prop · GX03173 · 2010-03-23 00:00:00 — När det gäl- ler lufttransport kan konstateras att konvention om vissa enhet- liga regler för internationella lufttransporter (Montrealkonventionen) är tillämplig, utöver , om en radiologisk skada (atom- skada) inträffar ombord på ett luftfartyg. I Montrealkonventionen har inte förts in något undantag för ansvarighet för radiologisk skada (atom- skada). Som utförligt redovisas i det lagstiftningsärende som låg till grund för införlivandet av Montrealkonventionen med svensk rätt (prop. 2002/03:18 s. 6569) har konstaterats att det lagstiftningstekniskt inte krävs att atomansvarighetslagen eller luftfartslagen innehåller något un- dantag för respektive lag eftersom konventionerna får anses vara fören- liga med varandra. Följden av detta är att om en skada som omfattas av denna lag inträffar under en lufttransport ska den skadelidande ha rätt att vända sig till endera av anläggningshavaren och transportören med sitt krav på ersättning. Som framgår av 54 § har transportören i en sådan si- tuation regressrätt gentemot anläggningshavaren. I sjölagen (1994:1009) har däremot tagits in en bestämmelse i 11 kap. 1 § som anger att det finns särskilda bestämmelser om atomskada (radio- logisk skada) i atomansvarighetslagen. Det kan vidare konstateras att paragrafen inte aktualiseras i förhållande till internationella konvention om ansvarighet och ersättning för skada i samband med sjötransport av farliga och skadliga ämnen (HNS- konventionen). Lagtexten förenklas i förhållande till 14 a § atomansvarighetslagen. Det har inte ansetts nödvändigt att ange den internationella regleringen i detalj i bestämmelsen. De nu nämnda fallen är undantagssituationer som knappast kommer att aktualiseras. Av 33 § framgår att ett anspråk på ersättning får riktas direkt mot den som har ställt en säkerhet enligt lagen, t.ex. en försäkringsgivare. Lag- rådet har anfört att det bör övervägas om det inte för tydlighetens skull borde framgå av bestämmelsen att anspråk kan riktas även mot den som har ställt säkerhet för anläggningshavarens ersättningsansvar. Enligt re- geringens bedömning behöver något sådant förtydligande inte göras med hänsyn till att det är anläggningshavarens ansvar enligt kanalisations- principen som bör lyftas fram i denna paragraf och att bestämmelsen i 33 § om att anspråk får riktas mot den som har ställt en säkerhet är till- räckligt tydlig. (artikel 3, 7 och 10 b) i ) I första stycket behandlas den grundläggande bestämmelsen att anlägg- ningshavaren har ett objektivt, strikt ersättningsansvar som gäller obero- ende av om anläggningshavaren själv eller någon som anläggningshava- ren ansvarar för är vållande till skadan. I andra stycket införs en ny bestämmelse som uttryckligen anger att en anläggningshavares ersättningsansvar är obegränsat, om inte annat följer av 28 eller 29 §. Genom bestämmelsen utnyttjas möjligheten enligt arti- kel 7 i den reviderade att införa ett obegränsat skade- Prop. 2009/10:173 ståndsansvar för anläggningshavare. Det kan i och för sig anses överflö- digt att införa en uttrycklig reglering om ett obegränsat ansvar. Någon som är skadeståndsskyldig är obegränsat ansvarig för en skada om inget annat sägs. Att det ändå i klargörande syfte införs en bestämmelse i lagen motiveras av att frågan om ett obegränsat ansvar är central och varit omdiskuterad inom konventionsstaterna. Att undantag görs i förhållande till 28 § beror på att en innehavare av en utländsk anläggning, som kan bli ersättningsansvarig enligt svensk lag, kan ha ett begränsat ansvar enligt de bestämmelser som gäller i anläggningsstaten. I sådana fall ska den begränsningen gälla vid tillämpningen av denna lag. Att undantag görs i förhållande till 29 § be- ror på att en bestämmelse om ömsesidighet införs för skador som upp- kommer i ett land utanför . Det obegränsade ansvaret för anlägg- ningshavare enligt paragrafen gäller inte om ersättningsansvaret enligt det landets bestämmelser är begränsat i fråga om