prop · GX03220 · 2010-05-06 00:00:00 — En förutsättning är dock att en rätt till sådant avgiftsuttag har överenskommits i avtalet mellan betaltjänstleverantören och betaltjänstanvändaren. De avgifter som i så fall tas ut ska vara rimliga och stå i proportion till betaltjänstleverantörens faktiska kostnader. I promemorian föreslås bestämmelser som genomför direktivets artikel 52.1. I författningskommentaren anges att bestämmelserna syftar till att öka konsumentskyddet och konkurrensen genom att betaltjänst- användarna ges bättre möjligheter att jämföra priser mellan olika betaltjänstleverantörer. Dessutom tar promemorian upp vad som avses med betaltjänstleverantörens faktiska kostnader i detta sammanhang. Enligt promemorian bör de faktiska kostnaderna innefatta de administrativa merkostnader som uppkommer, och som ska beräknas utifrån betaltjänstleverantörens interna metoder för kostnadsberäkning. Det sägs också att det i dessa fall inte är tillåtet att lägga på någon Prop. 2009/10:220 vinstmarginal. Liknande regler om avgiftsuttag vid tillhandahållande av information och villkor har behandlats i avsnitt 8.2.2. Samma principer som där anges bör vara vägledande vid genomförandet av direktivets bestämmelser i artikel 52.1. De avtalade avgifterna ska således fastställas utifrån de faktiska kostnaderna. bör det framhållas att avgifterna i samtliga fall ska vara skäliga i såväl direktivet som promemorians förslag anges i stället att de ska vara rimliga och att avgifter som inte motiveras av faktiska kostnader i verksamheten inte är tillåtna. Det är alltså precis som promemorian anför inte tillåtet att lägga på någon vinstmarginal. Det avgörande vid bedömningen av en avgifts skälighet bör vara dess storlek i förhållande till betaltjänstleverantörens kostnader. En avgift som överstiger de skäliga kostnader som betaltjänstleverantören har för den berörda verksamheten är, oavsett syftet med att införa avgiften, inte tillåten. Varje betaltjänstanvändare ska betala sina egna avgifter Artikel 52.2 anger att betalaren ska betala de avgifter som hans betaltjänstleverantör tar ut, och att betalningsmottagaren på motsvarande sätt ska stå för de avgifter som tas ut av hans betaltjänstleverantör. Denna regel är tillämplig på alla betalningstransaktioner som inte medför någon valutaväxling. I promemorian föreslås en bestämmelse som genomför artikel 52.2. I promemorians författningskommentar anges att de betalningstransaktioner som medför valutaväxling inte omfattas av bestämmelsen och att parterna i sådana transaktioner kan avtala om en annan metod för att fördela avgifterna. En bestämmelse som motsvarar direktivets artikel 52.2 och promemorians förslag i denna del bör tas in i lagen om betaltjänster. bör, liksom i promemorians förslag, framgå av denna bestämmelse att huvudregeln om avgiftsfördelning inte gäller för betalningstransaktioner som medför valutaväxling. Däremot framstår det som tillräckligt om det i författningskommentaren till bestämmelsen anges att parterna vid sådana transaktioner kan avtala om avgiftsfördelningen sinsemellan. Tilläggsavgifter vid användning av ett visst betalningsinstrument förbjuds, men rabatter tillåts Av artikel 52.3 framgår att betaltjänstleverantören inte får hindra betalningsmottagaren från att begära en avgift eller erbjuda en nedsättning av kostnader när betalaren använder ett visst Ett exempel på avgifter som kopplas till vissa betalningsinstrument är de särskilda avgifter som i samband med t.ex. köp av varor över Internet tas ut av betalningsmottagaren (säljaren) när betalaren använder ett visst konto- eller kreditkort för att betala inköpet. Betaltjänstleverantören typiskt sett den bank eller det betalningsinstitut som utfärdat betalningsinstrumentet (kortet) får enligt artikel 52.3 alltså inte förbjuda en betalningsmottagare att ta ut en sådan avgift. betalningsmottagaren i stället vill erbjuda betalaren nedsatt kostnad vid användning av ett