prop · GX03225 · 2010-06-09 00:00:00 — Kraven får därför uppfattas ha samma innebörd som i den allmänna bestämmelsen om fastställelsetalan i 13 kap. 2 § första stycket . Kravet på ovisshet är uppfyllt så snart det råder tvist om den fråga som käranden vill föra talan om. Förfång föreligger så snart ovissheten gör det svårt för käranden att planera sin ekonomiska verksamhet eller på annat sätt skapar en besvärande otrygghet för denne. Även i de övriga lagar som reglerar det industriella rättsskyddet finns bestämmelser om fastställelsetalan, vilka bestämmelser i vissa fall är något annorlunda utformade än den i 44 § första stycket VML. Se 63 § första och andra styckena patentlagen (1967:837), 41 § första och andra styckena mönsterskyddslagen (1970:485), 23 § första stycket firmalagen (1974:156), förkortad FL samt 10 kap. 1 § första och andra styckena växtförädlarrättslagen (1997:306). Bestämmelser om fastställelsetalan finns också i 22 § namnlagen (1982:670). Det finns ytterligare bestämmelser med anknytning till frågan om fastställelsetalan såväl i varumärkeslagen som i de övriga lagar som reglerar det industriella rättsskyddet. Enligt varumärkeslagen gäller att för det fall en licenstagare eller panthavare vill väcka en fastställelsetalan jämlikt 44 § första stycket VML, måste licenstagaren eller panthavaren underrätta varumärkesinnehavaren om detta (44 § andra stycket och 43 § VML). Licenstagare och panthavare har samma underrättelseskyldighet när de vill väcka en intrångstalan (43 § VML). I stort sett motsvarande bestämmelser avseende licenstagares och panthavares underrättelser finns i 64 § första stycket andra och tredje meningarna patentlagen. På mönster- och växtförädlarrättsområdet finns bestämmelser beträffande licenstagares underrättelser (42 § första stycket andra meningen mönsterskyddslagen och 10 kap. 2 § första stycket andra meningen växtförädlarrättslagen). I 6 § kollektivmärkeslagen (1960:645) finns en bestämmelse enligt vilken endast innehavaren av ett kännetecken enligt den lagen ska anses som målsägande i mål om intrång i rätt till varukännetecken som avses i den lagen. Innehavaren får föra talan om ersättning även för skada tillfogad annan som är berättigad att använda kännetecknet, se 6 § andra meningen kollektivmärkeslagen. Eftersom de som får nyttja en kollektivmärkesrättighet inte har samma möjlighet som exempelvis licenstagare har att väcka talan enligt varumärkeslagen, saknas också en reglering om underrättelseskyldighet vid väckande av talan motsvarande den som finns i varumärkeslagen. För alla typer av registrerade rättigheter på det industriella rättsskyddets område har ansetts gälla att frågor om ogiltighet av rättigheten inte kan prövas direkt i ett mål där intrångs- eller fastställelsetalan förs. I stället får särskild talan om ogiltighetsförklaring eller hävning väckas. I de lagar som reglerar det industriella rättskyddet, med undantag för patentlagen, finns bestämmelser om obligatorisk Prop. 2009/10:225 vilandeförklaring av intrångsmål i dessa fall, dvs. om den mot vilken talan förs gör gällande att registreringen är ogiltig (42 § andra stycket VML, 39 § andra stycket mönsterskyddslagen, 22 § FL och 9 kap. 10 § andra stycket växtförädlarrättslagen). På motsvarande sätt finns, förutom i patentlagen och varumärkeslagen, regler om obligatorisk vilandeförklaring av mål där fastställelsetalan förs (41 § tredje stycket och 39 § andra stycket mönsterskyddslagen, 23 § andra stycket och 22 § FL samt 10 kap. 1 § tredje stycket och 9 kap. 10 § andra stycket växtförädlarrättslagen). Obligatoriska regler om vilandeförklaring finns alltså inte för patenträttsliga intrångsmål eller patenträttsliga mål där fastställelsetalan förs (se 63 § tredje stycket och 61 § andra stycket patentlagen). Dessa måltyper kan i stället vilandeförklaras med stöd av de allmänna bestämmelserna om vilandeförklaring i 32 kap. 5 § . Bestämmelserna om vilandeförklaring i 32 kap. 5 § innebär att rätten avgör om vilandeförklaring ska ske eller inte. Vilandeförklaring är med andra ord inte obligatorisk. Obligatoriska regler om vilandeförklaring finns inte heller för varumärkesrättsliga mål där fastställelsetalan förs (44 § VML). Beroende på hur långtgående slutsatser man ska dra av rättsfallet RH 2001:7 kan det dock tänkas att man i praxis skulle tillämpa reglerna om vilandeförklaring av varumärkesrättsliga intrångsmål i motsvarande situation analogt. 