prop · GX03220 · 2010-05-06 00:00:00 — I praktiken innebär detta att det först står klart för betalarens betaltjänstleverantör att denne anser att beloppet inte överstiger vad han rimligen kunde ha förväntat sig. Godkännandet av den aktuella betalningstransaktionen har dock skett redan i förväg, genom att betalaren har gett sitt medgivande till överföring med autogiro på det sätt som överenskommits mellan parterna. Om betalaren begär återbetalning av en överföring med autogiro , innebär detta alltså en begäran om återbetalning av en redan i förväg godkänd betalningstransaktion. På denna punkt gör regeringen således en annan tolkning än den som uttrycks i promemorian där det anges att en överföring med autogiro godkänns i efterhand genom att betalaren inte begär återbetalning. Om parterna i ett avtal om autogirotjänster kommer överens om att betalaren ska ha rätt till återbetalning i andra fall än de som anges i artikel 62 och 63, exempelvis att denne alltid ska kunna begära återbetalning oavsett om beloppet översteg betalarens rimliga förväntningar eller på någon annan grund, utgör detta en sådan utökad rätt till återbetalning som är tillåten enligt direktivets artikel 62.1 fjärde Det framgår dock av direktivets bestämmelser i denna del att en Prop. 2009/10:220 sådan utsträckt rätt till återbetalning enbart är tillåten i fråga om överföringar med autogiro. När betalaren inte är konsument kan parterna avtala bort bl.a. rätten att begära återbetalning av en godkänd betalningstransaktion . Även i dessa fall gäller att det av avtalet mellan betalaren och betaltjänstleverantören torde framgå hur betalaren godkänner en betal- ningstransaktioner eller en serie transaktioner. Här kan parterna dock välja att avtala bort rätten att begära återbetalning . 9.5Begränsning av betalningsinstruments användning Av direktivets artikel 55.1 framgår att betalaren och dennes betaltjänst- leverantör får avtala om utgiftströsklar för betalningstransaktioner som genomförs med ett visst betalningsinstrument. De får dessutom, enligt artikel 55.2, avtala om att betaltjänstleverantören förbehåller sig rätten att blockera betalningsinstrumentet av objektivt betingade skäl. Om blockering sker ska betaltjänstleverantören som huvudregel informera betalaren om att betalningsinstrumentet har blockerats och varför detta gjorts (artikel 55.3). Enligt artikel 55.4 ska blockeringen hävas, eller det blockerade betalningsinstrumentet ersättas med ett nytt, så snart några skäl till blockering inte längre föreligger. 9.5.2 Begränsning av belopp och spärrande av betalningsinstrument Regeringens förslag: Betaltjänstleverantören får förbehålla sig rätten att spärra betalningsinstrumentet under vissa förutsättningar, men ska då som huvudregel informera betalaren om spärren. När det inte längre finns några skäl att ha kvar spärren ska den hävas. Alternativt kan betaltjänstleverantören då förse betalaren med ett nytt betal- ningsinstrument. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran, med undantag av vissa språkliga synpunkter (som behandlas i författningskommentaren). Skälen för regeringens förslag: I promemorian föreslås en bestämmelse som motsvarar direktivets artikel 55. I denna bestämmelse anges att betalaren och dennes betaltjänstleverantör får avtala om utgiftströsklar för betalningstransaktioner med betalningsinstrument, och att ett betalningsinstrument kan spärras på tre alternativa grunder, förutsatt att betalaren och dennes betaltjänstleverantör avtalat om detta. Betalningsinstrumentet kan spärras på grund av säkerhet, vid misstanke om icke godkänd eller bedräglig användning eller, i fråga om betalningsinstrument med kreditutrymme, om det finns en väsentligt ökad Prop. 2009/10:220 risk för att betalaren eventuellt inte kan fullfölja sitt betalningsansvar. Som framgår av såväl direktivets artikel 55.3 som promemorians lagförslag ska betaltjänstleverantören informera