prop · GY0345 · 2010-11-02 00:00:00 — Enligt hovrätten leder t.ex. misshandel samt våld och hot mot tjänsteman redan till rimliga påföljder. anför att en begränsning bör göras till sådana gärningar som typiskt sett riktar sig mot den personliga integriteten. Myndigheten ifrågasätter att förtal, förolämpning, våld och hot mot tjänsteman, förgripelse mot tjänsteman, övergrepp i rättssak och överträdelse av kontaktförbud ska omfattas. Även Brå ifrågasätter att t.ex. våld mot tjänsteman omfattas. I sammanhanget påpekar att brott som utgör tryck- eller yttrandefrihetsbrott faller utanför bestämmelsens tillämpningsområde. Några remissinstanser påpekar dessutom att det inte torde ha varit utredningens avsikt att grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning ska omfattas av det föreslagna brottet. Säkerhetspolisen och för kvinnojourer och tjejjourer förespråkar att det nya brottet bör omfatta också vissa annars inte brottsliga gärningar. När det gäller frågan om vad som bör gälla för att upprepade brott ska kvalificeras som olaga förföljelse anför och att det bör vara tillräckligt att förföljelsen varit ägnad att medföra en kränkning av den personliga integriteten. , och ifrågasätter utformningen av utredningens förslag i den delen. anför därvid att ytterligare grunder för kvalificering bör övervägas. Slutligen anför , och Juridiska fakultetsstyrelsen vid att rekvisiten för det grova brottet måste preciseras tydligare. anser i samband med detta att en särskild reglering av preskriptionstiden för brott som omfattas av förslaget bör övervägas. Skälen för regeringens förslag Regeringens förslag om att förstärka lagstiftningen om besöksförbud syftar till ett ökat skydd för den som utsätts för trakasserier och förföljelse. Förslagen gör det lättare att åstadkomma ett adekvat förbud mot oönskade kontakter som också, i de mer allvarliga fallen, kan förenas med elektronisk övervakning. Även när det gäller det straffrättsliga skyddet mot upprepade eller systematiska trakasserier och förföljelse av detta slag finns det enligt regeringen skäl att överväga om den nuvarande regleringen fullt ut är ändamålsenlig eller om det finns behov av ändring. De handlingar som typiskt sett ingår vid förföljelse av det slag som Brå:s omfattningsstudie tar upp och som också utredningen beskrivit är i regel straffbara, t.ex. som misshandel, olaga hot, ofredande eller skadegörelse. Vissa beteenden är dock sådana att inte ens ansvar för ofredande kan komma i fråga. Så kan vara fallet t.ex. om någon uppehåller sig i närheten av en annan persons bostad utan att några hot uttalas och utan att det kan anses som sådant annat hänsynslöst beteende som utgör ofredande. Om ett besöksförbud, eller ett kontaktförbud, meddelats, är en överträdelse av detta emellertid straffbar också om förbudet avser kontakter som annars inte skulle medföra straffansvar. Några remissinstanser har anfört att det straffbara området bör utvidgas, t.ex. genom att viss psykisk påverkan som inte är straffbar kriminaliseras. Med hänsyn till att oönskade kontakter som i sig inte är straffbara kan omfattas av ett kontaktförbud finns det enligt regeringen inte något påtagligt behov av en utvidgad kriminalisering. Dessutom måste det straffbara området vara tydligt avgränsat. En utvidgning av straffansvaret till att avse annan psykisk påverkan än sådan som i vart fall utgör ett ofredande skulle riskera att komma i konflikt med detta krav. I likhet med utredningen och de flesta remissinstanserna anser därför regeringen att det straffbara området inte bör utvidgas. Däremot finns det anledning att överväga om brottslighetens allvar beaktas tillräckligt när det gäller upprepade eller systematiska trakasserier och förföljelse. Straffet ska återspegla hur allvarligt det eller de brott som den tilltalade döms för är. Inte sällan består brottsligheten av ett stort antal gärningar som var för sig är mindre allvarliga och där straffvärdet motsvarar böter. Det kan t.ex. röra sig om en mängd