13.2Särregler om fastställelsetalan och vilandeförklaring tas bort och ytterligare bestämmelser införs om underrättelseskyldighet vid intrångstalan Regeringens förslag: Den särskilda bestämmelsen om fastställelsetalan i varumärkesmål förs inte över till den nya varumärkeslagen. En talan om att en domstol ska fastställa om rätten till ett varukännetecken består eller inte, eller om ett visst förfarande utgör intrång i en sådan rätt eller inte, får i fortsättningen föras med stöd av den allmänna bestämmelsen om fastställelsetalan i 13 kap. 2 § . En bestämmelse införs av vilken framgår att när den mot vilken talan förs i ett mål rörande fastställelse eller intrång gör gällande att ett registrerat varumärke är ogiltigt, får frågan om ogiltighet prövas endast sedan talan om hävning har väckts. Den obligatoriska bestämmelsen om att ett mål om intrång ska vilandeförklaras i avvaktan på att frågan om hävning av registreringen avgjorts förs inte över till den nya varumärkeslagen. Såväl intrångsmål som mål där fastställelsetalan förs får vilandeförklaras med stöd av den allmänna bestämmelsen om vilandeförklaring i 32 kap. 5 § för det fall talan väcks om hävning av registreringen. Bestämmelserna om att licenstagare och panthavare ska vara skyldiga att lämna underrättelse till innehavaren om licenstagaren eller panthavaren vill väcka en intrångstalan förs över till den nya Det införs bestämmelser om att sådan underrättelseskyldighet ska gälla även för den som är berättigad att använda ett kollektiv-, garanti- eller kontrollmärke eller andra sådana varukännetecken och som vill väcka talan om intrång i rätten till ett sådant varukännetecken. Det införs även bestämmelser om att underrättelseskyldighet ska gälla för den som är berättigad att använda en särskild beteckning på jordbruksprodukter och livsmedel och som vill väcka talan om civilrättsliga sanktioner i anledning av intrång i rätten till en sådan beteckning. Slutligen införs även en bestämmelse om underrättelseskyldighet om licenstagare eller panthavare vill väcka en fastställelsetalan med stöd av den allmänna bestämmelsen om fastställelsetalan i . Kommitténs förslag: Kommittén lämnar inte något förslag om att för det fall fastställelsetalan förs rörande ett registrerat varumärke och den mot vilken talan förs gör gällande att registreringen är ogiltig, får frågan om ogiltighet prövas endast sedan talan om hävning har väckts. Kommittén föreslår att den obligatoriska regeln om att intrångsmål måste vilandeförklaras för det fall den mot vilken talan förs gör gällande att registreringen är ogiltig, ska föras över till den nya varumärkeslagen. Kommittén lämnar inget förslag om att den som är berättigad att använda ett kollektiv-, garanti- eller kontrollmärke eller andra sådana varukännetecken och som vill väcka talan om intrång i rätten till ett sådant varukännetecken måste underrätta innehavaren. Kommittén lämnar heller inget förslag om underrättelseskyldighet för den som är berättigad att använda särskild beteckning på jordbruksprodukter och livsmedel och som vill väcka talan om civilrättsliga sanktioner i anledning av intrång i rätten till en sådan beteckning. Inte heller lämnar kommittén något förslag om att licenstagare och panthavare ska vara skyldiga att underrätta innehavare för det fall fastställelsetalan väcks med stöd av bestämmelserna i 13 kap. 2 § . I övrigt överensstämmer kommitténs förslag med regeringens. s.324 f. och 330 f. Remissinstanserna: och har instämt i kommitténs generella uppfattning att allmänna processuella regler