prop · GX03173 · 2010-03-23 00:00:00 — motsvarande reglering bygger på tanken att sådana icke-konventionsstater potentiellt kan orsaka radio- logiska skador i stater anslutna till . Det är därför naturligt att låta skadelidande i dessa stater omfattas av Pariskonventio- nens ersättningssystem endast i de fall det är möjligt för skadelidande i en stat ansluten till att rikta ersättningskrav mot en an- svarig anläggningshavare i en sådan icke-konventionsstat på motsvar- ande villkor som gäller för en skadelidande i en icke-konventionsstat som framställer krav på ersättning i en stat ansluten till Pariskonventio- nen (punkt 10, Exposé des Motifs). I andra stycket finns regler om tillämpningsområdet när en radiologisk skada har uppkommit på ett fartyg eller ett luftfartyg. Bestämmelsen gäller fartyg och luftfartyg som är registrerade i en sådan stat som avses i första stycket 3. Lagen innehåller inga bestämmelser om fartyg och luft- fartyg som är registrerade i sådana icke-konventionsstater som inte om- fattas av första stycket 3. Tillämpningsområdet bestäms i sådana fall av första stycket 1 och 2. Andra stycket innebär att lagen är tillämplig i fall då ett fartyg som seglar under en konventionsstats flagg eller ett luftfartyg som är registre- rat i en konventionsstat befinner sig på en sådan stats territorium eller havsområden som anges i första stycket 1 eller 2. Detsamma gäller om fartyget är registrerat i en sådan icke-konventionsstat som avses i första stycket 3. (artikel 3 b) i ) I paragrafen regleras skador som inte går att särskilja. En motsvarande reglering finns i atomansvarighetslagen. Av första meningen följer att lagens ersättningsbestämmelser i vissa situationer kan bli tillämpliga även på sådana skador som inte omfattas av lagens definition av radiologiska skador. Bestämmelsen syftar till att man ska undvika att den skadelidande ställs inför alltför stora bevissvå- righeter. I någon mån kan bestämmelsen förväntas få betydelse i förhål- lande till personskador. I andra meningen anges ett undantag från första meningen för andra bestämmelser som innebär att någon annan än anläggningshavaren kan vara ansvarig för skador till följd av joniserande strålning. (artikel 9 i ) I paragrafen finns en ansvarsfrihetsgrund för skador som är en direkt följd av en krigshandling eller liknande handling under väpnad konflikt, inbördeskrig eller uppror. Bestämmelsen ändras i förhållande till vad som gäller enligt atomansvarighetslagen så att naturkatastrofer inte läng- Prop. 2009/10:173 re kan utgöra en ansvarsfrihetsgrund. Ändringen är en följd av att det numera förutsätts att anläggningar byggs så att de kan stå emot naturkata- strofer. Detta får också anses följa av de skärpta krav som ställs på an- läggningarnas konstruktion (jfr föreskrifter om konstruktion och utförande av kärnkraftsreaktorer, SSMFS 2008:17) och reviderade uppförandekod till skydd för människor, samhälle och miljö som förklarat sig villig att följa. Det är inte möjligt att närmare avgränsa bestämmelsen om undantag vid krigshandlingar och liknande handlingar i förhållande till terrorhand- lingar. I stället får detta avgöras genom rättstillämpningen och med ut- gångspunkt i de internationella normer och definitioner av begreppen som tillämpas för prövningen. (artikel 1 a) ii) i ) Paragrafen får en annan språklig utformning och en något ändrad inne- börd i sak jämfört med atomansvarighetslagen. Paragrafen har behandlats i prop. 1981/82:163 s. 55 och 56. Paragrafen har utformats med utgångs- punkt i Lagrådets förslag. Andra meningen har med hänsyn till innehållet i konventionens bestämmelse formulerats på ett något annat sätt än vad Lagrådet har föreslagit. En följd av bestämmelsen är att vart och ett av reaktorområdena i , Forsmark, och de stängda reaktorerna i utgör en anläggning i lagens mening. Bestämmelsen kan ha betydelse för utformningen av försäkringsvillkoren. En förutsättning för att bestämmelsen ska bli tillämplig är att anlägg- ningarna ligger