ersättning för skador i . (artikel 7 d) i ) Paragrafen överförs från atomansvarighetslagen utan ändring i sak. Be- stämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Även med stöd av atomansvarighetslagen gäller att svensk rätt ska tillämpas i de fall svensk domstol är behörig. Lagen bygger på att lagen i den stat där den behöriga domstolen finns är tillämplig och att nationella lagvalsregler utesluts, jfr artikel 14 b) i . Av artikel 7 d) i konventionen framgår emellertid att ansvarsnivån bestäms enligt lagen i anläggningsstaten. Svensk lag kan bli tillämplig när en innehavare av en anläggning i en annan konventionsstat är ansvarig, t.ex. i anledning av en olycka som inträffar i under transport till eller från en anläggning i en annan konventionsstat. Storleken på ansvarsbeloppet be- stäms emellertid i ett sådant fall enligt lagstiftningen i det land där anläggningen är belägen (jfr prop. 1968:25 s. 126). (artikel ) i ) I paragrafen införs bestämmelser om reciprocitet, dvs. ömsesidighet, som innebär att anläggningshavarens ersättningsansvar begränsas till det an- svarsbelopp som gäller i den andra staten i förhållande till . Be- stämmelserna innebär ett undantag från anläggningshavarens obegränsa- de ansvar enligt 27 §. Första stycket innebär att ansvarsbeloppet är begränsat till det belopp som gäller i den andra staten i förhållande till . Bestämmelsen gäller i förhållande till både konventionsstater och icke-konventions- stater. Genom att bestämmelsen utformas så att den kan omfatta alla stater, dvs. både konventionsstater och stater anslutna till Wienkonven- tionen och det gemensamma protokollet, står bestämmelsen inte i kon- flikt med det krav på likabehandling som följer av artikel IV (2) i det För att reciprocitetsbestämmelsen ska kunna Prop. 2009/10:173 tillämpas fullt ut i enlighet med förslaget måste reservera sig till den reviderade , jfr avsnitt 10.8. I andra stycket anges två undantag från första stycket. sen framgår att begränsningen enligt första stycket inte gäller i förhållan- de till länder som saknar kärntekniska anläggningar på sitt territorium. Av bestämmelsen framgår också att möjligheterna att ställa krav på öm- sesidighet begränsas av de konventionsåtaganden som har i för- hållande till övriga nordiska stater enligt nordiska miljöskydds- (artikel 7 och 10 i ) I paragrafen anges kravet på en innehavare av en svensk anläggning att upp till vissa ansvarsbelopp garantera ersättning enligt lagen. ska garanteras genom en ansvarsförsäkring eller annan ekonomisk säker- Lagrådet har anfört att kravet enligt svenskt språkbruk bör avse skyl- dighet att ha en ansvarsförsäkring eller ställa annan ekonomisk säker- Bestämmelsen har utformats med utgångspunkt i Lagrådets förslag, men den har formulerats på ett något annat sätt för att stämma överens med innebörden av uttrycket den som har ställt säkerhet i 8 § och inne- hållet i 3335 §§. Punkten 1 innehåller huvudregeln för en innehavare av en kärnteknisk Punkten 2 gäller enbart för innehavare av en kärnkraftsreak- tor och innebär ett krav på högre ansvarsbelopp. utgångspunkt i den väsentligt förändrade regleringen i fråga om ansvars- och säkerhetsnivåer som följer av den reviderade . I punkten 1 anges en skyldighet för en innehavare av en svensk anlägg- ning att ha en ansvarsförsäkring eller se till att annan ekonomisk säkerhet ställs som motsvarar och som täcker det ersättningsansvar som gäller enligt lagen. Detta krav motsvarar det första steget i den reviderade Paris- och tilläggskonventionen, jfr avsnitt 4.2 och 4.3. I punkten 2 anges att en innehavare av en kärnkraftsreaktor som är i drift för utvinning av kärnenergi, är skyldig att ha en ekonomisk säkerhet som motsvarar och som täcker ersättningsansvaret enligt lagen. En bestämmelse om ersättning för ränta och rättegångskostnader finns i Frågan om förutsättningarna för en anläggningshavare att finansiellt säkerställa de angivna ansvarsnivåerna behandlas i avsnitt 7.4. (artikel 7 b) i ) Paragrafen