telefonpåringningar som är att anse som ofredande eller upprepade överträdelser av besöksförbud. De brottsliga gärningarna kan var för sig framstå som relativt lindriga men sedda i ett sammanhang vara påtagligt integritetskränkande. Även om straffvärdet för den samlade brottsligheten i en del fall anses motsvara ett fängelsestraff stannar inte sällan påföljden vid böter också vid mer omfattande brottslighet. När det gäller vissa upprepade kränkande gärningar som riktats mot en och samma närstående person och som varit ägnade att allvarligt skada dennes självkänsla har en skärpt syn kommit till uttryck genom införandet av fridskränkningsbrotten. Det är i linje med att det normalt måste anses betydligt allvarligare att kränka en annan person genom upprepade likartade gärningar än om något samband mellan gärningarna inte föreligger. Det upprepade handlandet kan dock innebära en särskild kränkning av målsägandens integritet även när gärningarna inte kan kvalificeras som grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning, t.ex. därför att de inte varit ägnade att allvarligt skada målsägandens självkänsla eller därför att närståendekravet inte är uppfyllt. Nuvarande straffmätningspraxis för sådan brottslighet kan inte anses tillräckligt återspegla brottslighetens allvar. Mot denna bakgrund finns det ett behov av att höja straffnivån för brottslighet av detta slag. En särskild straffbestämmelse införs Prop. Ett sätt att åstadkomma en höjd straffnivå är att införa en särskild straffbestämmelse där det brottsliga handlandet utgörs av flera brottsliga gärningar vilka kvalificeras genom rekvisit som anger när brottsligheten är särskilt straffvärd. Utredningen har föreslagit en sådan bestämmelse. Med en sådan straffbestämmelse kan anges en straffskala med ett minimistraff som på en lägsta nivå bättre återspeglar den samlade brottslighetens allvar. Intresset av en helhetsbedömning av målsägandens situation vid straffvärdebedömningen kan då tillgodoses, som de enskilda straffbara gärningarna är individuellt avgränsade till tid och rum. En sådan lagteknik har använts för fridskränkningsbrotten. Den möjliggör att de brottstyper som typiskt sett ingår i ett förföljelsebeteende kan fångas upp utan att det straffbara området riskerar att ges en diffus avgränsning. En särskild straffbestämmelse med förebild i fridskränkningsbrotten framstår därför som lämplig för att tillgodose syftet att höja straffnivån. Som ett alternativ har utredningen tagit upp möjligheten att genom ändring i en generell bestämmelse om försvårande omständigheter införa en särskild straffskärpningsgrund för upprepade kränkningar. Några remissinstanser har förespråkat det alternativet. Den bestämmelsen tar emellertid sikte på enskilda fall som präglas av särskilt graverande omständigheter och en ändring i denna torde inte medföra den eftersträvade generella straffhöjningen. Enligt regeringen är därför den av utredningen föreslagna lösningen lämpligare. Inte heller de andra alternativ som utredningen diskuterat att införa en ny straffbestämmelse för ofredande som är grovt eller att ta bort närståendekravet i fridskränkningsbrotten är tillräckliga för att tillgodose syftet. I sistnämnda hänseende bör nämnas att regeringen gett en särskild utredare i uppdrag att utvärdera fridskränkningsbrotten och att vid behov föreslå ändringar i dessa (dir. 2010:56). En särskild straffbestämmelse som tar sikte på brott som innebär upprepade eller systematiska trakasserier mot en och samma person ska följaktligen införas. Vilka brottstyper bör omfattas? En höjd straffnivå är särskilt angelägen för brottstyper som enligt nuvarande praxis leder till förhållandevis lindriga påföljder också när de skett upprepat eller systematiskt mot en och samma person. Som utgångspunkt bör den särskilda straffbestämmelsen därför omfatta sådana brottstyper om de typiskt sett ingår i ett förföljelsebeteende. Däremot bör inte sådana brottstyper omfattas som visserligen kan ingå i den samlade