nära varandra. Det finns något krav på att avståndet mellan anläggningarna inte får överstiga . En sådan begränsning har inte bedömts som ändamålsenlig, bl.a. med hänsyn till förslaget om generationsskifte i kärnkraften. Avsikten med ändringen är att en anläggningshavare som avser att uppföra en ny kärnkraftsreaktor inte ska vara tekniskt begränsad till att lokalisera den reaktorn till högst från den först uppförda reaktorn på samma plats. Avståndet bör alltså, i fråga om den här bestämmelsens syfte, kunna vara något större än så. Paragrafen innehåller ett krav på att anläggningarna ska ha samma innehavare. Om en ny kärnkraftsreaktor som uppförs i närheten av en av de befintliga reaktorerna inte har samma innehavare kommer dessa anläggningar inte att betraktas som en anläggning enligt lagen. (artikel 1 b) i ) Paragrafen innehåller ett bemyndigande om att helt undanta kärntekniska anläggningar, kärnämnen eller kärnavfall från tillämpningsområdet, om den risk som är förenad med dessa är liten. En sådan möjlighet följer redan av atomansvarighetslagen och i dess ursprung- Prop. 2009/10:173 liga lydelse. De kriterier som kan tjäna som utgångspunkt för regeringens bedöm- ning i fråga om risken ska nära följa de tolkningar som gjorts inom eller kommer att göra beträffande tillåtna inskränkningar i konventionens tillämpningsområde. En sådan omständighet kan vara att verksamheten är av ringa omfattning. De tolkningar som gjorts redovisas i kärnenergiorgans publikation Convention Decisions, recommendations, interpretations (jfr punkterna 56). Dessa har tagits in i 1 § förordningen (1981:327) med förordnanden enligt atomansvarighetslagen (1968:45) och en bilaga till förordningen. Ett undantag gäller vissa angivna mindre kvantiteter kärn- ämne (med undantag av naturligt uran och utarmat uran) eller kärnavfall som ska undantas från konventionens tillämpningsområde när ämnet eller avfallet sänds från en anläggningshavare till en annan mottagare och inte befinner sig i en kärnteknisk anläggning, förutsatt att vissa säkerhets- föreskrifter har iakttagits. Ett annat undantag gäller mindre kvantiteter kärnämne som finns i en anläggning avsedd endast för vissa maximi- mängder av klyvbart material. Bemyndigandet ger en möjlighet att göra undantag för en kärnteknisk anläggning som är under avveckling, om vissa gränsvärden för strålning underskrids. Denna möjlighet grundar sig på ett beslut som har fattats inom och kan bli aktuell att utnyttja när långt- gående åtgärder vidtagits för att avveckla och nedmontera en kärnkrafts- reaktor. De gränsvärden för strålning som ska underskridas innebär att det inte längre finns någon risk för att det ska uppkomma en radiologisk skada. (artikel art 4 e) i ) I paragrafen regleras möjligheten att likställa en stat eller en del av en stat med en konventionsstat. I förhållande till atomansvarighetslagen ut- vidgas bestämmelsen till att också avse en del av en stat. Bestämmelsen har sin bakgrund i och andra konventions- staters folkrättsliga åtaganden i förhållande till (jfr deklara- tionen från angående tillämpning på , Declaration on the App- lication of the Convention on Third Party Liability in the Field of Nuclear Energy to the Special Administrative Region, C(2000)183). Med stöd av bestämmelsen får regeringen förordna att (the Special Administrative Region of the Peoples Republic of ) ska likställas med en konventionsstat vid tillämpningen av lagen. Huvudregel om ansvaret vid radiologiska olyckor (artikel 3 i ) I första stycket finns huvudregeln om att anläggningshavaren är ansvarig för radiologiska skador till följd av en radiologisk olycka som har in- träffat i en kärnteknisk anläggning eller med kärnämne eller kärnavfall som kommer från en sådan anläggning. Bestämmelsen bygger på grund- principen att den som innehar en kärnteknisk anläggning är ansvarig för alla skador som uppkommer till följd av driften av denna. I andra stycket anges vissa skador som inte omfattas av lagens bestäm- melser om