i möjligaste mån bör tillämpas även i fråga om mål som rör varumärkesrätt och inte sett några hinder mot att ta bort särregleringen angående fastställelsetalan. har inte haft några invändningar i sak mot bedömningen att särregler inte behövs men har ställt sig tveksam till en ändring enbart på varumärkesområdet (och firmaområdet). Övriga remissinstanser har tillstyrkt eller inte haft några invändningar mot förslaget att ta bort särregleringen angående fastställelsetalan. har ansett att det finns skäl att överväga om inte den varumärkesrättsliga bestämmelsen om vilandeförklaring av mål om intrång bör anpassas till den ordning som gäller på patentområdet. I övrigt har remissinstanserna inte haft några synpunkter på kommitténs förslag när det gäller vilandeförklaring av mål om intrång. När det gäller kommitténs förslag rörande underrättelser till innehavare i vissa fall har påtalat att innehavare bör underrättas även när licenstagare eller panthavare vill väcka fastställelsetalan. har berört frågan om det finns anledning att göra skillnad mellan exklusiv och talerätt i intrångsmål. Skälen för regeringens förslag I förarbetena till 44 § VML (prop. 1960:167 s. 194 f. och SOU 1958:10 s. 344 f.) anfördes att det borde vara möjligt att föra fastställelsetalan på två sätt, dels huruvida en rätt till ett visst varukännetecken består eller inte består, dels huruvida ett visst förfarande utgör intrång i en sådan rätt När det gäller talan om huruvida ett visst förfarande utgör intrång eller inte anfördes i förarbetena att sådan talan till synes inte skulle kunna föras med stöd av den allmänna bestämmelsen om fastställelsetalan i 13 kap. 2 § . När det gäller talan om huruvida en rätt till ett varukännetecken består eller inte består gjordes bedömningen att det var möjligt att den allmänna bestämmelsen om fastställelsetalan i 13 kap. 2 § täckte en sådan talan. analogi med vad som skett på patentområdet, där bestämmelser hade införts om fastställelsetalan, borde dock enligt förarbetena rätten att föra varumärkesrättslig fastställelsetalan uttömmande regleras i Skälet till bedömningen att talan om huruvida ett visst förfarande utgör eller inte utgör intrång i ett varukännetecken inte skulle kunna föras med åberopande av 13 kap. 2 § , är att talan enligt denna bestämmelse måste avse fastställelse att visst rättsförhållande består eller Begreppet rättsförhållande användes ursprungligen för att beteckna en rättslig relation mellan två avtalsparter. jämlikt 13 kap. 2 § kunde därför exempelvis avse frågan om ett visst avtal var bindande mellan parterna. rättsförhållande ansågs generellt inte föreligga mellan innehavaren av en immateriell rättighet och en intrångsgörare. fastställelsetalan ansågs därför behövlig i de flesta immaterialrättsliga Begreppet rättsförhållande i 13 kap. 2 § har emellertid utvidgats efterhand. Det anses exempelvis numera möjligt att föra talan med yrkande om att domstolen ska fastställa att svaranden är skyldig att betala skadestånd till käranden på grund av viss skada som han eller hon orsakat. Med andra ord kan även en orättshandling medföra att det uppstår ett rättsförhållande (, Rättegång, Andra häftet, 8 uppl., 1996, s. 115 f.). Det har mot bakgrund av denna utveckling framförts kritik mot synsättet att det saknas en konkret rättslig relation mellan innehavaren av en immateriell rättighet och en intrångsgörare samt att det finns särskilda bestämmelser om fastställelsetalan i vissa av de immaterialrättsliga lagarna. Det har anförts att den allmänna bestämmelsen om fastställelsetalan i skulle kunna tillämpas också på de fall som motiverat de särskilda reglerna i vissa av de immaterialrättsliga lagarna och att dessa senare regler därför är onödiga (, a.a. s. 115 och Fitger, I, 13:28 c). Det sätt på vilket domstolarna har tolkat kravet på rättsförhållande i den allmänna bestämmelsen om fastställelsetalan (13 kap. 2 §) innebär att nödvändigheten av en särreglering om Prop. 2009/10:225 möjligheten att föra