prop · GX03242 · 2010-07-01 00:00:00 — Konsumenten ska ha en rätt att frånträda kreditavtalet genom att till kreditgivaren lämna eller sända ett med- delande om detta från den dag ångerfristen börjar löpa. Ångerfristen ska börja löpa den dag då kreditavtalet ingås, dock tidigast den dag då avtalsvillkor och övrig information kommer konsumenten till handa. Krediten ska återbetalas senast efter det att ångerrätten utnyttjats. Det är naturligt att de nya bestämmelserna om ångerrätt i så stor ut- sträckning som möjligt knyter an till motsvarande bestämmelser i dis- tans- och hemförsäljningslagen. I fråga om sättet för konsumentens med- delande till kreditgivaren om att ångerrätten utnyttjas, och i fråga om vem av kreditgivaren och konsumenten som ska stå risken för att ett meddelande som avsänts i rätt tid försenas, bör identiska lösningar väljas. Det innebär att något skriftlighetskrav inte införs i fråga om ett med- delande om att ångerrätten utnyttjas samt att kreditgivaren står risken för att meddelandet försenas (se prop. 2004/05:13 s. 60). Av artikel 14.5 i konsumentkreditdirektivet framgår att ångerrätten enligt direktivet har företräde framför ångerrätt enligt distansavtalsdirek- tivet om finansiella tjänster och hemförsäljningsdirektivet. För att klar- göra att ångerrätten vid distans- och hemförsäljning är underordnad den generella ångerrätten vid konsumentkreditavtal bör detta uttryckligen anges i distans- och hemförsäljningslagen. Frågan om vad som gäller om en av flera konsumenter ångrar sig behandlas i författningskommentaren. Ångerrätten bör inte gälla vid bostadskrediter En särskild fråga att ta ställning till är om ångerrätten även bör gälla vid bostadskrediter. Dessa krediter har i den utsträckning som anges i arti- kel 2.2 a och b i direktivet undantagits från direktivets tillämpnings- område. Det är därför möjligt att föreskriva att ångerrätten inte ska gälla på det området. Vid genomförandet av distansavtalsdirektivet om finansiella tjänster undantogs bostadskrediter från ångerrätten (jfr prop. 2004/05:13 s. 68 70). Som nämndes vid genomförandet handlar det för konsumenten om ett viktigt avtal som har stor inverkan på den egna ekonomin. Det talar i och för sig för att en ångerrätt bör gälla även för dessa krediter. finns det, som det också pekades på, omständigheter som talar mot inför- andet av en sådan rätt. En ångerrätt skulle till skillnad mot vad som är fallet vid en förtids- betalning av kredit inte ge kreditgivaren någon rätt till ränteskillnads- ersättning. Krediter till bostäder delas ofta upp i flera olika delar med olika långa räntebindningstider. Tiden kan variera från någon månad upp till . En kreditgivare har vid förtidsbetalning av ett lån rätt till ränteskillnadsersättning såvida inte räntan är rörlig. Vid snabba och kraftiga förändringar på marknaden för bundna krediter skulle en ånger- rätt kunna ge konsumenten ekonomiska motiv att ångra krediten för att ta ett nytt lån med en lägre bunden ränta. Härigenom skulle kreditgivaren utsättas för en risk för att de återbetalade pengarna enligt det ursprung- liga lånet inte kan omplaceras med en lika god avkastning som kredit- givaren räknade med vid avtalsslutet och som ligger till grund för den egna finansieringen av utlåningen. En ångerrätt skulle alltså kunna få negativa konsekvenser på denna del av kreditmarknaden. Dessutom, som också nämndes vid genomförandet av distansavtalsdirektivet om finan- siella tjänster, är ju konsumenten under alla omständigheter bibehållen sin rätt att betala sin skuld , om han eller hon skulle finna en mer förmånlig finansiering. Mot bakgrund av det anförda bör enligt rege- ringens mening ångerrätten inte gälla för bostadskrediter. Som anges i avsnitt 6.1 anser , med stöd av , att värdepapperskrediter bör undantas från bestämmelserna om ångerrätt. Föreningarna anser att ångerrätten inte är lämpad för värdepapperskrediter. Följderna av en ångerrätt kan vara svåra att bedöma särskilt när det rör sig om komplexa