visst betalningsinstrument, gäller på samma sätt att betaltjänstleverantören inte får hindra betalningsmottagaren från att erbjuda nedsättning av kostnaden. I promemorian föreslås en bestäm- melse som genomför artikel 52.3 i denna del. Artikel 52.3 ger dock medlemsstaterna möjlighet att förbjuda eller begränsa betalningsmottagarens rätt att begära en avgift. som här avses är exempelvis sådana där vissa av betalningsmottagarens kostnader för betalningstransaktionen tas ut av betalaren i form av en extra avgift som utgår när ett visst betalningsinstrument används för betalningen (s.k. surcharging). Exempelvis kan en handlare lägga till en extra avgift när en kund väljer att betala ett mindre belopp med kontokort. Enligt artikel 52.3 andra meningen får medlemsstaterna, med beaktande av behovet av att stimulera konkurrensen och främja en effektiv användning av betalningsinstrument, införa förbud mot eller begränsningar i betalningsmottagarens möjlighet att ta ut avgifter. promemorian framförs att ytterligare utredning krävs för att ett övervägt förslag i denna fråga ska kunna fattas. Eftersom det inte funnits tidsmässigt utrymme att genomföra en sådan utredning inom ramen för promemorian, lämnas i denna inget förslag eller ställningstagande Detta innebär enligt promemorian att dessa former av avgifter tills vidare hanteras inom ramen för självreglering i form av exempelvis VISA:s och MasterCards kortregelverk. Frågan om tilläggsavgifter när ett visst betalningsinstrument, exempelvis ett kontokort, används för att initiera en betalning är komplex och nödvändiggör en avvägning mellan flera olika befogade men i stor utsträckning motstående intressen. Riksbank och har framhållit att tilläggsavgifter fullgör en viktig funktion genom att synliggöra vilka kostnader som olika betalningsformer innebär för betalningsmottagaren. Sådana avgifter skapar alltså större transparens i prissättningen och ger signaler till betalaren (kunden) om vilka kostnader som är förknippade med valet att betala med ett visst betalningsinstrument. och skulle ett förbud mot tilläggsavgifter innebära att de kostnader som betalningsmottagarna har för att hantera exempelvis kortbetalningar i stället vältras över på kundkollektivet i form av högre priser på de produkter som säljs. Det finns också, som och har påpekat, ett samhälleligt intresse av att minska användningen av kontanter och därigenom minska behovet av Vid bedömningen av huruvida tilläggsavgifter bör kunna tas ut av betalningsmottagare finns det flera olika grupper vars intressen måste beaktas. Konsumenter, som typiskt sett är betalare och får betala tilläggsavgifter vid betalning med vissa betalningsinstrument som exempelvis kontokort, har ett behov av att få tydlig information om vilka kostnader som valet av en viss betalningsform för med sig. konsumenterna ett intresse av att inte i onödan åsamkas kostnader i samband med sina inköp. Betalningsmottagaren (typiskt sett en handlare) har ett intresse av att kunna kompensera sig för de kostnader som kan uppstå på grund av att betalaren (köparen) väljer att initiera betalningen på ett sätt som innebär högre kostnader för handlaren jämfört med en annan, alternativ betalningsform. kan kollektivet av handlare påverkas positivt av en minskad kontanthantering, eftersom detta innebär mindre risk för rån och lägre totala kostnader för handlarnas kontanthantering. Konsumenter och andra betalare kan, om tilläggsavgifter är tillåtna, välja om de vill initiera en betalning med ett avgiftsbelagt betal- ningsinstrument, ett avgiftsfritt betalningsinstrument eller på något annat sätt som exempelvis genom att betala kontant. En betalare som har möjlighet att välja mellan olika betalningsformer kommer sannolikt att välja den som innebär lägst kostnad för henne. Om tilläggsavgift utgår vid köp med kontokort, men inte vid kontant betalning, kan detta få till följd att en betalare som har tillräckligt med kontanter på