fastställelsetalan på varumärkesområdet kan Inte bara tvister rörande huruvida en rätt till ett visst varukännetecken består eller inte består, utan också tvister rörande huruvida ett visst förfarande utgör intrång i en sådan rätt eller inte, bör kunna föras med stöd av den allmänna bestämmelsen om fastställelsetalan i . Vid tillkomsten av särbestämmelsen om fastställelsetalan i varumärkeslagen (44 § första stycket VML) gjordes emellertid vissa uttalanden som indikerade att bestämmelsen även i annat hänseende kunde ha ett vidare tillämpningsområde än den allmänna bestämmelsen om fastställelsetalan i . I förarbetena uttalades bl.a. att det ofta kan råda tvekan om användningen av visst varukännetecken innebär varumärkesintrång och att sådan ovisshet kan vara till förfång för de berörda parterna och verka hämmande på deras handlande. Detta ansågs gälla framför allt för den som står i begrepp att ta ett kännetecken i bruk (kursiverat här) och är i tvivel om omfattningen och innebörden av en äldre känneteckensrätt, se prop. 1960:167 s. 194. I förarbetena finns även uttalanden om att käranden genom en positiv fastställelsetalan kan få svar på frågan om han eller hon har ett skydd mot kännetecken som annan använder eller tänker ta i bruk (kursiverat här), se prop. 1960:167 s. 195. Att en förestående, men ännu inte påbörjad, användning av annan än innehavaren skulle omfattas av bestämmelsen kom emellertid inte att inverka på lagtextens utformning. Lagtexten överensstämmer i stället i allt väsentligt med utformningen av bestämmelsen i 13 kap. 2 § första stycket , utom vad avser kravet på rättsförhållandet. Något annorlunda förhåller det sig på patent-, mönsterskydds- och växtförädlarrättsområdena, där bestämmelserna om fastställelsetalan gör det möjligt för den som driver eller avser att driva verksamhet att föra talan mot innehavaren om fastställelse huruvida hinder föreligger mot verksamheten på grund av innehavarens ensamrätt. På firmaområdet är emellertid bestämmelsen om fastställelsetalan utformad på samma sätt som bestämmelsen om fastställelsetalan i varumärkeslagen. Huruvida ett fastställelseyrkande som förs med stöd av 13 kap. 2 § nödvändigtvis behöver avse någonting i närvarande tid synes det råda delade meningar om (se bl.a. not 39 i , a.a. s. 112 och där gjorda hänvisningar samt rättsfallet RH 2001:7). Det faktum att den särskilda bestämmelsen om fastställelsetalan i varumärkeslagen i detta hänseende utformats på samma sätt som den allmänna bestämmelsen i och inte som bestämmelserna om fastställelsetalan i patentlagen, mönsterskyddslagen och växtförädlarrättslagen talar för att likartade bedömningar måste göras av rättsförhållandet enligt både den varumärkesrättsliga och den allmänna bestämmelsen i om fastställelsetalan. Domstolspraxis som pekar i riktningen att lägre krav skulle gälla i detta hänseende om 44 § VML tillämpas än om ett mål avser talan jämlikt 13 kap. 2 § saknas också. En prövning av frågan om en kärande kan få framgång med ett yrkande om fastställelse som avser förestående, men ännu inte påbörjad användning av ett varukännetecken enligt 13 kap. 2 § bör därför inte skilja sig från den prövning som har behövt företas enligt 44 § VML. har ställt sig tveksam till om en utmönstring av särreglerna om fastställelsetalan bör göras enbart på varumärkesområdet (och firmaområdet). Regeringen delar i och för sig uppfattningen att det finns ett värde i att de processuella reglerna i de olika lagarna på det industriella rättsskyddets område är så likalydande som möjligt. När det gäller särbestämmelserna om fastställelsetalan i varumärkeslagen (och firmalagen) skiljer de sig dock, som beskrivits, redan i en inte obetydlig omfattning från motsvarande bestämmelser i patentlagen, mönster- skyddslagen och växtförädlarrättslagen. Som framgått ovan är det just på varumärkesområdet (och firmaområdet) som specialreglerna är mycket lika bestämmelserna i 13 kap. 2 § . En utmönstring av särbestämmelserna enbart inom