finansiella instrument. , menar föreningarna, är det kännetecknande för denna typ av kredit att en kund när som helst kan lösa krediten. Ångerrätten gäller endast kreditavtalet. Köpet av ett finansiellt instru- ment kan inte ångras med stöd av den ångerrätt som här föreslås. Det innebär att i praktiken måste en kund ha en alternativ finansiering klar om han eller hon vill ångra en kredit i dessa fall. Någon oklarhet i fråga om följderna av en ångerrätt bör inte finnas. Argumentet att ångerrätten i praktiken inte medför någon större skillnad i förhållande till möjligheten att lösa en kredit kan anföras även i fråga om andra slag av krediter. Enligt regeringens mening finns det inte tillräckliga skäl att undanta värdepapperskrediterna från ångerrätten. Enligt artikel 2.3 gäller ångerrätten inte för kontokrediter som ska beta- las tillbaka på uppmaning eller . Ångerrätten bör då inte heller gälla för räntefria kontokrediter som inte är förbundna med annat än en obetydlig avgift och som har en kredittid som är kortare än . Vid fakturakrediter är det svårt att se att en ångerrätt har någon bety- delse. För tydlighetens skull bör dock även dessa krediter uttryckligen undantas. Verkan av att ångerrätten utövas Utnyttjar konsumenten ångerrätten, ska enligt artikel 14.3 b erhållet kapi- talbelopp återbetalas jämte den upplupna räntan. Därutöver gäller enligt artikeln att kreditgivaren ska ha rätt till kompensation för sådana avgifter som kan ha betalats till det offentliga och som inte återbetalas. vara fråga om avgifter för registrering i ett offentligt register. 2009/10:242 får alltså förstås så att kreditgivaren inte har rätt till exempelvis en avgift för upplägg av den ångrade krediten oavsett om kostnaden faktiskt har uppstått och konsumenten betalat kreditgivaren för den. Det kan noteras att kreditgivarens rätt till ersättning alltså är mer begränsad här än enligt distansavtalsdirektivet för finansiella tjänster. Regleringen i konsument- kreditdirektivet gäller, som nämnts, i denna fråga framför distans- avtalsdirektivet om finansiella tjänster. En bestämmelse om kreditgivarens rätt till kapitalbelopp, upplupen ränta och kompensation för vissa offentliga avgifter när konsumenten utövar ångerrätten bör införas i den nya lagen. Vidare bör näringsidka- rens skyldighet att återbetala eventuella uppläggningsavgifter och lik- nande tydliggöras i lagen. I artikel 14.4 anges att om en kompletterande tjänst till kreditavtalet tillhandahålls av kreditgivaren, eller av tredje man på grund av ett avtal mellan denne och kreditgivaren, och konsumenten utövar sin ångerrätt, ska konsumenten inte vara bunden av avtalet om tjänsten. I artikel 6.7 andra stycket i distansavtalsdirektivet om finansiella tjänster finns en liknande bestämmelse som är genomförd genom 3 kap. 12 § distans- och hemförsäljningslagen. Där föreskrivs att om konsumen- ten utövar sin ångerrätt och det med anledning av distansavtalet har ingåtts ett anknytande avtal om tjänster som tillhandahålls av närings- idkaren eller av någon annan på grund av en överenskommelse mellan denne och näringsidkaren, ska det anknytande avtalet upphöra att gälla utan att konsumenten får åläggas någon påföljd för detta. I förarbetena till paragrafen nämns att ett exempel på ett sådant anknytande avtal kan vara en försäkring som syftar till att säkerställa låntagarens möjligheter att kunna fullgöra sina åtaganden enligt kreditavtalet (se prop. 2004/05:13 s. 65). Det är naturligt att utforma den bestämmelse som genomför konsu- mentkreditdirektivet efter förebild av bestämmelsen i distans- och hem- försäljningslagen. Som anfördes i förarbetena till den bestämmelsen ska det anknytande tjänsteavtalet vara accessoriskt till huvudavtalet, dvs. Vidare ska det anknytande avtalet upphöra automatiskt, dvs. utan krav på något meddelande från konsumentens sida till mot- parten. Ersättning till motparten i det anknytande avtalet bör, liksom vid distansavtal, endast utgå för den del av det anknytande avtalet