sig föredrar att betala med dessa, särskilt om tilläggsavgiften för kortbetalning är hög. Detta innebär att kontant betalning blir en mer attraktiv betalningsform, och kan i förlängningen leda till en högre grad av kontantanvändning i samhället. Om tilläggsavgifter är tillåtna kan betalaren välja vilken betalningsform som är fördelaktigast utifrån kostnaden för olika alternativ. Förutsatt att betalningsmottagaren (typiskt sett en handlare) inte tar ut en hanteringsavgift vid kontant betalning, kommer kontant- betalning av mindre belopp att vara en attraktiv betalningsform eftersom den är avgiftsfri. Detta behöver dock inte nödvändigtvis gälla om uttag av kontanter över disk eller i uttagsautomater är avgiftsbelagda, eftersom även kontanthantering då blir förenad med en direkt kostnad för användaren. För att användarna ska kunna få en mer rättvisande bild av de kostnader som är förknippade med olika sätt att betala, skulle även de kostnader som uppkommer i samband med kontant betalning behöva synliggöras. Enligt beräkningar från Riksbank uppgår genomsnittskostnaden för en kontantbetalning till medan motsvarande genomsnittskostnad för varje kortbetalning är . Frågor om kostnader för olika typer av betalningar som t.ex. kort- och kontantbetalningar bör dock, i detta sammanhang, inte bli föremål för överväganden utöver vad som aktualiseras i samband med genomförandet av betaltjänstdirektivet. Den fråga som här behandlas rör således enbart huruvida avgifter i samband med kortbetalningar bör förbjudas eller inte. Om tilläggsavgifter inte är tillåtna är samtliga betalningsformer avgiftsfria för betalaren. För denne blir det ekonomiska utfallet av transaktionen identiskt oavsett om betalningen görs med kontanter eller med exempelvis kontokort. Här saknar betalaren incitament att betala med kontanter i stället för med kontokort, även i de fall då betalningsmottagaren åsamkas en hanteringskostnad på grund av kortbetalningen. I stället kan betalaren ha ett visst incitament att använda kontokort i stället för kontanter när detta är möjligt. Om det i en viss situation är möjligt att betala med kort, kan det vara fördelaktigt för betalaren att utnyttja denna möjlighet och behålla kontanterna för att kunna använda dem till inköp där krav på kontant betalning ställs. Sammantaget kan detta leda till att kort används vid fler transaktioner och att kontantanvändningen totalt sett minskar. Detta leder dock också till handlarna som kollektiv åsamkas större kostnader för korthantering, särskilt i samband med betalningar på lägre belopp där hanteringskostnaderna utgör en relativt sett större del av betalningsbeloppet. Som Riksbank framhåller i sitt remissvar för handlarna vidare sådana kostnader till konsumenterna genom allmänna pålägg på varornas priser. Enligt regeringens bedömning är det angeläget att kontantanvändningen Prop. 2009/10:220 i samhället minskar. Förbud mot tilläggsavgifter kan, som och påpekar, leda till att konsumenterna får mindre tydliga signaler om kostnader för varor respektive betaltjänster. Det bör dock noteras att förbud mot tilläggsavgifter redan finns, till följd av avtalsöverenskommelser, för många av de kort som används i . Om ett förbud nu införs genom lagstiftning träffar det således betalningar med de kort där tilläggsavgifter är tillåtna. Vissa av de negativa effekter som och tar upp föreligger redan, eftersom tilläggsavgifter inte får tas ut vid många kortbetalningar (t.ex. med VISA-anslutna kort). De ytterligare negativa effekterna i form av påslag på handlarnas priser blir därmed mindre än om tilläggsavgifter hade varit tillåtna i samtliga kortsystem. Ett annat argument mot att förbjuda tilläggsavgifter är att de möjliga positiva effekterna av ett förbud, i form av minskad kontanthantering, till viss del kan komma att motverkas genom att handlare vägrar acceptera kortbetalningar på lägre belopp. När det gäller frågan om de effekter ett förbud skulle få på