ersättningsskyldighet. dighet för anläggningshavare, staten eller annan stat enligt reglerna om betalning av gemensamma statsmedel enligt tilläggskonventionen. I punkterna 1 och 2 regleras ett på grundat undantag från anläggningshavarens ansvar för skador på själva anläggningen och för så kallad on-site property. undantogs också skador på trans- Genom ändringsprotokoll togs undantaget bort. Den närmare avgränsningen av ett anläggningsområde i punkten 2 (site) får som konstaterats i tidigare förarbeten (prop. 1981/82:163 s. 58) bestämmas i praxis med ledning av bl.a. de geografiska avgränsning- ar som kan finnas i de tillståndsbeslut som ligger till grund för anlägg- Undantaget från ersättningsskyldigheten gäller även om den anlägg- ning där en olycka inträffar och de närbelägna anläggningarna har olika Syftet med undantaget är nämligen att den ersättning som ska finnas tillgänglig i händelse av en olycka inte ska användas för ersätt- ning på närbelägna kärntekniska anläggningar utan till andra skadelidan- I ett mycket speciellt fall skulle bestämmelsen kunna innebära att skador på en kärnteknisk anläggning som är belägen på en helt annan plats ska ersättas enligt lagen. Följden av punkterna 1 och 2, och som en konsekvens av kanalisa- tionsprincipen, är att ingen kan hållas ansvarig om inte skadan orsakats uppsåtligen av en fysisk person (jfr 54 § 2). finns en i huvudsak motsvarande reglering. Av punkten 3 framgår att undantag från huvudregeln kan följa av 16 25 §§, som innehåller bestämmelser om transporter och tillfällig förvar- ing i samband med transporter. (artikel 4 i ) I denna och de följande paragraferna finns regler om ansvaret om det inträffar en radiologisk olycka under en transport eller tillfällig förvaring i samband med en transport av kärnämne eller kärnavfall mellan kärn- I denna paragraf finns huvudregeln i transport- fallen, som innebär att den anläggningshavare som är avsändare av trans- porten ska ersätta de radiologiska skador som olyckan medför. Huvudregeln om avsändaransvar har ansetts motiverad eftersom det Prop. 2009/10:173 normalt endast är avsändaren som kan övervaka och kontrollera emballe- ring och lastning. Ansvaret gäller under hela transporten om inte annat följer av 1725 §§. Reglerna om lagens tillämpningsområde i 9 § kan också innebära en begränsning. Vid transporter mellan stater anslutna till råder avtalsfrihet eftersom ansvarsreglerna då är lika i de båda staterna. (artikel 4 a) i och ii), b) i och ii och c) i ) I paragrafen anges undantag från huvudregeln om avsändarens ersätt- ningsansvar. I första stycket anges att vid transport mellan anläggningar i eller andra konventionsstater gäller avsändarens ersättningsansvar enligt 16 § inte i fråga om olyckor som inträffar efter den tidpunkt då ansvaret enligt ett skriftligt avtal mellan avsändaren och mottagaren övergår på mottagaren eller, om det inte finns något sådant avtal, då mottagaren övertar kärnämnet eller kärnavfallet. Med ett övertagande av kärnämnet eller kärnavfallet avses när mottagaren tar ämnena i besittning. Bestämmelsen i andra stycket är ny. Enligt bestämmelsen får en an- läggningshavare överta ansvaret för en transport från en annan anlägg- ningshavare genom ett avtal enligt första stycket endast om den som övertar ansvaret har ett direkt ekonomiskt intresse i de kärnämnen eller det kärnavfall som transporteras. Att bestämmelsen endast gäller i dessa transportfall beror på att inte medger avtalsfrihet i fråga om ansvarsövergången i de situationer som regleras i 18 och 19 §§, dvs. vid transporter till eller från ett land som inte är en konventionsstat. I bestämmelsen begränsas anläggningshavarens möjligheter att över- föra ansvaret för skador under transport till en annan anläggningshavare. Av bestämmelsen följer att ansvaret under transporten enbart kan bäras av den som är ägare till eller av annan anledning har ett sådant direkt in- tresse i det transporterade kärnämnet (med undantag av naturligt uran och utarmat