brottsligheten men som sedda för sig framstår som påtagligt allvarligare eller som väsentligen syftar till att skydda ett annat intresse än den enskildes personliga integritet. Sålunda bör t.ex. de rena förmögenhetsbrotten inte omfattas, även om sådana ibland kan ingå i en förföljelse. Domstolen bör alltså även fortsättningsvis döma särskilt för dessa. Om förutsättningar föreligger för att döma för grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning, bör vidare utgångspunkten vara att det ska dömas till ansvar för dessa brott. Brottstyper som typiskt sett förekommer vid förföljelse och som är riktade mot den personliga integriteten är olaga tvång, olaga hot, ofredande och sexuellt ofredande. Straffminimum för dessa är böter och de leder ofta till ett bötesstraff. De bör följaktligen omfattas. Om ett olaga tvång är så allvarligt att det anses som grovt, varvid särskilt ska beaktas om gärningen innefattat pinande till bekännelse eller annan tortyr, ger den befintliga straffskalan, fängelse i lägst och högst , ett tillräckligt utrymme att beakta brottets allvar. Detsamma gäller olaga hot som är grovt som har samma straffminimum och ett straffmaximum på fängelse . Dessa brottstyper bör därför inte omfattas. Den som olovligen intränger eller kvarstannar där annan har sin bostad, vare sig det är rum, hus, gård eller fartyg, döms för hemfridsbrott till böter eller, om brottet är grovt, till fängelse i högst . Sker ett hemfridsbrott genom inbrott bör det i regel anses som grovt (se NJA 1990 s. 315). Hemfridsbrott, såväl brott av normalgraden som grovt brott, kan typiskt sett förekomma vid förföljelse och bör därför omfattas. Sker intrånget i annat utrymme än bostaden döms i stället för olaga intrång till samma straff. intrång kan ingå som ett led i en förföljelse av annan, t.ex. om intrånget sker på dennes arbetsplats. Brottet kan också innefatta ett ofredande och då bör, åtminstone om det olaga intrånget är grovt, dömas enbart för det brottet och inte därutöver för ofredande (se NJA 2009 s. 636). Också olaga intrång, såväl brott av normalgraden som grovt brott, bör därför omfattas. När det sedan gäller misshandel har utredningen föreslagit att både ringa brott och brott av normalgraden, men inte grov misshandel, ska omfattas. Enligt Brå:s omfattningsstudie innefattar förföljelse i många fall våld eller hot om våld. Ju närmare relationen mellan gärningsmannen och brottsoffret är, desto vanligare är förekomsten av våld. Om målsäganden och den tilltalade är eller har varit närstående till varandra kan ansvar för grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning dömas ut, om övriga förutsättningar för sådant brott är uppfyllda. Våld förekommer emellertid också i förföljelsesituationer där parterna inte är närstående till varandra. Det finns således ett behov av att kunna beakta att en misshandel som inte är grov skett inom ramen för en förföljelse. Också sådan misshandel bör därför omfattas. Om en misshandel inte är ringa är också försök och förberedelse till brottet straffbart. Ett försök till misshandel kan ofta innefatta ett fullbordat ofredande eller olaga hot och bör också omfattas. Däremot är det svårt att se att ett misshandelsbrott som inte kommit längre än till förberedelsestadiet typiskt sett kan anses ingå i en förföljelse. Förberedelse till misshandel bör därför inte omfattas. Skadegörelsebrotten riktas inte mot annans liv, hälsa, frihet eller frid utan i stället mot annans egendom. De kan inte utgöra grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning. är skadegörelse ett brott som förekommer vid förföljelse av annan, t.ex. genom att dörrar och fönster i den utsattes bostad eller hans eller hennes bil skadas eller förstörs. Detta kan liksom brott mot frid vara integritetskränkande. Skadegörelsebrott kan dessutom innefatta även ett ofredande eller ett hemfridsbrott. Straffet för skadegörelse är böter eller fängelse i högst och straffet bestäms vanligen till böter. Med hänsyn till det anförda