kontanthanteringen, framstår det dock som mer sannolikt att förbud mot tilläggsavgifter skulle leda till att kontanter används i mindre utsträckning. Detta innebär i sin tur att de avsevärda kostnader som är förknippade med kontanthanteringen kan minskas. Ett förbud mot tilläggsavgifter vid kortbetalningar innebär också att det för betalaren tydligt framgår att kortbetalningar inte innebär några ytterligare avgifter, medan det kan vara oklart för en konsument huruvida tilläggsavgifter är tillåtna eller inte i varje enskild betalningstransaktion. Ett förbud mot tilläggsavgifter skapar tydligare regler och skapar incitament för minskad kontantanvändning, och bör införas i lagen om betaltjänster. Detta innebär att promemorians förslag i denna del inte genomförs. Däremot genomförs promemorians förslag såvitt avser betalnings- mottagares möjligheter att erbjuda betalaren en nedsättning vid användning av ett visst betalningsinstrument. Betalningsmottagare kan således erbjuda betalare nedsättning, t.ex. i form av en rabatt, när betalaren använder ett visst betalningsinstrument för att genomföra transaktionen. Undantag för vissa betalningsinstrument för låga belopp och elektroniska pengar Betaltjänstdirektivets artikel 53 innehåller bestämmelser, liknande dem i artikel 34, om att vissa av kraven i direktivets avdelning IV inte ska vara tillämpliga i fråga om betalningsinstrument som avser låga belopp. huvudregeln i artikel 53.1 gäller undantagen för betalningsinstrument som enligt ramavtalet enbart rör betalningstransaktioner på högst eller har en utgiftströskel på eller lagrar medel som inte vid något Det framgår även indirekt av artikel 53.1 att enbart avser betalningsinstrument som omfattas av ett ramavtal mellan betaltjänstanvändaren och betaltjänstleverantören. 2009/10:220 artikel 53.1 ae anges vilka bestämmelser i direktivet som parterna får En bestämmelse i artikel 53.2 ger medlemsstaterna möjlighet att bestämma att de belopp som anges i artikel 53.1 får antingen sänkas eller fördubblas. När det gäller förbetalda betalningsinstrument får medlemsstaterna undanta sådana instrument som lagrar . Enligt artikel 53.3 ska vissa bestämmelser i direktivets avdelning IV artiklarna 60 och 61 om betaltjänstleverantörens respektive betalarens ansvar för obehöriga betalningstransaktioner vara tillämpliga även på elektroniska pengar, förutom om betalarens betaltjänstleverantör har möjlighet att frysa kontot eller blockera betalningsinstrumentet. Medlemsstaterna kan välja att begränsa detta undantag till att enbart omfatta betalkonton eller betalningsinstrument med ett visst värde. 9.3.2 Undantag för vissa betalningsinstrument och för elektroniska pengar Regeringens förslag: Parterna i ett ramavtal om betaltjänster får avtala bort vissa bestämmelser i lagen om betaltjänster när det gäller betalnings- transaktioner med betalningsinstrument som enbart rör låga belopp. De beloppsgränser som anges i direktivet ska därvid gälla. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag Parterna kan avtala om vissa undantag för betalningsinstrument på låga belopp och elektroniska pengar Artikel 53.1 ger, som ovan nämnts, betaltjänstleverantören och betaltjänstanvändaren möjlighet att avtala bort vissa bestämmelser i direktivet, främst sådana som stärker betaltjänstanvändarens ställning. Genomförandet i svensk rätt av bestämmelserna i artikel 53.1 a och 53.1b behandlas delvis i en proposition med förslag till lag om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument (prop. 2009/10:122). Artikel 53.1 c ger parterna möjlighet att avtala bort skyldigheten för betaltjänstleverantören att informera betaltjänstanvändaren om sin vägran att utföra en betalningsorder, medan artikel 53.1 d gör det möjligt för dem att avtala bort en betalares rätt att återkalla en betalningsorder inom vissa tidsfrister som anges i artikel 66. Slutligen får parterna, enligt artikel 53.1 e, avtala bort vissa bestämmelser