uran) eller kärnavfallet att vederbörande kommer att lida en ekonomisk förlust om egendomen skadas, dvs. har det så kallade försäk- ringsbara intresset i godset som transporteras. Även om ägaren är annan än den som skickar eller tar emot kärnämnet eller kärnavfallet, kan äga- ren ha ett direkt ekonomiskt intresse i det transporterade godset. Så kan vara fallet om kärnämnet eller kärnavfallet skickas mellan flera anlägg- ningar för att behandlas på visst sätt. En sådan ägare får trots detta anses ha ett direkt ekonomiskt intresse i det transporterade godset. Regeln syftar till att undvika att en anläggningshavare försöker kringgå de nationella reglerna i fråga om ansvarsnivåer genom att vända sig till en anläggningshavare i ett land med lägre ansvarsnivåer och avtala att en anläggningshavare i det landet ska överta ansvaret för transporten. Det ska alltså inte längre vara möjligt för en anläggningshavare, som t.ex. avser att transportera kärnämne eller kärnavfall från till , att genom att anlita en anläggningshavare från en annan stat med mycket låga ansvarsbelopp, t.ex. en grekisk anläggningshavare, låta transporten omfattas av betydligt lägre ansvarsbelopp än de som gäller i (artikel 4 a) iv) i ) Enligt bestämmelsen övergår ansvaret, vid transport från eller annan konventionsstat till ett land som inte är en konventionsstat, vid den tidpunkt då kärnämnet eller kärnavfallet har lossats från det transport- medel som ämnet eller avfallet anlände till mottagarlandet med. melsen, som saknar motsvarighet i atomansvarighetslagen, införs efter- som lagens tillämpningsområde utvidgas och också kan avse radiolo- giska skador som uppkommer i en icke-konventionsstat. (artikel 4 b) iv) i ) Enligt bestämmelsen övergår ansvaret, vid transport till eller annan konventionsstat från ett land som inte är en konventionsstat och mottagaren skriftligen har samtyckt till transporten, då kärnämnet eller kärnavfallet har lastats på det transportmedel som ämnet eller avfallet ska transporteras med. Bestämmelsen innebär att ett avsteg görs från principen om ett avsändaransvar vid transporter från en avsän- dare i en icke-konventionsstat till en kärnteknisk anläggning i en konven- Vid en sådan transport är mottagaren, om denne skriftligen samtyckt till transporten, ersättningsansvarig för skada som uppkommer genom en radiologisk olycka under transporten redan från det att godset lastats ombord på transportmedlet. Transporter till eller från reaktordrivna transportmedel (artikel 4 a) iii) och b) iii) i ) I paragrafen regleras vem som är ansvarig om det inträffar en radiologisk olycka under en transport mellan å ena sidan en kärnteknisk anläggning i eller en annan konventionsstat och å andra sidan en kärnreaktor som används som kraftkälla i ett fartyg eller annat transportmedel. vudregeln i första stycket är att innehavaren av den kärntekniska anlägg- ningen ska ersätta de radiologiska skador som olyckan medför. melserna överförs från atomansvarighetslagen utan ändring i sak. I andra stycket anges undantag från huvudregeln. för anläggningshavaren gäller enligt punkten 1 inte i fråga om olyckor som vid transport från den kärntekniska anläggningen inträffar efter den tidpunkt då kärnämnet eller kärnavfallet övertas av den som driver eller innehar den mottagande reaktorn. Ansvaret för anläggningshavaren gäller enligt punkten 2 inte i fråga om olyckor som vid transport till den kärn- tekniska anläggningen inträffar före den tidpunkt då kärnämnet eller kärnavfallet övertas av innehavaren av den kärntekniska anläggningen. Bestämmelserna har en mycket begränsad betydelse. kan bestämmelsen aktualiseras i förhållande till atomfartyg, t.ex. det Bestämmelsen kan också om- Prop. 2009/10:173 fatta sådana mobila flytande kärnreaktorer som klassas som fartyg. reglering, som bestämmelsen bygger på, står i full överensstämmelse med konvention om ansvarighet för redare av atomfartyg. Av konvention följer att ansvarighet för innehava- ren av fartygets reaktoranläggning