innehåller bestämmelser om att i det enskilda fallet besluta om en lägre ansvarsnivå än vad som anges i 30 §. Bemyndigandet i punkten 1 avser kärntekniska anläggningar som är Prop. 2009/10:173 mindre riskfyllda. Ett undantag har gjorts för kärnkraftsreaktorer som är i drift för utvinning av kärnenergi, eftersom sådana inte kan anses mindre riskfyllda. Huruvida kravet på säkerhet kan begränsas får bedömas i det enskilda fallet med hänsyn till slaget av anläggning och den sannolika omfattningen av en radiologisk olycka. Med omfattningen av en radiolo- gisk olycka avses skadeföljderna. Ansvarsbeloppet får under inga om- ständigheter sättas lägre än för varje olycka. Beloppet kan dock sättas högre än , men lägre än , om det anses motiverat med hänsyn till riskerna. I förhållande till vad som gäller enligt atomansvarighetslagen (17 § första stycket andra meningen) skiljer sig bestämmelserna åt på det sättet att anläggningens högre eller lägre risk tidigare helt kopplats samman med frågan om det vid anläggningen hanteras obestrålat uran, medan den föreslagna bestäm- melsen bygger på en mer generell riskbedömning. Bemyndigandet i punkten 2 avser transporter av kärnämne eller kärn- avfall och begränsningen är lämplig med hänsyn till ämnets eller av- fallets karaktär och de risker som transporten innebär. Bestämmelsen saknar motsvarighet i atomansvarighetslagen och har tillkommit eftersom det kan vara motiverat med lägre krav på den eko- nomiska säkerheten för vissa typer av mindre riskfyllda transporter. I dessa fall får ansvarsbeloppet enligt inte sättas lägre än för varje olycka. Utöver transporter av obestrålat uran kan bestämmelsen aktualiseras bl.a. vid sådana transporter av låg- eller medelaktivt kärnavfall som bedöms vara förenade med små risker. Av 42 § andra stycket följer att staten ansvarar i andra hand för ersätt- ningsskyldigheten enligt lagen då regeringen har beslutat om nedsättning av ansvarsnivån med stöd av denna paragraf. Från de skadelidandes syn- punkt innebär en begränsning av kravet på ekonomisk säkerhet därför ingen risk. Statens andrahandsansvar gäller . Därutöver har staten och andra stater enligt tilläggskonventionen en skyl- dighet att betala ersättning i intervallet mellan och (42 och 43 §§). Enligt omfattar anläggningshavarens ansvar vid transportolyckor även skador på transportmedlet (jfr prop. 1981/82:163 s. 27). innehåller konventionen i artikel 7 c) en regel som innebär att en begränsning av kravet på säkerhet vid transporter inte får innebära att ersättning för skada på själva transportmedlet gör att anläggnings- havarens ansvar att ersätta annan skada understiger . Någon uttrycklig bestämmelse om detta införs inte i lagen. Pariskonven- tionens regel ska dock beaktas av regeringen vid beslut om begränsning av kravet på ekonomisk säkerhet. Av paragrafen följer, i likhet med vad som gäller enligt atomansvarig- hetslagen, att det är möjligt för anläggningshavaren att teckna separat försäkring för ansvarighet under transport. (artikel 6 a) i ) I första stycket regleras möjligheten att få ut ersättning direkt av försäk- ringsgivaren eller den som har ställt säkerhet av annat slag för anlägg- Bestämmelsen motsvarar vad som gäller enligt atomansvarighetslagen. Av bestämmelsen följer att en skadelidande inte behöver föra talan mot Detta gäller alltid när talan om ersättning med stöd av denna lag får väckas i . Lagens regler om direkt talan gäller alltså när svensk domstol är behörig och således svensk lag är tillämplig för att pröva krav på ersättning med stöd av lagen. I andra stycket regleras förhållandet mellan försäkringsgivaren eller den som har ställt annan säkerhet och skadelidande. följer att försäkringsgivaren, i syfte att begränsa ansvaret gentemot en skadelidande, inte får åberopa någon invändning grundad på försäkrings- avtalet eller annan säkerhet eller över huvud taget på förhållandet mellan försäkringsgivaren eller den som har ställt säkerhet och anläggningshava- Om de skadelidande skulle