som kom- mit konsumenten till godo och för sådana kostnader som inte beror på att avtalet har upphört. En ångerrätt vid avtal om köp av en vara eller tjänst kan ge rätt att frångå ett kreditavtal som finansierat varan eller tjänsten I artikel 15.1 anges att om konsumenten har utnyttjat sin ångerrätt på grundval av gemenskapsrätten i samband med ett avtal om köp av en vara eller tjänst, ska konsumenten inte heller längre vara bunden av ett med köpeavtalet kombinerat kreditavtal. En ångerrätt grundad på sådan gemenskapsrätt som förevarande artikel syftar på finns vid distansavtal och hemförsäljningsavtal. och hemförsäljningslagen (2 kap. 16 § respektive 4 kap. 10 §) gäller att om konsumenten utövar sin ångerrätt beträffande ett distans- eller hem- Prop. 2009/10:242 försäljningsavtal och om konsumenten har fått kredit av näringsidkaren eller av någon annan på grund av en överenskommelse mellan denne och näringsidkaren, ska kreditavtalet upphöra att gälla utan att konsumenten får åläggas någon påföljd för detta. Samma fråga, konsekvenserna av att en ångerrätt utövas i fråga om en vara eller tjänst vid kreditköp, regleras alltså dels var för sig på de områden där det finns en ångerrätt, dels generellt i konsumentkredit- direktivet. Förutsättningarna för när det är fråga om kreditköp skiljer sig dock åt; enligt konsumentkreditdirektivet är det också fråga om ett kreditköp om det av kreditavtalet framgår att krediten är avsedd för köp av en viss vara eller tjänst. En justering behöver därför göras i de svenska bestämmelser som grundas på hemförsäljningsdirektivet och direktivet (97/7/EG) om konsumentskydd vid distansavtal. 6.12Rätten att betala krediten Regeringens förslag: Konsumenten ska alltid ha rätt att betala sin skuld före den avtalade förfallotiden. Kreditgivaren ska därvid ha rätt till ränteskillnadsersättning, under förutsättning att det framgår av avtalet och att räntan är bunden när förtidsbetalningen sker. Ersättningen vid krediter som inte avser bostäder ska vara högst av det förtidsbetalade beloppet om det är mindre tid än kvar på kreditavtalets ordinarie löptid och i andra fall högst en procent av beloppet. Regeringens bedömning: Metoden för att beräkna ersättning vid förtidsbetalning av bostadskrediter bör inte ändras. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag och bedömning. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har inga invändningar mot förslagen eller bedömningen. menar dock att reglerna om förtidsbetalning av bostadskrediter behöver ses över för att underlätta rörligheten på marknaden. anser också att det bör tydliggöras att konsumentens rätt till förtidsbetalning kan vara villkorad av att ersättning betalas till kreditgivaren. anser att det finns anledning att införa direktivets bestämmelse om att en återbetalning som görs enligt en försäkring inte ska ge kreditgivaren rätt till ersättning. Skälen för regeringens förslag och bedömning Konsumentens rätt till förtidsbetalning och kreditgivarens rätt till ersättning vid förtidsbetalning Av artikel 16.1 i direktivet framgår att konsumenten ska ha rätt att när som helst, helt eller delvis, fullgöra sina skyldigheter enligt ett kredit- avtal. Konsumenten ska vid en sådan förtidsbetalning ha rätt till en ned- sättning av den sammanlagda kreditkostnaden (räntor och andra kostna- der) under avtalets återstående löptid. I artikel 16.2 anges att kreditgivaren vid förtidsbetalning ska ha rätt till en rimlig och objektivt motiverad kompensation för eventuella kostnader som har ett direkt samband med förtidsbetalningen. En förutsättning för att kompensation ska kunna utgå är, enligt artikeln, att räntan är fast. Vidare anges att ersättningen inte får överstiga en procent av det kredit- belopp som förtidsbetalats, om tidsperioden mellan förtidsbetalningen och det överenskomna avslutandet av kreditavtalet överstiger . Om perioden inte överstiger , får kompensationen inte överstiga en halv procent av det kreditbelopp som förtidsbetalats. I artikel 