bör skadegörelse och försök till skadegörelse omfattas. Om en skadegörelse är ringa, döms för åverkan till böter. Även om värdet på det skadade inte saknar betydelse för bedömningen, torde hänsynen till övriga omständigheter vid brottet i de flesta fall vara avgörande för rubriceringen (NJA 1988 s. 351). Skadegörelse som sker i en förföljelsesituation torde ofta bedömas som brott av normalgraden, men det är inte uteslutet att den kan bedömas som åverkan. Utredningen har inte föreslagit att åverkan ska omfattas. Enligt regeringen saknas dock skäl att undanta åverkan från ett förföljelsebrott. Sådan åverkan som består i tillgrepp av vissa naturprodukter (12 kap. 2 § andra stycket ) torde däremot typiskt sett inte förekomma i samband med förföljelse av det slag som avses här och bör inte omfattas. Om en skadegörelse är grov, döms till fängelse i högst . Vid bedömande av om en skadegörelse är grov ska särskilt beaktas om gärningen inneburit synnerlig fara för någons liv eller hälsa eller skadan drabbat sak av stor kulturell eller ekonomisk betydelse eller om skadan annars är synnerligen kännbar. De omständigheter som medför att en skadegörelse bör bedömas som grov måste anses vara så påtagligt försvårande att det med hänsyn till brottets allvar bör dömas särskilt för detta. Också överträdelse av kontaktförbud har ett delvis annat skyddsintresse än brott som riktas mot person och innebär formellt sett en överträdelse av ett särskilt meddelat förbud. Inte heller detta brott kan utgöra grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning. Syftet med förbudet är emellertid att skydda en enskild person. Detta gäller vare sig förbudet har meddelats med stöd av kontaktförbudslagstiftningen eller enligt äktenskaps- eller sambolagstiftningen. En överträdelse av förbudet kan innebära en kränkning av den personliga integriteten hos den person som förbudet är avsett att skydda och denne har också enligt förarbeten och rättspraxis ansetts ha ställning som målsägande vid brottet. Överträdelse av kontaktförbud bör därför omfattas. När det sedan gäller våld och hot mot tjänsteman samt förgripelse mot tjänsteman, som utredningen också föreslagit ska omfattas av den särskilda straffbestämmelsen, avser dessa brottstyper gärningar som riktar sig mot vissa offentliga funktionärer. Brottstyperna värnar främst intresset av att de befattningshavare som utövar för det allmänna viktiga funktioner inte ska hindras från att fullgöra dessa. För den som utsätts för förföljelse i sin myndighetsutövning har gärningarna i förhållande till straffbestämmelserna om misshandel, olaga hot och ofredande redan kvalificerats genom en strängare straffskala. Utredningen har också föreslagit att övergrepp i rättssak ska omfattas. Det brottet syftar till att tillgodose det allmänna intresset av att talan eller utsaga vid domstol eller annan myndighet inte påverkas otillbörligen. Den våldsanvändning eller det hot som gärningen innefattar har också i detta fall kvalificerats genom en strängare straffskala. Regeringen anser därför, i likhet med några remissinstanser, att dessa brottstyper inte behöver omfattas av den särskilda straffbestämmelsen. När det slutligen gäller förolämpning och förtal, som enligt utredningen bör omfattas av den särskilda straffbestämmelsen, är det primärt endast målsäganden som får åtala för brotten. Åklagarens åtalsrätt för förtal och även grovt förtal är inskränkt till fall där målsäganden är eller målsäganden angett brottet till åtal och åtal av särskilda skäl anses påkallat ur allmän synpunkt. Allmänt åtal för förtal och grovt förtal är sålunda avsett endast för särskilt kvalificerade fall. Avsikten är att allmänt åtal i dessa fall ska väckas, förutom vid brott mot barn, endast i rena undantagsfall. Såvitt avser förolämpning gäller ytterligare begränsningar i åklagarens åtalsrätt. Ärekränkningsbrotten omfattas inte av straffbestämmelserna om grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning. I samband med att