i artiklarna 69 och 70 om längsta tillåtna genomförandetid för betalningstransaktioner. En bestämmelse i artikel 53.2ger medlemsstaterna möjlighet att bestämma att de belopp som anges i artikel 53.1 får antingen sänkas eller fördubblas. När det gäller förbetalda betalningsinstrument får medlemsstaterna undanta sådana instrument som lagrar . I promemorian föreslås bestämmelser som motsvarar direktivet i denna Prop. 2009/10:220 del. I författningskommentaren anmärks att möjligheterna att avtala bort vissa regler i realiteten innebär ett mindre omfattande konsumentskydd för betalningstransaktioner som sker till lägre belopp. Enligt artikel 53.1 c kan parterna avtala om att betaltjänstleverantören inte behöver underrätta betaltjänstanvändaren om att en betalningsorder avvisats. Förutsättningen är att det av sammanhanget klart framgår att betalningsordern inte har genomförts. I promemorians författnings- kommentar anges att denna förutsättning är uppfylld exempelvis när medel på ett förbetalt kort inte räcker till och betaltjänstanvändaren redan vid en tidigare betalningstransaktion har underrättats om detta. Direktivets bestämmelser i denna del bör genomföras genom bestämmelser i lagen om betaltjänster som motsvarar promemorians förslag. När det gäller betalningsinstrument som kan användas anonymt och inte kan spärras anges i direktivet att betaltjänstleverantörer och betaltjänstanvändare kan avtala om att betaltjänstleverantören inte behöver tillhandahålla någon möjlighet att lämna underrättelse om att betalningsinstrumentet förkommit eller obehörigen använts, och att denne inte heller behöver vidta åtgärder för att förhindra ytterligare användning av betalningsinstrumentet. Det bör i lagen om betaltjänster anges att parterna kan komma överens om att det inte ska vara möjligt att spärra ett sådant betalningsinstrument. Gränsbeloppen som föreslås i direktivet bör gälla i I promemorian föreslås att artikel 53 ska genomföras på ett sådant sätt att de gränsbelopp som anges i 53.1 ska gälla i . Möjligheten att höja eller sänka beloppen utnyttjas alltså inte, vilket också gällde för motsvarande bestämmelse i direktivets artikel 34 (se avsnitt 8.5.2). Som skäl för detta anförs i promemorian att det ur ett konsumentperspektiv inte finns anledning att utnyttja möjligheten att höja beloppen. Dessutom anges att motsvarande möjlighet i artikel 4.2 inte har utnyttjats, eftersom man i promemorian gör bedömningen att detta skulle skada konsument- skyddet för visa utsatta grupper. Denna argumentation utvecklas närmare i avsnitt 8.5.2. Med hänsyn till de skäl som anges där, och till intresset av att likformiga beloppsgränser gäller för de olika undantagsreglerna, bör direktivets beloppsgränser tillämpas också när det gäller möjligheterna att avtala bort vissa rättigheter och skyldigheter vid tillhandahållande av betaltjänster. Möjligheten att fastställa andra gränsbelopp används alltså inte. Möjligheten till ett särskilt undantag för elektroniska pengar Enligt artikel 53.3 ska vissa bestämmelser i direktivets avdelning IV artiklarna 60 och 61 om betaltjänstleverantörens respektive betalarens ansvar för obehöriga betalningstransaktioner vara tillämpliga även på elektroniska pengar, såvitt inte betalarens betaltjänstleverantör har möjlighet att frysa kontot eller blockera betalningsinstrumentet. till genomförande av artikel 60 finns i en proposition med förslag till lag om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument, som regeringen . 2009/10:220 beslutade (prop. 2009/10:122). Det finns därför ingen anledning att här ta upp frågan om tillämpningen av denna artikel. Betaltjänstdirektivet innehåller bestämmelser om när en betalnings- transaktion ska anses ha godkänts av betalaren, och vilka rättigheter och skyldigheter som betaltjänstanvändaren och betaltjänstleverantören har när det gäller godkännande av betalningstransaktioner. framgår att betalningstransaktioner ska godkännas av betalaren på det sätt som överenskommits mellan betalaren och betaltjänstleverantören. artikel 55 får parterna avtala om begränsningar i användningen av ett visst betalningsinstrument, exempelvis genom utgiftströsklar. 