte påträffas i hemvistet, får surrogatdelgivning ske genom att handlingen lämnas till en vuxen medlem av det hushåll som delgivnings- mottagaren tillhör och som påträffas i eller i omedelbar anslutning till hemvistet. Det ska inte längre vara möjligt att lämna handlingen till hyresvärd eller motsvarande. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot promemorians förslag att surrogatdelgivning ska kunna ske med vuxen hushållsmedlem. Ett par remissinstanser, bl.a. , har lagtekniska Skälen för regeringens förslag: Surrogatdelgivning får enligt nuvarande ordning ske bl.a. när en enskild person med känt hemvist i söks för delgivning men inte påträffas vid stämningsmans besök i bostaden. Handlingen får i sådana fall i stället lämnas till en annan vuxen medlem av samma hushåll eller till hyresvärd, om denne bor i samma hus, eller till annan som i hyresvärdens ställe har tillsyn över huset och bor där (12 § första stycket delgivningslag). För att Prop. 2009/10:237 handlingen ska få lämnas till hushållsmedlem krävs alltså att han eller hon befinner sig i bostaden vid delgivningstillfället. Det är följaktligen inte tillåtet att söka upp en hushållsmedlem på annan plats för att över- lämna handlingen. Med hemvist avses i delgivningssammanhang den adress där den sökte stadigvarande bor. Om han eller hon är folkbokförd där saknar däremot självständig betydelse (NJA 1988 s. 89). Av statistikuppgifter framgår att denna form av surrogatdelgivning används i en inte obetydlig omfattning. Några negativa erfarenheter från tillämpningen har inte framkommit. Regeringen ansluter sig därför till promemorians förslag att möjligheten att använda surrogatdelgivning genom att lämna handlingen till en vuxen hushållsmedlem bör behållas. Som Lagrådet påpekar bör kravet att hushållsmedlemmen måste på- träffas i eller i omedelbar anslutning till hemvistet framgå uttryckligen av lagtexten. Ett par remissinstanser, däribland , invänder mot användningen av uttrycket vuxen medlem av samma hushåll. För att bestämmelsen ska stå sig över tiden bör dock inte någon uttömmande uppräkning av vem handlingen får lämnas till tas in i lagtexten. Frågan behandlas vidare i författningskommentaren. I promemorian anförs vidare att det har framkommit att möjligheten att lämna handlingen till hyresvärd eller annan som bor i samma hus och som har tillsyn över huset används mycket sällan. I promemorian anförs att boendeförhållandena har förändrats sedan bestämmelsen infördes och att den roll som portvakten förr kunde ha i flerbostadsfastigheter praktiskt taget inte längre existerar. I princip den enda situation där bestämmelsen torde kunna få praktisk betydelse är enligt promemorian den då delgivningsmottagaren disponerar ett rum i hyresvärdens bostad. I promemorian dras slutsatsen att det saknas tillräckliga skäl för att ha en särskild möjlighet till surrogatdelgivning för sådana fall. Regeringen ansluter sig till förslag att surrogatdelgivning inte längre bör kunna ske med hyresvärd eller motsvarande. Regeringens förslag: Om en delgivningsmottagare som söks för delgivning inte påträffas på sin arbetsplats under sin vanliga arbetstid, får surrogatdelgivning ske genom att handlingen lämnas till hans eller hennes arbetsgivare. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser lämnar för- slaget utan invändning, En remissinstans, , anser att kretsen av personer på arbetsplatsen som får ta emot handlingen bör utvidgas. Skälen för regeringens förslag: Surrogatdelgivning får enligt delgivningslag ske när en delgivningsmottagare söks för delgivning på sin arbetsplats men inte påträffas där under sin vanliga arbetstid. Handlingen får i sådana fall lämnas till arbetsgivaren (12 § första stycket Av lagtexten framgår att med arbetsgivare Prop. 2009/10:237 avses en person i företagsledande eller därmed jämförlig ställning eller chefen för den personaladministrativa verksamheten på den söktes arbetsplats. Med jämförlig ställning avses ledningen för andra typer av arbetsplatser än