16.4 ges medlemsstaterna möjligheten att i nationell lag införa vissa andra regler i fråga om kreditgivarens rätt till kompensation. Den första möjligheten innebär att kreditgivarens rätt till ersättning får vill- koras av att det förtidsbetalda beloppet överstiger ett i den nationella lagen bestämt tröskelvärde. Tröskelvärdet får inte överstiga . Den andra möjligheten innebär att kre- ditgivaren undantagsvis får kräva högre kompensation än vad schablon- ersättningen ger honom eller henne. Förutsättningen för en sådan högre kompensation är att kreditgivaren kan bevisa att den förlust som lidits till följd av förtidsbetalningen överstiger den ersättning som utgår enligt schablonmetoden i artikel 16.2. Vidare gäller att konsumenten får kräva att kompensationen ska minskas i motsvarande mån, om den kompen- sation som kreditgivaren kräver är högre än den faktiska förlusten. Förlusten beräknas som skillnaden mellan den ursprungliga krediträntan och den ränta till vilken kreditgivaren kan låna ut det förtidsbetalade beloppet på nytt. Det ska även tas hänsyn till kreditgivarens administra- tiva kostnader på grund av förtidsbetalningen. Enligt artikel 16.5 får kompensationen under inga förhållanden över- stiga det räntebelopp som konsumenten skulle ha betalt mellan förtidsbetalningen och det avtalade datumet för kreditavtalets slut. Bestämmelser om konsumentens rätt till förtidsbetalning och kredit- givarens rätt till ersättning vid förtidsbetalning finns i 20 respektive 24 § lag. Enligt 20 § har konsumenten rätt att betala sin skuld till kreditgivaren före den avtalade förfallotiden. Enligt 24 § ska konsumenten vid en sådan förtidsbetalning betala ränta och andra kostnader för krediten för tiden fram till förtidsbetalningen men inte för tiden därefter. Är räntan för en kredit bunden för hela eller en del av avtalstiden, har dock kreditgivaren, om förbehåll har gjorts om det, rätt att för återstående del av ta ut ränteskillnadsersättning av kredittagaren. I nämnda lagrum ges olika slags beräkningsmodeller beroende på om krediten är avsedd för bostadsändamål eller inte. För krediter som inte är avsedda för bostadsändamål får ersättningen mot- svara skillnaden mellan räntan på krediten och räntan på nya krediter av motsvarande slag. För krediter som är avsedda för bostadsändamål finns en särskild bestämmelse som, förenklat uttryckt, tar sikte på en jäm- förelse mellan räntan på krediten och räntan på statsobligationer eller statsskuldväxlar med visst i lagen angivet påslag. Konsumentens rätt till förtidsbetalning i 20 § lag motsvarar direktivets krav i artikel 16.1. Bestämmelsen bör alltså föras över till den Det framgår inte av denna bestämmelse att konsumenten kan behöva betala ersättning till kreditgivaren. på- pekar bör detta tydliggöras. Bestämmelserna lag som gäller beräkning av kreditgivarens rätt till ersättning behöver ändras för att uppfylla direktivets krav, som ju utgår från en schablon men ger möjlighet till en annan beräkningsmetod. En fråga är om ersättningen enligt schablonen förutsätter att kredit- givaren till följd av den förtidsbetalade skulden haft kostnader som mot- svarar den procentuella ersättningen eller om rätten till ersättning finns oavsett om kreditgivaren åsamkats kostnader eller endast haft mindre kostnader. I artikel 16.2 andra stycket sägs att ersättning ska utgå med högst en halv eller högst en procent. I beaktandesats 39 anges att kredit- givaren bör ha rätt till ersättning för sådana kostnader som har direkt samband med förtidsbetalningen och att det vid fastställande av beräk- ningsmetod för ersättningen är viktigt att respektera flera principer. Beräkningen bör, enligt vad som anges i beaktandesatsen, vara överskåd- lig och begriplig för konsumenten. Vidare anges att den ska vara enkel att tillämpa för kreditgivaren och för tillsynsmyndigheterna. Slutsatsen i beaktandesatsen är därefter att detta, tillsammans med den omständig- heten att en konsumentkredit inte finansieras genom en långsiktig