betalaren om spärren och om skälen till att betalningsinstrumentet har spärrats. Detta bör om möjligt ske innan betalningsinstrumentet spärras och senast direkt efter blockeringen. Betaltjänstleverantören ska dock inte informera betalaren om spärren i de fall då sådan information skulle äventyra objektivt motiverade säkerhetsskäl eller vara förbjuden enligt någon annan författning. Ett exempel på när lämnande av information inte ska ske är när betalaren misstänks ha använt betalningsinstrumentet för penningtvätt. Att i ett sådant fall ge information till betalaren om att betalningsinstrumentet har spärrats på grund av misstanke om penningtvätt skulle strida mot bestämmelsen om meddelandeförbud i 3 kap. 4 § första stycket lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism. Frågan om vad som utgör sådana säkerhetsskäl som gör att betaltjänstleverantören inte ska informera betalaren om en spärr har inte utvecklats närmare i direktivet. I författningskommentaren i promemorian uttalas att sådana skäl föreligger exempelvis i fall när betalaren genom att få information om en spärr skulle kunna få tillgång till sådan information som ökar risken i ett betalningssystem om den utnyttjades för brottsliga syften. Enligt regeringens bedömning bör bedömningen av om säkerhetsskäl föreligger utgå från att informations- givningen skulle öka risken i betalningssystemet eller på något annat sätt skada betalningssystemets stabilitet. Bedömningen av huruvida betal- tjänstleverantören ska underlåta att informera betalaren om spärren ska göras i varje enskilt fall. Bedömningen av vad som utgör säkerhetsskäl bör göras restriktivt. Utgångspunkten bör vara att sådana skäl föreligger enbart i situationer när lämnande av information skulle öka risken i betalningssystemet eller påverka dess stabilitet negativt. Enligt artikel 55.4 och den i promemorian föreslagna bestämmelsen ska betaltjänstleverantören häva spärren, eller ge betalaren ett ersättnings- instrument, så snart det inte längre finns några skäl att behålla spärren. Att betaltjänstleverantören ska göra detta innebär att denne ska vidta de åtgärder som krävs för att antingen häva spärren eller skicka ett ersättningsinstrument till betalaren så snart denne fått vetskap om de omständigheter som gör att det är befogat att ha kvar spärren. Det kan i och för sig krävas för att hantera det administrativa förfarandet för att häva spärren eller skicka ett ersättningsinstrument. Betaltjänstleverantören bör dock ha sådana rutiner att dessa åtgärder kan vidtas utan onödig tidsutdräkt. Betaltjänstleverantörens skyldigheter vid utfärdande av Direktivets artiklar 56 och 57 innehåller regler om betaltjänstanvändares betaltjänstleverantörers skyldigheter i samband med användning respektive utfärdande av ett betalningsinstrument. artikel 56 föreslås genomföras i en ny lag om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument (prop. 2009/10:122). åvilar den betaltjänstleverantör som utfärdar ett betalningsinstrument behandlas dock inte i det förslaget. Enligt artikel 57 ska denne förvissa sig om att de personliga säkerhetsanordningarna i betalningsinstrumentet inte är tillgängliga för andra än den eller de betaltjänstanvändare som har rätt att använda instrumentet. Dessutom ska betaltjänstleverantören enbart skicka betalningsinstrument som har beställts, utom när en betaltjänstanvändare redan innehar ett betalningsinstrument som ska När ett betalningsinstrument eller personliga säkerhets- anordningar som hör till det skickas till betalaren är det betal- tjänstleverantören som står risken. Betaltjänstleverantören ska också se till att betaltjänstanvändaren alltid har möjlighet att lämna underrättelser om ett förlorat, stulet, missbrukat eller obehörigen använt betal- Formerna för hur underrättelse ska lämnas får överenskommas mellan parterna, men betaltjänstanvändaren bör alltid ha möjlighet att på ett enkelt