företag, t.ex. en myndighet eller en organisation (prop. 1990/91:11 s. 32). I promemorian anförs att möjligheten till surrogatdelgivning med arbetsgivare har inneburit en effektivisering av delgivningen. Surrogat- delgivning med delgivningsmottagarens arbetsgivare har enligt prome- fungerat väl i praktiken och bör enligt promemorian finnas kvar i den nya lagen. Regeringen ansluter sig till promemorians förslag. I promemorian görs bedömningen att övervägande skäl talar mot att tillåta att surrogatdelgivning får ske genom att handlingen lämnas till delgivningsmottagares närmaste chef eller arbetsledare. Kronofogde- myndigheten invänder mot denna bedömning och anser att handlingen bör kunna lämnas till chef i arbetsledande ställning. Det kan visserligen hävdas att surrogatdelgivningen skulle effektivise- ras ytterligare om kretsen av personer som handlingen får lämnas till vidgas. Regeringen delar emellertid promemorians bedömning att det skulle vara svårt att avgränsa bestämmelsen på ett ändamålsenligt sätt utan att tillämpningsproblem uppstår. Regeringen anser därför att den krets av personer på arbetsplatsen som ska få ta emot handlingen i delgivningsmottagares ställe inte bör ändras i förhållande till nuvarande reglering. Regeringens bedömning: Det bör inte finnas någon möjlighet till surrogatdelgivning genom att lämna handlingen till någon som är anställd på en juridisk persons eller en enskild näringsidkares kontor (s.k. kontorsdelgivning). Som en konsekvens härav bör ställföreträdare för juridiska personer med kontor inte längre undantas från bestämmelserna om surrogatdelgivning. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot promemorians Skälen för regeringens bedömning: Om den person som söks driver rörelse med fast kontor men inte påträffas där under vanlig arbetstid, får handlingen enligt nuvarande ordning lämnas på kontoret till någon som är anställd där (12 § första stycket tredje meningen delgiv- ningslag). Bestämmelsen fanns tidigare i och över- fördes till delgivningslagen i samband med dess tillkomst. Enligt 13 § delgivningslag får handlingen lämnas till vem som helst som är anställd på en juridisk persons kontor under förutsättning att förvalt- ningen förs där samt att någon som har rätt att ta emot delgivning för den juridiska personens räkning vanligen har sitt arbete på detta kontor men inte träffas där under vanlig arbetstid. Vid delgivning med kommun får handlingen även i annat fall lämnas på kontor där förvaltningen förs, om någon som har rätt att motta delgivning för kommunen inte träffas på Prop. 2009/10:237 kontoret under vanlig arbetstid. I promemorian anförs att de förutsättningar som ska vara uppfyllda för att denna typ av delgivning ska få användas innefattar flera gräns- dragningsproblem. Därtill kommer att bestämmelsen enligt tillgängliga statistikuppgifter bara används vid ett förhållandevis litet antal tillfällen . Mot bakgrund av förslaget om särskild delgivning med juridisk person kommer dessutom behovet av stämningsmannadelgivning när en juridisk person ska delges att minska. I promemorian görs därför bedöm- ningen att de ovan nämnda bestämmelserna framstår som överflödiga och inte bör föras över till den nya lagen. Ingen remissinstans invänder mot denna bedömning. Regeringen gör inte någon annan bedömning. Enligt nuvarande ordning får surrogatdelgivning inte användas när en ställföreträdare söks för delgivning i bostaden eller hos en annan arbets- givare än den juridiska person som delgivningen avser. Undantaget gäller dock endast i de fall som den juridiska personen har ett kontor och kontorsdelgivning kan tillämpas (13 § tredje stycket delgiv- ningslag). Liksom anförs i promemorian anser regeringen att bestämmel- serna om surrogatdelgivning med hushållsmedlem och arbetsgivare bör vara tillämpliga också när en ställföreträdare för en juridisk person är delgivningsmottagare. Någon undantagsbestämmelse av det slag som finns lag bör således inte föras över till den nya lagen. Regeringens