utnyttja möjligheten att vända sig direkt mot försäkringsgivaren, får dock försäkringsgivaren göra gällande sam- ma invändningar som anläggningshavaren hade kunnat åberopa i en pro- cess mellan denna och den skadelidande. med hänsyn till att direkt talan tillåts mot försäkringsgivaren. ande reglering finns också i 10 kap. 14 § tredje stycket sjölagen (1994: 1009) och 17 § trafikskadelagen (1975:1410), som hänvisar till försäk- ringsavtalslagen (2005:104). En regel som i vissa fall föreskriver att det ska vara möjligt för den skadelidande att vända sig direkt mot försäkringsbolaget med sitt krav (så kallad direktkravsrätt) finns i 9 kap. 7 § försäkringsavtalslagen. Denna regel, som gäller bl.a. skadeförsäkring men inte tillämpas på åter- försäkring, är tvingande i förhållande till tredje man (1 kap. 6 § andra stycket samma lag, jfr också 1 kap. 3 och 4 §§). reglering är emellertid snävare än de krav som följer av Pariskonven- tionen och en särskild bestämmelse har därför tagits in i den nya lagen. (artikel 10 d) i ) Av paragrafen följer att ersättningsskyldigheten för försäkringsgivaren eller den som ställt annan säkerhet kvarstår mot den skadelidande två månader efter det att försäkringsavtalet eller säkerheten har sagts upp eller av andra skäl upphört. Vid transport gäller säkerheten om transpor- ten har påbörjats innan säkerheten sades upp. (artikel 6 i ) I bestämmelsen regleras förhållandet mellan å ena sidan försäkringsgiv- aren eller den som har ställt annan säkerhet och å andra sidan försäk- ringstagaren eller anläggningshavaren. Av bestämmelsen, som överförs från atomansvarighetslagen utan ändring i sak, följer att en försäkrings- Prop. 2009/10:173 givare inte kan göra invändningar mot ett försäkringsanspråk på grund av förhållandet mellan parterna i försäkringsavtalet eller andra förhållanden som beror på annan än den skadelidande. Motsvarande gäller för den som har ställt säkerhet av annat slag. Försäkringsgivaren kan däremot i försäkringsavtalet förbehålla sig regressrätt i förhållande till anläggnings- havaren. Frågan om vilket eller vilka förbehåll som uppställs av den som har ställt en säkerhet kan ha betydelse för bedömningen av om säkerheten är tillräcklig för att säkerställa ersättningsansvaret. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska enligt 36 § pröva om en säkerhet är tillräcklig. Bestämmelsen gäller även när den kärntekniska anläggningen ligger utanför , om talan får väckas här i landet. Så kan vara fallet vid en transport från ett land som har tillträtt och det gemen- samma protokollet till , om olyckan inträffar på svenskt terri- torium. I en sådan situation kan det andra landets lagstiftning i och för sig vara tillämplig på förhållandet mellan anläggningshavaren och den som har ställt säkerheten. Men svensk rätt ska tillämpas eftersom olyckan har inträffat i och svensk domstol är behörig. I ett sådant fall följer av denna paragraf att en försäkringsgivare inte kan göra invänd- ningar mot ett försäkringsanspråk på grund av förhållandet mellan parter- na i försäkringsavtalet eller andra förhållanden som beror på annan än den skadelidande. Försäkringsgivaren kan däremot på grund av innehål- let i försäkringsavtalet förbehålla sig regressrätt i förhållande till anlägg- ningshavaren. Någon särskild bestämmelse om detta behövs inte. (artikel 10 a) i ) I paragrafen införs en bestämmelse som grundar sig på Pariskonventio- nen och som anger att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska pröva om säkerheter enligt 3032 §§ är tillräckliga. An- läggningshavaren ska visa att säkerheterna är tillräckliga för att säker- ställa ersättningsansvaret enligt lagen. Det kan vara fråga om en eller flera ansvarsförsäkringar eller andra ekonomiska säkerheter. Frågan om vem som bör pröva frågan om godkännande behandlas i avsnitt 7.6. (artikel 7 i ) Paragrafen är ny och innebär att man vid fullgörande av ersättningsan- svaret enligt lagen i första hand ska använda sig av de ansvarsförsäk- ringar