inträder i och med att vederbörande övertar kärnämnena (med undantag av naturligt uran och utarmat uran) eller kärnavfallet (atomsubstansen). I 9 kap. 3 § sjölagen (1994:1009) finns vidare en bestämmelse som innebär att det inte finns någon rätt till ansvarsbegränsning beträffande en fordran med anledning av en radio- logisk skada orsakad av atomfartyg. Transporter mellan länder som inte är konventionsstater 21 § I paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, anges vem som är ansvarig om det inträffar en radiologisk olycka under en transport eller tillfällig förvaring i samband med en transport av kärn- ämne eller kärnavfall mellan länder som inte är konventionsstater. I såda- na fall ska den som har tillstånd till transporten enligt kärntekniklagen ersätta de skador som olyckan medför. Det som i denna lag gäller i fråga om en anläggningshavares ansvar ska då gälla tillståndshavaren. Motsvarande bestämmelse i 7 § tredje stycket atomansvarighetslagen kommenteras i prop. 1968:25 s. 99. Andra fall där olyckan inträffar utanför en anläggning 22 § (artikel 3 a) och 5 c) i ) I paragrafen regleras ansvaret för t.ex. en container som utan att vara under transport finns utanför en kärnteknisk anläggning. Bestämmelserna överförs från atomansvarighetslagen utan ändring i sak och kommenteras i prop. 1968:25 s. 101 och 102. Andra fall där olyckan inträffar i en anläggning 23 § (artikel 5 b) i ) I paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, regle- ras ansvaret vid en olycka med kärnämne eller kärnavfall som förvaras tillfälligt i en kärnteknisk anläggning vid transport till eller från en annan kärnteknisk anläggning. I sådana fall ska den som innehar den kärntek- niska anläggning där kärnämnet eller kärnavfallet förvaras ersätta de skador som olyckan medför endast om ersättningsansvaret följer av ett skriftligt avtal som anläggningshavaren är bunden av. Bestämmelsen överförs från atomansvarighetslagen utan ändring i sak och kommenteras i prop. 1968:25 s. 92 och 93. (artikel 4 e) i ) Med stöd av denna paragraf, som överförs från atomansvarighetslagen utan ändring i sak, får regeringen eller den myndighet som regeringen be- stämmer i det enskilda fallet besluta att en transportör i stället för inne- havaren av en kärnteknisk anläggning ska vara ersättningsansvarig för en olycka som inträffar under transporten. Behovet av bestämmelsen är i motsvarande reglering är frivillig och överlämnar åt anläggningsstaten att närmare reglera frågan genom lagstiftning (prop. 1968:25 s. 103). Trots att det inte finns något egentligt behov av bestämmelsen kan den inte tas bort eftersom den också kan bli tillämplig i förhållande till andra konventionsstater (se 25 §). (artikel 4 e) i ) Paragrafen överförs från atomansvarighetslagen utan ändring i sak. stämmelsen innebär att ett beslut motsvarande det som avses i 24 §, och som meddelats enligt en annan konventionsstats lag för det ansvar som gäller för en anläggningshavare i den staten, ska gälla även när svensk lag är tillämplig för att bedöma ersättningsanspråket. beträffande 24 § är det praktiska behovet av bestämmelsen ringa. (artikel 6 a) i ) I paragrafen finns bestämmelsen om att ersättningsansvaret enligt lagen är kanaliserat till anläggningshavaren (kanalisationsprincipen). fen ändras i förhållande till atomansvarighetslagen endast redaktionellt för att tydliggöra lagens centrala bestämmelser. Av paragrafen följer, som huvudregel, att anläggningshavaren ska bära alla kostnader i samband med en radiologisk olycka och att skadestånds- ansvaret enligt andra än lagens regler inte aktualiseras. exempelvis huvud- och underleverantörer till kärntekniska anläggningar inte kan bli ersättningsskyldiga för att de har vållat en radiologisk olycka genom fel eller försummelse vid tillverkningen av olika komponenter i I de fall anläggningshavaren inte svarar följer av kanalisa- tionsprincipen, om det inte finns någon sådan omständighet som avses i 54 § 2 eller 3 att ingen kan