varumärkesrätten (och firmarätten) framstår därför som mer näraliggande än på det industriella rättsskyddets område i övrigt. Mot denna bakgrund och då regeringen instämmer i Varumärkes- kommitténs bedömning att det är lämpligt att allmänna civilprocessuella regler så långt det är möjligt tillämpas på varumärkesrättsliga tvister, en uppfattning som också delas av i slutbetänkandet Förslag till formskyddslag, SOU 2001:68 och av remissinstanserna, saknas anledning att föra över den särskilda regeln om fastställelsetalan till den föreslagna varumärkeslagen. Tvister rörande huruvida en rätt till ett visst varukännetecken består eller inte består eller huruvida ett visst förfarande utgör intrång i en sådan rätt eller inte, får i stället föras med stöd av den allmänna bestämmelsen om fastställelsetalan i 13 kap. 2 § . Därmed kommer i nu aktuellt hänseende samma ordning att gälla på varumärkesområdet som på upphovsrätts- och kretsmönsterområdet. Invändning om varumärkesregistreringens ogiltighet För alla typer av registrerade rättigheter på det industriella rättsskyddets område har ansetts gälla att frågor om ogiltighet av rättigheten inte kan prövas i mål rörande intrång eller i mål där fastställelsetalan förs. I stället måste särskild talan om hävning eller ogiltighetsförklaring av rättigheten väckas, varvid påståendet om ogiltighet får sin prövning. Skälet till denna ordning är att för det fall en invändning om ogiltighet skulle prövas direkt i målet rörande intrång eller fastställelse, skulle domen i den delen inte få rättskraft, vilket bl.a. skulle medföra en risk för att olika domstolar kommer till olika resultat rörande registreringars giltighet. För att undvika de problem som skulle vara förknippade med en sådan ordning har reglerna utformats så att det endast är möjligt att få en invändning om ogiltighet prövad efter särskild talan om ogiltigförklaring eller hävning av den registrerade rättigheten. Genom domen i målet rörande ogiltighetsförklaring/hävning mister rättighetshavaren sin ensamrätt inte bara gentemot den/dem som är part i målet utan även i förhållande till alla andra som har nyttjat eller avser att nyttja rättigheten (se bl.a. prop. 1960:167 s. 188 f. och prop. 1966:40 s. 218 f.). I ett fåtal fall förs intrångsmål i form av brottmål. Lagrådet har berört frågan om det förhållandet att den tilltalade i dessa fall inte kan få en invändning om en registrerings ogiltighet prövad i brottmålet kan vara en otillåten inskränkning i den tilltalades rätt till försvar och önskat få frågan belyst ytterligare, bl.a. vad gäller den närmare innebörden av prövoförbudet. I förarbetena till patentlagen behandlades frågan om de olägenheter en tilltalad kan vållas genom att behöva väcka en särskild talan för att få frågan om registreringens ogiltighet prövad. Där konstaterades att intrång i ett i vederbörlig ordning meddelat patent i princip borde anses som en i sig straffbar handling, varvid den omständigheten att straff m.m. bortfaller om patentet ogiltigförklaras fick ses som en av billighetsskäl grundad inskränkning i den nämnda principen. Med denna princip ansågs det inte ligga något stötande i att giltighetsfrågan inte kom upp till bedömning i intrångsmålet (prop. 1966:40 s. 226 f.). I samband med att frågorna om ogiltighetstalan på patentområdet på nytt behandlades gjordes återigen bedömningen att det inte skulle vara lämpligt att ha en ordning som innebar att frågan om ogiltighet prövades i intrångsmålet; särskild talan måste väckas om frågan om ogiltighet ska kunna prövas (prop. 1985/86:86 s. 34). Det kan konstateras att de olägenheter det i huvudsak kan röra sig om är risker för tidsutdräkt och ökade kostnader. Däremot är den tilltalade inte fråntagen rätten att få själva invändningen om ogiltighet prövad. Prövningen måste dock ske i särskild ordning för att undvika att olika domstolar kommer till olika resultat rörande registreringars ogiltighet. I den situationen är det möjligt för den domstol som hanterar