förslag: Vid stämningsmannadelgivning får handlingen lämnas i delgivningsmottagarens hemvist eller på lämplig plats i an- slutning till hemvistet (spikning), om delgivningsmottagaren har känt hemvist men inte påträffas där, surrogatdelgivning inte kan ske med vuxen medlem av det hushåll som delgivningsmottagaren tillhör, det inte kan klarläggas var delgivningsmottagaren uppehåller sig, det med beaktande av vad som har framkommit i det aktuella delgivningsärendet eller vid andra delgivningsförsök med delgivnings- mottagaren finns anledning att anta att han eller hon har avvikit eller på annat sätt håller sig undan. Delgivning har skett när handlingen har lämnats. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. Några remissinstanser har synpunkter på att bedömningen av om förutsättningarna för spikning är uppfyllda ska göras av den som utför stämningsmannadelgivningen. Hovrätten för Nedre , som i och för sig inte invänder mot förslaget, anser att det är angeläget att stämningsmannen dokumenterar sin bedömning så att det i efterhand går att kontrollera om bedömningen var riktig. Två remiss- instanser, JO och , avstyrker förslaget i denna del och anser att den nuvarande ordningen att uppdragsmyndigheten beslutar om spikning bör behållas. Ett par remissinstanser, bl.a. Prop. 2009/10:237 , anser att det bör framgå av lagtexten när spikning respektive kungörelsedelgivning ska väljas. Skälen för regeringens förslag Enligt delgivningslag får under vissa förutsättningar delgivning ske genom att handlingen i slutet kuvert lämnas i den söktes hemvist eller fästs på dörren till hans eller hennes bostad (spikning). Spikning fanns som delgivningsform lag för tvistemål och över- fördes till den gamla . I samband med den nuvarande införande försvann den som delgivningsmetod i dom- stol men behölls i dåvarande utsökningslagen (60 §). Av 33 kap. 12 § andra stycket följde att kungörelsedelgivning i stället fick användas. Spikning återinfördes som delgivningsform . regleras spikning i 15 § andra stycket delgivnings- lag. En första förutsättning för att delgivning genom spikning ska kunna användas är att möjligheten att åstadkomma delgivning på ordinär väg har prövats i det aktuella ärendet (prop. 1994/95:188 s. 23 samt NJA 1983 s. 544 och NJA 1998 s. 814). I sådana fall får spikning användas efter beslut av uppdragsmyndigheten, om den person som söks för delgivning har känt hemvist inom riket men inte påträffas där och det inte kan klarläggas var han eller hon uppehåller sig. Dessutom krävs att surrogatdelgivning med hushållsmedlem inte kan användas och att det finns anledning att anta att den sökte har avvikit eller på annat sätt håller sig undan. Bedömningen av om den sökte har avvikit eller håller sig undan får grundas även på omständigheter som har framkommit vid andra delgivningsförsök (18 a § delgivningslag). Stämningsmannen eller annan tjänsteman med stämningsmanna- behörighet redovisar sina efterforskningar för myndigheten som prövar om förutsättningarna för spikning är uppfyllda. Vilka rutiner som ska gälla för utfärdande av s.k. eftersökningsbevis framgår av Rikspolis- styrelsens allmänna råd om delgivningsverksamheten (RPSFS 2001:9, FAP 611-1) som har utfärdats med stöd av bemyndigandet i 17 § andra stycket delgivningsförordning. Enligt dessa allmänna råd bör stämningsmannens eftersökning pågå delgivningen aviserats minst , dvs. att meddelande har lämnats om att delgivningsförsök har gjorts. Den sökte måste vidare ha varit synlig under eftersökningstidens sista månad. Det ska slutligen ha kunnat konstateras att surrogatdelgivning inte är möjlig och att det är klarlagt att den personen som söks bor på adressen. Om förutsättningarna för spikning är uppfyllda, kan myndigheten i stället välja att använda kungörelsedelgivning. Varken lagtexten eller förarbetena ger någon vägledning i frågan om när spikning respektive kungörelsedelgivning ska väljas. I den praktiska tillämpningen styrs valet av bedömningen om den sökte har avvikit från bostaden