och snabbt sätt lämna underrättelse. på lämpliga former för informationslämnande är exempelvis telefon och Så snart som en sådan underrättelse har lämnats ska betaltjänstleverantören se till att betalningsinstrumentet kan Direktivets artikel 58 innehåller en bestämmelse om att en betaltjänst- användare ska få rättelse av betaltjänstleverantören endast om han, när han får kännedom om obehöriga eller felaktigt genomförda betal- ningstransaktioner, underrättar sin betaltjänstleverantör utan onödigt dröjsmål och månader efter den dag då hans konto debiterades. Denna tidsfrist gäller inte om betaltjänstleverantören varken har lämnat eller tillgängliggjort information om betalningstransaktionen i enlighet med direktivets avdelning III, som motsvarar 4 kap. i den nu föreslagna lagen om betaltjänster. En bestämmelse som till viss del genomför artikel 58 finns i den föreslagna lagen om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument (prop. 2009/10:122). Införlivandet i övrigt av denna artikel behandlas i följande avsnitt. 9.6.2 Betaltjänstleverantörens och betaltjänstanvändarens Regeringens förslag: En betaltjänstleverantör som utfärdar ett betalningsinstrument ska förvissa sig om att de personliga säker- hetsanordningarna i betalningsinstrumentet inte är tillgängliga för andra än den eller de betaltjänstanvändare som har rätt att använda instrumentet. Betalningsinstrument ska enbart skickas efter föregående beställning. Detta gäller dock inte i fråga om betalningsinstrument som ersätter ett annat sådant instrument. Betaltjänstanvändaren ska när som helst kunna göra en anmälan om ett förlorat, stulet, missbrukat eller obehörigen använt betalningsinstrument. Efter en sådan anmälan ska betaltjänstleverantören se till att betalningsinstrumentet inte kan användas. leverantören ska på betaltjänstanvändarens begäran göra det möjligt för denne att styrka att en anmälan har lämnats, och bevara sådan information Prop. 2009/10:220 som möjliggör detta . Om en betaltjänstleverantör i enlighet med lagens bestämmelser om informationskrav har lämnat eller tillgängliggjort information om betalningstransaktionen och användaren inte gör en anmälan från det att beloppet belastat kontot, ansvarar användaren för transaktionens belopp. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: I promemorian föreslås en bestämmelse som genomför direktivets artikel 57. Den föreslagna bestämmelsen överensstämmer materiellt med artikeln. I promemorians författningskommentar uppges att regeln om att betalningsinstrument inte ska skickas utan föregående beställning avser fall när betal- tjänstanvändaren inte redan innehar ett betalningsinstrument som behöver ersättas. En betaltjänstleverantör kan alltså skicka ut ett nytt kontokort innan det gamla går ut. Promemorians förslag i denna del bör genomföras. Den i promemorian föreslagna bestämmelsen uppställer också en ytterligare skyldighet för betaltjänstleverantören. Denne ska kunna ge betaltjänstanvändaren möjlighet att styrka att en underrättelse om exempelvis ett förlorat betalningsinstrument har lämnats till betaltjänstleverantören. Betaltjänstanvändaren ska ges möjlighet att styrka att underrättelse har lämnats efter det att den lämnades. I promemorians författningskommentar uppges att detta krav innebär att betal- tjänstanvändaren ska dokumentera underrättelser och spärranmälan från betaltjänstanvändaren och spara denna information (exempelvis inspelningar från telefonsamtal, e-post, brev eller anteckningar) . Även i denna del bör promemorians förslag, med vissa språkliga ändringar, genomföras. Dessutom anges i såväl direktivets artikel 57 som promemorians bestämmelse att betaltjänstleverantören ska stå risken för att skicka betalningsinstrumentet till betalaren eller att skicka personliga säkerhetsanordningar som hör till det. Innebörden av denna bestämmelse är att den som sänder ett meddelande (betaltjänstleverantören