57 anger betaltjänstanvändarens respektive betaltjänstleverantörens skyldigheter i fråga om användning av betalningsinstrument. 58 framgår att en betaltjänstanvändare som drabbas av och får kännedom om obehöriga transaktioner är skyldig att underrätta sin betaltjänst- I artikel 59 finns bestämmelser om att betaltjänstleverantören har bevisbördan för att betalningstransaktioner har godkänts, registrerats korrekt, kontoförts och inte har påverkats av ett tekniskt fel eller någon annan bristfällighet. Artikel 56 och 58 föreslås genomföras i en lag om obehöriga transaktioner med betalnings- instrument (prop. 2009/10:122). 9.4.2 Godkännande av betalningstransaktioner Regeringens förslag: Betalaren ska godkänna en betalningstransaktion genom att lämna sitt samtycke till att den genomförs. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. fråga om när en autogirobetalning ska anses vara godkänd. Skälen för regeringens förslag: I promemorian föreslås en bestämmelse om godkännande av betalningstransaktioner som i sak motsvarar direktivets artikel 54. I den föreslagna bestämmelsen görs också en hänvisning till en annan föreslagen bestämmelse, som i enlighet med direktivets artikel 66 anger som ett godkännande En bestämmelse om godkännande av betalningstransaktioner som motsvarar promemorians förslag bör tas in i den nu föreslagna lagen om betaltjänster. (Bankgirocentralen) har framfört att det i promemorians författnings- kommentar sägs att en enskild autogirobetalning godkänns i efterhand genom att betalaren inte begär återbetalning . noterar Bankgirocentralen att det kan avtalas mellan parterna att betalaren godkänner en autogirobetalning genom att först lämna ett medgivande i förväg till betalningsmottagaren och därefter inte reklamera . Bankgirocentralen önskar ett klargörande av att det första godkännandet i förväg är ett krav enligt lagen. Dessutom vill Bankgirocentralen ha vägledning om vad de olika godkännandena, i för- och efterhand, avser. I detta sammanhang kan noteras att Europeiska kommissionen har gjort flera tolkningsuttalanden som rör direktivets artikel 54. Enligt kommissionen är ett medgivande från betalaren en förutsättning för att en (behörig) betalningstransaktion ska komma till stånd. Dessutom anser kommissionen att det av artikel 54.2, där det anges att godkännande ska lämnas i den form som avtalats mellan betalaren och dennes betaltjänstleverantör, framgår vilka formkrav som ställs på ett god- kännande. Enligt artikel 54.2 ska ett godkännande lämnas i den form som avtalats mellan betalaren och dennes betaltjänstleverantör. Det är alltså parterna som har att komma överens om hur godkännandet ska ges för en viss transaktion eller för en serie transaktioner. Avtalet mellan parterna bör alltså reglera hur godkännandet ska ges. Av avtalet torde det framgå hur betalaren godkänner en betalningstransaktion eller en serie transaktioner, liksom den tidpunkt vid vilken betalaren godkänner betalningstransaktionen. Exempelvis kan parterna avtala om att överföringar med autogiro godkänns av betalaren i förväg genom att ett medgivande till överföring med autogiro lämnas till betalningsmottagaren och kommer betalarens betaltjänstleverantör tillhanda. kan parterna givetvis inte genom en överenskommelse sinsemellan avtala bort tvingande regler i lag. Vad parterna kommit överens om i avtalet påverkar alltså inte de möjligheter att begära återbetalning som följer av lag, t.ex. de bestämmelser som genomför direktivets artikel 62 och 63. Om betalaren inte, med åberopande av att beloppet översteg vad han rimligen hade kunnat förvänta sig, begär återbetalning innebär detta att betalningsbeloppet kan återbetalas i enlighet med reglerna i artikel 62 och 63.