som har tecknats. Andra ekonomiska säkerheter, t.ex. moderbo- lagsborgen, ska användas endast om det inte finnas några ansvarsförsäk- ringar eller om gällande ansvarsförsäkringar inte räcker för att betala ersättning till de skadelidande. Andra ekonomiska säkerheter kan aktua- liseras redan av den anledningen att ansvarsförsäkringarna inte täcker alla skador, t.ex. sådana miljöskador eller andra skador som försäkrings- branschen har aviserat undantag för. Genom bestämmelsen anges i vilken ordning olika säkerheter ska Prop. 2009/10:173 användas för att betala ersättning till skadelidande. den nya regleringen är att säkerställandet av ersättning, på samma sätt som , kommer att ske i första hand med en ansvarsförsäkring. I hän- delse av en allvarlig radiologisk olycka bör en prioritering mellan olika säkerheter underlätta skaderegleringen. (artikel 10 a) i ) Paragrafen är ny och bemyndigar regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om vad som krävs för att en säkerhet ska kunna godtas enligt lagen. Det vidgade skadebegreppet och de höjda beloppsnivåer som gäller för säkerställande av ersättning till skadelidande innebär att det tills vidare kommer att behövas komplet- terande säkerheter till den ansvarsförsäkring som säker- ställt anläggningshavares ersättningsansvar. De andra ekonomiska säker- heterna kan vara av skilda slag. Genom bemyndigandet blir det möjligt att ange vilka typer av säkerhet som kan godtas och vilka som inte kan godtas. Förutsättningarna för att teckna en ansvarsförsäkring kan komma att förändras över tiden. Bemyndigandet gör det möjligt att anpassa kravet på säkerhet utifrån förändringar av det slaget. I föreskrifterna kan också anges om en anläggningshavare är skyldig att ha en ansvarsförsäk- ring upp till en viss beloppsnivå. Statlig återförsäkring 39 § (artikel 7 i ) I första stycket bemyndigas regeringen att i fråga om ansvaret vid radio- logiska olyckor göra ekonomiska åtaganden för staten. Det ska göras genom att statliga garantier i form av återförsäkringsåtaganden ställs ut. Bestämmelsen i andra meningen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Frågan om förutsättningarna att finansiellt säkerställa de ansvarsnivåer som anges i 30 § behandlas i avsnitt 7.4. Av regeringens överväganden i det avsnittet framgår att den säkerhet som behövs utöver en ansvarsför- säkring bör ställas av anläggningshavarna och deras ägarbolag och att en lösning inom ramen för den statliga garantimodellen bör komma i fråga endast i undantagsfall. Bemyndigandet har införts för den händelse att det ändå skulle visa sig att kärnkraftsindustrin inte på egen hand kan säkerställa ansvarsbeloppen på ett betryggande sätt. Bemyndigandet kan komma att utnyttjas om det skulle vara nödvändigt för att ska kunna följa åtagandena enligt den reviderade . För statens åtaganden ska anläggningshavare enligt andra stycket be- tala en avgift för den ekonomiska risk som staten bär för kostnader som kan uppkomma i händelse av radiologiska olyckor. Regeringen får enligt tredje stycket meddela föreskrifter om avgiftens storlek och betalning. (artikel 4 d) i ) Paragrafen innehåller bestämmelser om transportcertifikat och överförs med endast vissa justeringar i lagtexten från atomansvarighetslagen. certifikat ska utformas enligt formulär som fastställs av Strålsäkerhets- myndigheten, jfr 6 § förordningen (1981:327) med förordnanden enligt atomansvarighetslagen (1968:45). det intyg som avses i andra stycket. Bestämmelsen kommenteras i prop. 1968:25 s. 176178. (artikel 5 d) i ) Paragrafen, som behandlar anläggningshavarnas solidariska ansvar och den slutliga fördelningen när två eller flera anläggningshavare är ansva- riga för samma skada, ändras i förhållande till motsvarande reglering i atomansvarighetslagen för att stå i överensstämmelse med anläggnings- havarnas obegränsade ansvar. Ändringen innebär att begränsningen av det solidariska ansvaret till ett i lagen angivet ansvarsbelopp tas bort. Motsvarande bestämmelse