finan- sieringsmekanism, innebär att taket för kreditgivarens ersättning bör fast- ställas genom ett schablonbelopp. Uttalandena i beaktandesatsen talar för att den procentuella ersättning- en ska tillfalla kreditgivaren oavsett om denne haft motsvarande kost- nader i det enskilda fallet. Artikel 16.2 andra stycket bör alltså förstås så att kreditgivaren vid kreditavtal med bunden ränta alltid har rätt till schablonersättningen men inte mer. Nästa fråga är om någon av de möjligheter som ges i artikel 16.4 bör utnyttjas för att kunna frångå schablonersättningen enligt artikel 16.2. En begränsning av kreditgivarens rätt till ersättning till att gälla endast om återbetalningen överstiger ett visst belopp skulle kunna vara en för- enkling. innebär en förtidsbetalning i regel alltid att vissa administrationskostnader uppkommer för kreditgivaren, som konsumen- ten i det enskilda fallet i princip bör stå för. Regler om tröskelvärden leder också ofta till anpassningar som om regeln inte fanns skulle vara omotiverade. Möjligheten att införa en bestämmelse om att ersättning ska utgå endast om förtidsbetalningen överstiger ett visst belopp bör alltså inte utnyttjas. Den andra möjligheten är att ge kreditgivaren rätt till ersättning för den faktiska förlusten om förlusten överstiger den ersättning som skulle utgå enligt schablonen. En sådan reglering skulle kunna övervägas som alternativ till schablonmetoden om konsumenten gavs motsvarande rätt till nedsättning när den faktiska förlusten är lägre än den kompensation som skulle utgå enligt schablonen. Detta förefaller dock vara en mer komplicerad regel som leder till att kostnaderna för förtidsinlösen blir svårförutsebara för konsumenten. Schablonregeln är därför att föredra. Av det anförda följer att ersättningen vid krediter som inte avser bostäder ska utgå med högst av det förtidsbetalade beloppet om det är mindre tid än kvar på kreditavtalets ordinarie löptid och i andra fall med högst en procent av beloppet. Inte i något fall får dock ersättningen överstiga det belopp som konsumenten skulle ha betalat i ränta under kreditavtalets återstående löptid. I 24 § första stycket 3 lag finns en särskild bestämmelse om förtidsbetalning vid kreditköp som innebär att ersättningen beräknas från den nästkommande förfallotidpunkten. Direktivet medger inte någon sådan särskild beräkningsmetod. Bestämmelsen kan alltså inte föras över till den nya lagen. Återbetalning enligt en försäkring och av kontokrediter, m.m. I artikel 16.3 anges tre fall då kreditgivaren inte har rätt till ersättning. Det första fallet är om betalningen har gjorts i enlighet med ett försäk- ringsavtal som garanterar återbetalningen av krediten. Det andra gäller betalning av kontokrediter, och det tredje gäller förtidsbetalning när rän- tan är rörlig. Undantaget för återbetalningar som görs på grund av ett försäkrings- avtal gäller alltså sådana försäkringar som garanterar återbetalningen. Vad som avses torde alltså i första hand vara försäkringar som likt borgensåtaganden eller bankgarantier faller ut om konsumenten inte kan betala ränta och amorteringar enligt kreditavtalet. I det fallet torde, som sägs i promemorian, i regel krediten vara förfallen till betalning, varför det då inte är fråga om en förtidsbetalning. Som advokatsam- fund framför skulle dock försäkringsvillkoren kunna utformas så att åter- betalningen närmast kan uppfattas som en förtidsbetalning. Vidare finns det försäkringar som faller ut vid konsumentens sjukdom, arbetslöshet eller bortgång och som innebär att konsumentens skyldighet att betala faller bort eller sätts ned. Också sådana försäkringar skulle kunna utformas så att återbetalningen garanteras. En ytterligare förutsättning för att bestämmelsen ska gälla är naturligtvis att garantin ingår som en del av överenskommelsen mellan kreditgivaren och konsumenten, låt vara att en försäkringsgivare, som tredje part, i ett anknytande avtal kan stå för garantin. En bestämmelse som tydliggör att återbetalningar