eller om han eller hon endast håller sig undan. För att spikning ska få användas krävs, som framgår ovan, att den sökte har varit synlig vid bostaden under den Om den sökte däremot inte har synts till under mer än en månads tid men inte heller bevisligen har avflyttat från bostaden, Prop. 2009/10:237 används i stället kungörelsedelgivning. Regleringen av spikning har gett upphov till många tillämpnings- problem. Det beror enligt promemorian främst på att det finns olika uppfattningar om vad spikning är för delgivningssätt (jfr t.ex. prop. 1970:13 s. 124, prop. 1978/79:11 s. 180 f, prop. 1984/85:109 s. 19, prop. 1989/90:85 s. 62, RH 1998:53, RH 2005:54 och Justitiekanslerns beslut , dnr 4919-05-22). Förutsättningar för att kunna använda spikning Regeringen anser att det är angeläget att regelverket utformas så att delgivning i så stor utsträckning som möjligt kan ske även när den person som är delgivningsmottagare försöker undandra sig delgivning. Spikning är en effektiv delgivningsform som dessutom i vissa fall ger delgivnings- mottagaren bättre förutsättningar att få del av handlingen än vid kungörelsedelgivning. Regeringen anser därför, i enlighet med vad som föreslås i promemorian, att delgivning även i den nya lagen bör kunna ske genom spikning. De nuvarande förutsättningarna för att spikning ska få användas framstår som lämpligt utformade och bör gälla även enligt den nya lagen. Regeringen anser dock att det bör framgå direkt av bestämmelsen om spikning att bedömningen av om delgivnings- mottagaren har avvikit eller håller sig undan får grundas även på omstän- digheter som har framkommit vid andra delgivningsförsök med honom eller henne (se närmare avsnitt 14.2). När det gäller möjligheten att välja mellan spikning och kungörelse- delgivning anförs i promemorian att den praktiska tillämpningen enligt nuvarande ordning framstår som rimlig. Flertalet remissinstanser tillstyrker promemorians förslag eller lämnar det utan invändning. anser att även om kungörelsedelgivning är ett alternativ till spikning bör kungörelsedelgivning användas om det inte kan klarläggas var den enskilde befinner sig. menar att om det är avsett att vara en skillnad mellan när spikning och kungörelsedelgivning ska användas så bör detta framgå av lagtexten. Regeringen har förståelse för de synpunkter som och framför. Enligt regeringens uppfattning är det dock inte lämpligt att i lagtexten avgränsa tillämpningsområdena för spikning respektive kungörelsedelgivning på ett tydligare sätt. Som anförs i promemorian kan det i vissa fall vara i princip omöjligt att avgöra om en person som har avvikit fortfarande kan anses ha känt hemvist. Ett försök att i lagtext skilja de båda situationerna åt skulle med stor sannolikhet leda till svårbemästrade gränsdragningsproblem. Om kungörelsedelgivning och spikning får användas i båda situationerna så saknar den frågan praktisk betydelse. Regeringen anser därför att det liksom enligt delgivningslag bör finnas ett utrymme att välja mellan kungörelsedelgivning och spikning i de aktuella situationerna (se närmare avsnitt 13.2.2). Vem ska besluta om spikning? Målsättningen i varje delgivningsärende bör vara att delgivnings- processen sker effektivt. Den nuvarande ordningen att spikning endast får användas efter beslut av uppdragsmyndigheten leder till att delgiv- ningen fördröjs. Myndigheten ska tillställas ett eftersökningsbevis och det kan i vissa fall dröja åtskilliga dagar innan beslut om spikning meddelas respektive verkställs. Myndigheten är i praktiken hänvisad till att förlita sig på uppgifterna i det eftersökningsbevis som redovisas, vilket i sin tur följer de kriterier som anges i föreskrifter. Dessutom har lagstiftaren anförtrott åt stämningsmannen att självständigt bedöma om det finns anledning att anta att den sökte har avvikit eller på annat sätt håller sig undan i samband med surrogat- delgivning av stämning i tvistemål och av konkursansökningar (33 kap. 6 § andra stycket och 2 kap. 15 § konkurslagen). Bedömningen