hållas skadeståndsansvarig för den radiolo- Om kanalisationsprincipen inte hade varit tillämplig kunde det annars ha varit tänkbart att t.ex. regler om produktansvar skulle ha aktualiserats om en olycka orsakats av en i något avseende bristfällig Paragrafen är tillämplig också i de fall den ansvariga anläggningshava- rens anläggning ligger i en annan konventionsstat och i de fall utländsk Risken är annars att talan skulle kunna föras i mot exempelvis en svensk leverantör under åberopande av all- männa skadeståndsregler. De situationer då avsteg från kanalisationsprincipen kan göras direkt med stöd av lagen framgår av 54 § 2 och 3. En sådan situation är att en avtalspart i ett skriftligt avtal med anläggningshavaren åtagit sig att er- sätta en skada. Med stöd av regleringen kan också undantag göras från kanalisationsprincipen på så sätt att anläggningshavaren har rätt att kräva tillbaka den ersättning som betalats för en radiologisk skada av någon som uppsåtligen har orsakat en radiologisk olycka. Paragrafen har också betydelse för de skador som undantas från anläggningshavarens och statens ersättningsansvar (19 § andra stycket). Av paragrafen framgår att undantag från kanalisationsprincipen även kan följa av internationella åtaganden. Behovet av ett sådant undantag kvarstår för konventioner som reglerar transporter och som tillkommit innan avslutades (). Skälet till detta är att kanalisationsprincipen, som alltså knyter ansvaret till anläggningens innehavare, annars riskerar att hamna i konflikt med de konventioner på transporträttens område som anger ett skadeståndsansvar för transportören. Det måste därför finnas en möjlighet att göra undantag i lagens kanalisationsprincip för det ansvar som transportören kan ha med stöd av sådana äldre konventioner som inte gör något undantag från transportörens ansvar för radiologisk skada (atomskada). En sådan kon- vention är konvention rörande fastställande av vissa gemensam- ma bestämmelser i fråga om internationell luftbefordran (Warszawakon- ventionen). Denna konvention gäller i förhållande till ett så kallat tredje land fortfarande parallellt med konvention om vissa enhetliga regler för internationella lufttransporter (Montrealkonventionen). Den senare gäller för alla EU-lufttrafikföretag. På vägtransportområdet gäller vidare fortfarande konvention om fraktavtalet vid internationell godsbefordran på väg (CMR), även om den ändrades 1978. I denna kon- vention görs inte något undantag från transportörens ansvar för radiolo- gisk skada (atomskada). För de stater som är bundna till konvention om skadestånds- ansvar vid sjötransport av atomsubstans gäller att en internationell kon- vention eller nationell lagstiftning som rör sjötransport inte får åberopas som grund för ansvarighet för radiologisk skada, om ansvar för skadan anges i Paris- eller eller enligt nationell lagstiftning som är lika förmånlig för de skadelidande som någon av dessa konven- tioner. För att undvika dubbel ansvarighet för radiologisk skada som har uppkommit i samband med användning av fartyg i dessa fall ska kanali- sationsprincipen gälla. Om kanalisationsprincipen inte skulle upprätthål- las i dessa fall skulle t.ex. ett varv kunna bli ansvarigt och tvingas betala skadestånd om en radiologisk skada orsakats av en bristfällig reparation av ett fartyg eller en leverantör kunna åläggas skadeståndsansvar för en behållare avsedd att transportera kärnämnen eller kärnavfall om behållar- en går sönder och orsakar en radiologisk skada (jfr prop. I förhållandet mellan och en stat som inte har tillträtt konvention gäller däremot att undantag från kanalisationsprincipen kan aktualiseras om detta följer av någon reglering på sjörättens område. Vidare berör konvention inte frågan om kanalisering av ansvaret för en radiologisk skada som uppkommer vid flyg-, järnvägs-, eller Prop. 2009/10:173 landsvägstransport. Dubbel ansvarighet kan alltså i princip förekomma. Som framgått ovan är detta fallet på vägtransportområdet.