intrångsmålet att vilandeförklara det, vilket ofta kan vara lämpligt. Mot denna bakgrund gör regeringen bedömningen att den gällande ordningen inte innebär en otillåten inskränkning av den enskildes rätt till försvar. När det gäller den nuvarande regleringens närmare utformning gäller på varumärkesområdet att för det fall invändning framställs om ogiltighet i ett mål rörande intrång, så ska domstolen på yrkande av den som gör gällande att registreringen är ogiltig förklara målet vilande i avvaktan på att frågan om registreringens hävning slutligen avgörs. För det fall talan om hävning inte är väckt ska domstolen i samband med vilandeförklaringen förelägga parten att väcka sådan talan (42 § andra stycket VML). Motsvarande bestämmelser beträffande mål där fastställelsetalan förs saknas, men samma principer gäller för denna typ av mål som för varumärkesrättsliga mål om intrång. Bestämmelser om obligatorisk vilandeförklaring och föreläggande för part att väcka talan finns också beträffande mönster, firmor och växtförädlarrätt (39 § andra stycket och 41 § tredje stycket mönsterskyddslagen, 22 § och 23 § andra stycket FL samt 9 kap. 10 § andra stycket och 10 kap. 1 § tredje stycket växtförädlarrättslagen). När patentlagen infördes innehöll även den regler om obligatorisk vilandeförklaring såväl för intrångsmål som för mål där fastställelsetalan fördes (61 § andra stycket i tidigare lydelse och 63 § tredje stycket). I ett senare lagstiftningsärende, som syftade till att effektivisera patentprocessen, ändrades emellertid bestämmelserna om förfarandet i intrångsmål när den mot vilken talan förs gör gällande att patentet är ogiltigt. Föreskriften om obligatorisk vilandeförklaring av intrångsmål i 61 § andra stycket patentlagen togs då bort (prop. 1985/86:86 s. 32 f.). Ändringen i 61 § andra stycket patentlagen medförde att föreskriften om vilandeförklaring försvann även för mål om fastställelsetalan (se hänvisningen i 63 § tredje stycket till 61 § andra stycket). Vilandeförklaring i dessa patentmål har därefter i stället kunnat ske med stöd av den allmänna bestämmelsen om vilandeförklaring i 32 kap. 5 § . Denna bestämmelse innebär att rätten avgör om vilandeförklaring ska ske eller inte. Bestämmelsen är med andra ord inte obligatorisk. I förarbetena till borttagandet av den obligatoriska föreskriften om vilandeförklaring i patentlagen angavs att det i praktiken torde vara mycket vanligt att svaranden i ett intrångsmål väcker talan om att patentet är ogiltigt och utnyttjar rätten att få intrångsmålet vilandeförklarat till dess ogiltighetsfrågan slutligt har avgjorts samt att detta är ägnat att förlänga intrångsprocessen. Vidare anfördes i förarbetena att intrångsfrågan kanske bara gäller en mindre del av patentets skyddsomfång. Att i den situationen låta intrångsfrågan vila i avvaktan på att patentets giltighet prövas kunde framstå som mindre lämpligt av processekonomiska skäl. I förarbetena konstaterades vidare att en stor del av nackdelarna med den då gällande ordningen skulle kunna avhjälpas om möjligheten till ovillkorlig vilandeförklaring av intrångsfrågan avskaffades. Några ändringar av motsvarande bestämmelser på det industriella rättsskyddets område i övrigt gjordes inte i samband med det patenträttsliga lagstiftningsärendet. förslag innebar att de nuvarande principerna om att en invändning om ogiltighet inte får tas upp till prövning i mål rörande intrång skulle gälla också enligt den nya varumärkeslagen. Regeringen delar kommitténs uppfattning i denna del. Kommittén lämnade däremot inte något förslag till uttryckliga bestämmelser om vad som gäller om den som talan förs mot i ett mål om fastställelse gör gällande att registreringen är ogiltig. Mot bakgrund av hur frågan regleras i övriga lagar på det industriella rättsskyddets område samt då avsaknaden av reglering på varumärkesområdet uppmärksammats i rättspraxis, anser regeringen att det i den nya varumärkeslagen bör införas en uttrycklig bestämmelse om detta.