i atomansvarighetslagen behandlas i prop. 1968:25 s. 129132. Om två eller flera är ersättningsansvariga för samma skada, ska de en- ligt första stycket första meningen solidariskt svara för ersättningen. ligt andra meningen är ingen av de ansvariga skyldig att betala mer än vad som följer av att dennes ansvar är begränsat. Om ansvaret för en er- sättningsansvarig är obegränsat och ansvaret för en annan är begränsat, följer av bestämmelsen att den senare inte är skyldig att solidariskt betala mer än vad som följer av ansvarets begränsning. Det solidariska ansvaret gäller även vid transport eller tillfällig förvar- ing i samband med transport. I andra stycket finns dock en specialbe- stämmelse för sådana fall. Om ersättningsansvaret grundas på någon av bestämmelserna om transport eller tillfällig förvaring i 1625 §§ och transporten eller förvaringen avser flera partier kärnämnen eller kärn- avfall i ett och samma transportmedel eller på en och samma förvarings- plats, är det sammanlagda ersättningsansvaret begränsat till det högsta belopp som gäller för någon av dem. Bestämmelsen har ingen betydelse i det fallet att ansvaret för någon av de ersättningsansvariga är obegränsat. Bestämmelsen i andra stycket kan dock aktualiseras i den situationen att flera utländska anläggningshavare är ansvariga och ersättningsfrågan prövas i svensk domstol, om deras ansvar är begränsat enligt lagstift- ningen i de andra länderna. Enligt tredje stycket ska de ersättningsansvarigas inbördes ansvar be- stämmas med utgångspunkt i de olika anläggningarnas bidrag till skadans uppkomst och övriga omständigheter. (artikel 10 c) i ) Paragrafen innehåller bestämmelser om statens ersättningsskyldighet. I första stycket anges att staten ska betala ersättning till en skadelidan- de som har rätt till ersättning enligt denna lag, om den skadelidande visar att ersättningen inte kan fås från den ansvarige anläggningshavarens Statens sammanlagda ersättningsansvar är enligt andra stycket begränsat till plus ränta för varje radiologisk olycka. Bestämmelsen i andra stycket första meningen har utformats med hänsyn till vad Lagrådet har anfört. I 59 § finns en bestämmelse om ersättning Bestämmelserna innebär att staten kan bli ersättningsskyldig om en skadelidande trots att anläggningshavaren har en skyldighet att ha an- svarsförsäkring eller annan ekonomisk säkerhet inte kan få ersättning för en skada som han eller hon är berättigad till. En sådan situation skulle kunna uppkomma t.ex. om försäkringsgivaren försätts i konkurs. fall gäller statens ansvar i andra hand, så kallat subsidiärt ansvar. Statlig ersättning skulle kunna aktualiseras även för så kallade sena personskador som visar sig först , men för den radiologiska olyckan (jfr preskriptionsreglerna i 51 §). sena skador, vilka främst kan tänkas aktualiseras när det gäller cancer, saknas möjligheter att finna försäkring på den privata Enligt andra stycket andra meningen gäller statens ansvar upp även om den ansvarige anläggningshavarens ansvar är begränsat till enligt 30 § 1 eller annat lägre belopp som beslutats av regeringen med stöd av 31 §. Även i dessa fall behöver först klargöras om den ansvarsförsäkring eller annan säkerhet som finns räcker till betalning. Om säkerheten inte räcker aktualiseras statens an- svar. Om ansvaret är begränsat till exempelvis för en kärnteknisk anläggning och skadorna skulle komma att överstiga detta belopp ansvarar staten alltid för ersättningen i intervallet mellan 700 mil- joner euro och , dvs. det andra steget i Paris- och tilläggskonventionen. Om skadorna efter en eventuell olycka skulle uppgå till högre belopp följer av anläggningshavarnas obegränsade ansvar att det utöver den särskilda regleringen i 43 § som bygger på tilläggskonventionens gemen- samma statsansvar egentligen inte finns någon övre gräns att beakta i Även om kravet på finansiering av det obegränsade an- svaret upphör vid svarar primärt anläggningshavaren med sina tillgångar när ersättningen har