fridskränkningsbrotten infördes gjorde regeringen bedömningen att den praktiska nyttan av att låta fridskränkningsbrotten omfatta förtal och förolämpning starkt kunde ifrågasättas mot bakgrund av de särskilda åtalsreglerna (prop. 1997/98:55 s. 79 f.). Motsvarande skäl gör sig gällande i detta lagstiftningsärende. Förolämpning och förtal bör därför inte omfattas utan domstolen bör döma särskilt för dessa brott. Skäl för att någon annan brottstyp ska omfattas har inte framkommit. Regeringen anser därför sammanfattningsvis att det särskilda brottet ska innefatta misshandel av normalgraden och ringa misshandel, försök till misshandel av normalgraden, olaga tvång som inte är grovt, olaga hot som inte är grovt, hemfridsbrott och olaga intrång såväl av normalgraden som grovt brott, ofredande, sexuellt ofredande, skadegörelse, försök till skadegörelse, åverkan som består i ringa skadegörelse samt överträdelse av kontaktförbud. Vid utformningen av straffbestämmelsen bör fridskränkningsbrotten tjäna som förebild. I båda fallen handlar det om upprepade och integritetskränkande brottsliga gärningar som riktar sig mot en och samma person. Bestämmelsen bör dock inte begränsas till närståendeförhållanden. För det första bör slås fast att det ska vara fråga om flera gärningar. Detta kan göras genom att i lagtexten ange att det handlar om brottsliga gärningar. Dessa ska ha varit av sådant slag som angetts ovan. Den av utredningen föreslagna lagtekniken, att räkna upp varje enskild brottstyp med hänvisning till lagrum, skiljer sig från vad som gäller för fridskränkningsbrotten där det i stället anges att brottsliga gärningar enligt vissa angivna kapitel i omfattas. Med hänsyn till det begränsade antal brottstyper som ska omfattas av straffbestämmelsen talar tydlighetsskäl för att med en redaktionell justering välja den av utredningen föreslagna tekniken. Gärningarna ska vidare ha varit riktade mot en och samma person. Det bör dock inte vara tillräckligt att flera brottsliga gärningar begåtts mot en och samma målsägande utan det upprepade handlandet måste ha inneburit en särskild kränkning av dennes integritet. För att kvalificera de brottsliga gärningarna och för att markera brottets förföljelsekaraktär har utredningen föreslagit att var och en av gärningarna ska ha utgjort led i en upprepad förföljelse som medfört en kränkning av personens integritet. Remissinstanserna har i allmänhet godtagit utredningens Några remissinstanser har dock påpekat att utredningens avsikt synes ha varit att handlandet ska ha varit ägnat att kränka integriteten och alltså inte nödvändigtvis måste ha medfört en sådan kränkning. Vidare har anfört att en ytterligare kvalificering av de brottsliga gärningarna bör övervägas. Begreppet förföljelse har i nuvarande lag om besöksförbud använts i betydelsen att någon vid upprepade tillfällen på ett mycket påträngande eller annars besvärande sätt söker kontakt med en person mot dennes vilja (prop. 1987/88:137 s. 20). Med förföljelse bör emellertid också avses att någon upprepat angriper, plågar, terroriserar eller utsätter en annan person för obehag, t.ex. genom att begå brott mot denne. Något särskilt syfte bör inte krävas för att ett handlande ska utgöra en förföljelse, så länge det upprepade handlandet objektivt sett framstår som påträngande eller besvärande eller annars som ett angrepp på personen i fråga. Begreppet är därför lämpligt för att ringa in de situationer som bör träffas av bestämmelsen. Särskild hänsyn bör dessutom tas till den samlade brottslighetens allvar och intensitet. Ett sådant hänsynstagande görs även vid bedömningen av om flera enskilda gärningar ska leda till ansvar för grov fridskränkning eller grov kvinnofridskräkning genom kravet på att var och en av gärningarna ska ha utgjort led i en upprepad kränkning av personens integritet. Med en upprepad kränkning avses vid fridskränkningsbrotten gärningar som tar sikte på den personliga integriteten och som sker vid upprepade tillfällen. Hur många