av om förutsättningarna är uppfyllda överlåts i de fallen alltså på den som utför stämningsmannadelgivningen och uppdragsmyn- digheten anger endast som s.k. delgivningsanvisning att det är fråga om en sådan handling som endast får surrogatdelges om det finns anledning att anta att den person som eftersöks har avvikit eller på annat sätt håller sig undan. I promemorian görs bedömningen att den ordning som tillämpas i samband med surrogatdelgivning av bl.a. stämning i tvistemål och konkursansökningar framstår som ändamålsenlig även för spikning och att det således bör överlåtas till stämningsmannen att avgöra om det finns förutsättningar för spikning eller inte. Inom ramen för en sådan ordning ska det enligt promemorian självfallet vara möjligt för stämningsmannen att i tveksamma fall redovisa omständigheterna för den uppdragsgivande myndigheten som, om det bedöms lämpligt, kan besluta att ett annat delgivningssätt, t.ex. kungörelsedelgivning, ska användas. En klar majoritet av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. JO och anser dock att det är viktigt att någon annan fattar beslut om delgivningsform än den som tillhandahåller underlaget för beslutet. JO hänvisar bl.a. till att handlingarna vid spikning liksom vid kungörelsedelgivning inte lämnas direkt till en fysisk person. Fördelarna med förslaget överväger enligt JO inte nackdelarna ur rättssäkerhetssynpunkt särskilt mot bakgrund av förslaget att anställda vid auktoriserade delgivningsföretag föreslås få samma behörighet. anser att promemorians förslag bör övervägas ytterligare från rättssäkerhetssynpunkt. I promemorian anförs i huvudsak effektivitetsskäl för att införa en ordning där spikning utförs inom ramen för stämningsmannadelgiv- ningen utan något mellanliggande beslut från uppdragsmyndigheten. Det står klart att den föreslagna ordningen skulle medföra betydande effektivitetsvinster. Regeringen anser, liksom JO och advokat- samfund, att det är viktigt att en sådan förändring är godtagbar från rättssäkerhetssynpunkt. Som anförs i promemorian är uppdragsmyndig- heten redan enligt nuvarande ordning vid sitt beslutsfattande i mycket stor utsträckning hänvisad till att förlita sig på det eftersökningsunderlag som redovisas. Det har inte heller framkommit några brister när stämningsmän självständigt gör bedömningen i frågan om förutsättningar föreligger att delge t.ex. stämning i tvistemål genom surrogatdelgivning. Enligt vad som framkommit från länsstyrelsernas tillämpning godtas i mycket stor utsträckning det underlag som lämnas från såväl stämnings- män som anställda vid privata delgivningsföretag när beslut om spikning fattas på ansökan från enskild som ska utföra delgivning utan samband med mål eller ärende. När det gäller privata delgivningsföretag kan konstateras att ett delgivningsföretag som felaktigt utför spikningar kommer att riskera sitt anseende hos såväl enskilda som offentliga uppdragsgivare. Upprepade felaktigheter kommer dessutom att kunna innebära att det personliga godkännandet eller t.o.m. företagets auktorisation återkallas. När spikning har utförts ankommer det på uppdragsmyndigheterna att i efterhand kontrollera om bestämmelserna har tillämpats på rätt sätt. I likhet med Hovrätten för Nedre anser regeringen att det är angeläget att myndigheten får tillräckligt underlag för att kunna kontrollera om den bedömning som legat till grund för spikningen var riktig. Det finns därför anledning att skärpa kraven på dokumentation och att överväga om de föreskrifter som har meddelat på området är lämpligt utformade och tillräckligt detaljerade. Därtill kommer att det finns anledning att överväga om det bör införas mer detaljerade föreskrifter om vilka uppgifter som myndigheten ska lämna om tidigare delgivningsförsök och utförda registerkontroller i målet eller ärendet. Genom dessa förbättringar saknas det enligt regeringens bedömning anledning att befara att promemorians förslag kommer att innebära någon ökad risk för att spikning utförs felaktigt.