i dessa fall inte ger kreditgivaren rätt till ersättning bör införas i den nya lagen. I promemorian föreslås inte heller någon särskild bestämmelse med avseende på kontokrediter med motiveringen att avtal om kontokrediter inte berörs av att en betalning sker . Så torde oftast vara fallet. Normalt löper också räntan som krediten utnyttjas på det för stunden aktuella saldot. Det kan dock, beroende på avtalets konstruk- tion, tänkas att en ränteskillnadskostnad skulle kunna uppstå för kredit- givaren. Det bör alltså i den nya lagen föras in en bestämmelse om att ränteskillnadsersättning inte får tas ut vid förtidsbetalning av en konto- kredit. Det bör noteras att denna bestämmelse inte får någon verkan på sådana kontokrediter som ska betalas tillbaka på uppmaning eller , eftersom dessa undantas från bestämmelserna om förtids- betalning (artikel 2.3). Värdepapperskrediter torde också i allmänhet vara utformade så att det inte anges någon särskild förfallodag för betalningar. I dessa fall blir bestämmelserna om förtidsbetalning inte tillämpliga. Skulle det vara så att förfallodag anges, och krediten löper med bunden ränta, bör dessa lån dock omfattas av bestämmelserna. Enligt artikel 16.3 c får någon kompensation för förtidsbetalning inte Prop. 2009/10:242 utkrävas, om återbetalningen infaller för vilken kre- diträntan inte är fast. Det innebär att kreditgivaren inte kan få någon ränteskillnadsersättning för det fall att räntan är rörlig när förtidsbetal- ningen sker, oavsett om räntan under en senare del av avtalsperioden är bunden. Den nuvarande svenska regleringen, som i det fallet ger rätt till kompensation, behöver följaktligen ändras för att uppfylla direktivets krav. Beräkning av ränteskillnadsersättning vid bostadskrediter I 24 § första stycket 2 lag finns en särskild bestämmelse som tar sikte på beräkningen av ränteskillnadsersättning i samband med förtidsbetalning av en kredit för bostadsändamål. Den bestämmelsen var föremål för utförliga överväganden när den tillkom (jfr prop. 1993/94:201). Bostadskrediter skiljer sig i vissa avseenden markant från övriga typer av konsumentkrediter. Ofta är kreditbeloppen väsentligt högre än vid andra konsumentkrediter och särskilda regler som bättre beaktar faktiska kostnader vid beräkningen av ränteskillnadsersättning är därför motiverade. Särskilda regler om en stabil relation mellan upplå- ning och utlåning gäller också för kreditgivare som ägnar sig åt bostadsfinansiering. Bostadskrediter bör alltså även fortsättningsvis regleras särskilt i fråga om kreditgivarens rätt till ersättning vid förtids- betalning. har till regeringen inkommit med en begäran om ändringar vad gäller beräkningsmetoden för kreditgivarens ersättning vid förtidsinlösen av bostadskrediter. Med hänsyn framför allt till att har utfärdat en vit- bok som innehåller överväganden om en integrering av hypotekskredit- marknaden inom EU och att utfallet av det kommande arbetet med den bör avvaktas, bör den reglering som gäller enligt lag överföras oförändrad till den nya lagen. har även inkommit med en framställning i syfte att underlätta utlåning i utländsk valuta. Frågan har betydelse främst för bostadskrediter. Även här bör utfallet av det kommande arbetet inom EU avvaktas. 6.13Överlåtelse av rättigheter enligt kreditavtalet, m.m. Regeringens förslag: Vid överlåtelse av rättigheterna enligt ett kredit- avtal ska konsumenten ha rätt att göra samma invändningar mot för- värvaren som han eller hon vid överlåtelsen kunde göra mot över- låtaren. Detsamma ska gälla när kreditgivaren pantsätter sina rättig- heter enligt kreditavtalet. Överlåtaren ska underrätta konsumenten om överlåtelsen. Konsumenten behöver dock inte underrättas om över- låtaren har åtagit sig att fullgöra de skyldigheter som följer av kredit- avtalet. Vid kreditköp ska konsumenten ha rätt att göra samma invändningar mot kreditgivaren som han eller hon kan göra mot säljaren. Promemorians förslag överensstämmer i allt väsentligt med rege- Prop.