kränkande gärningar som krävs för att kränkningen ska anses som upprepad bör bedömas med utgångspunkt i gärningarnas karaktär. Ju allvarligare gärningen är, desto färre gärningar bör det krävas för att kränkningen ska anses som upprepad (prop. 1997/98:55 s. 133). På motsvarande sätt bör detta komma till uttryck i straffbestämmelsen om förföljelse. De gärningar som bör ingå i brottet är alla av sådan karaktär att de beroende på det sammanhang i vilket de begås kan utgöra en kränkning av någons personliga integritet. Som kvalificerande rekvisit bör därför föreskrivas att det ska ha varit fråga om dels en förföljelse, dels en upprepad kränkning av den förföljda personens integritet. Utredningens förslag till utformning av de kvalificerande rekvisiten skiljer sig från fridskränkningsbrotten, där var och en av gärningarna ska ha utgjort led i en upprepad kränkning av någons integritet. I stället ska gärningarna enligt förslaget ha utgjort led i en upprepad förföljelse som medfört en sådan kränkning. Avsikten har dock uppenbarligen varit att åstadkomma detsamma som vid fridskränkningsbrotten, nämligen att markera det särskilt straffvärda i en upprepad kränkning där förfarandet består i en serie i och för sig straffbara gärningar. Skäl talar därför för att rekvisitet om upprepad kränkning bör utformas i överensstämmelse med vad som gäller för fridskränkningsbrotten, som det också bör anges att handlandet utgjort en förföljelse. Detta kan lämpligen ske genom att ange att den som förföljer en person genom angivna brottsliga gärningar ska dömas för det särskilda brottet, om var och en av gärningarna har utgjort led i en upprepad kränkning av personens integritet. En förföljelse kan vara så påträngande att den utsattes liv påverkas mycket starkt och att denne mer eller mindre bryts ned. I andra fall kan situationen vara sådan att den inte påverkar den utsattes vardag i någon särskild utsträckning även om den givetvis ändå kan vara besvärande eller obehaglig. Också de senare fallen bör omfattas av den särskilda straffbestämmelsen. Något krav motsvarande vad som gäller för fridskränkningsbrotten, att gärningarna ska ha varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla, bör därför inte ställas upp. Detta kan i stället beaktas vid bedömningen av straffvärdet eller leda till ansvar för grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning, om förutsättningarna för något av dessa brott i övrigt är uppfyllda. Med de ovan angivna avgränsningarna behövs inte heller någon annan kvalificering. Utredningen har som benämning på brottet föreslagit olaga förföljelse. Brå har i stället förespråkat fridskränkning, bl.a. med hänvisning till att ordet förföljelse kan innebära associationer till beteenden som inte är straffbara. Eftersom förföljelsen ska bestå i brottsliga gärningar torde emellertid olaga förföljelse väl återspegla straffbestämmelsens innehåll. Vidare skulle benämningen fridskränkning kunna leda tankarna till att det är fråga om en lägre grad av grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning. Brottet bör därför benämnas olaga förföljelse. Straffminimum för olaga förföljelse måste återspegla den samlade brottslighetens straffvärde på en lägsta nivå. Vid bedömningen av vilket minimum som bör väljas måste beaktas att brottet innebär en kvalificering av de ingående enskilda brottsliga gärningarna. Å andra sidan kan brottet inte anses vara lika allvarligt som grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning, som har ett straffminimum . De brotten förutsätter nämligen dels att de brottsliga gärningarna begåtts mot en närstående person, dels att de varit ägnade att allvarligt skada den utsattes självkänsla, vilket sammantaget talar i ytterligare försvårande riktning i förhållande till olaga förföljelse. De brottstyper som föreslås ingå i straffbestämmelsen har böter som straffminimum, förutom misshandel som inte är ringa samt grova fall av hemfridsbrott och olaga intrång där straffminimum är fängelse .