i detta fall) också bär risken för att meddelandet eller försändelsen inte kommer fram till mottagaren. Denna regel motsvarar vad som gäller enligt allmänna civilrättsliga principer och det saknas därför anledning att särskilt ange detta i lag. Som nämnts i avsnitt 9.6.1 ovan innehåller direktivets artikel 58 en bestämmelse om att en betaltjänstanvändare som huvudregel ska få rättelse av betaltjänstleverantören endast om han, när han får kännedom om obehöriga eller felaktigt genomförda betalningstransaktioner, underrättar sin betaltjänstleverantör utan onödigt dröjsmål och månader efter den dag då hans konto debiterades. En bestämmelse som genomför denna artikel finns i den föreslagna lagen (2010:000) om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument såvitt avser obehöriga betalningstransaktioner med betalningsinstrument (prop. 2009/10:122). 2009/10:220 Den lagen omfattar alltså betalningstransaktioner där betalnings- instrument har använts utan samtycke från kontohavaren eller annan behörig. Övriga betalningstransaktioner omfattas däremot inte av bestämmelsen i lagen om obehöriga transaktioner med betalnings- instrument. För att även de övriga betalningstransaktioner som omfattas av direktivets artikel 58 ska regleras på samma sätt, bör det införas en bestämmelse i lagen om betaltjänster som anger att underrättelse ska ske även i de fall som omfattas av direktivets artikel 58 men inte av bestämmelsen i lagen om obehöriga transaktioner med betalnings- instrument. Detta innebär att underrättelse ska ske vid felaktiga betalningstransaktioner, efter det att betaltjänstanvändaren fått vetskap om den felaktiga betalningstransaktionen. Dessutom bör det av bestämmelsen framgå att betaltjänstanvändaren själv ansvarar för transaktionsbeloppet om han eller hon underlåter att lämna underrättelse efter att ha fått vetskap om den felaktiga betalningstransaktionen. Vidare bör det anges att betaltjänstanvändaren själv ansvarar för beloppet om betaltjänstleverantören i enlighet med bestämmelserna om informationskrav i den föreslagna lagens 4 kap. har lämnat information om betalningstransaktionen till användaren eller gjort information tillgänglig för denne och användaren inte underrättar betaltjänst- leverantören om att transaktionen är felaktig från det att beloppet belastat kontot. Styrkande av att en betalningstransaktion har godkänts och betaltjänstleverantörens ansvar för obehöriga transaktioner Direktivets artikel 59 ställer upp regler för de fall när betaltjänst- leverantören och betaltjänstanvändaren är oense om en redan genomförd Reglerna rör vad som gäller dels när betaltjänst- användaren nekar till att ha godkänt transaktionen, dels när denne hävdar att transaktionen inte har genomförts på ett korrekt sätt. framgår att betaltjänstleverantören i dessa fall måste kunna styrka att betalningstransaktionen har processats på ett korrekt sätt utan att påverkas av något tekniskt fel eller någon annan bristfällighet. I artikel 59.2 anges en bevisregel som rör de fall när ett betalningsinstrument som har registrerats av betaltjänstleverantören har använts men betaltjänst- användaren nekar till att godkänt betalningstransaktionen. betalningsinstrumentet har använts ska inte nödvändigtvis vara tillräckligt för att visa vare sig att betalaren godkänt en viss betalningstransaktion, att denne handlat bedrägligt eller på grund av grov vårdslöshet försummat att uppfylla en eller flera av sina skyldigheter vid användning av Direktivets artikel 60 innehåller regler om betaltjänstleverantörens ansvar för obehöriga betalningstransaktioner. Genomförandet av bestämmelserna i artiklarna 59.2 och 60 behandlas inte i detta lagstiftningsärende utan i en proposition med förslag till lag om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument som beslutades av Prop. 2009/10:220 regeringen (prop. 2009/10:122). 9.7.2 Styrkande av att en betalningstransaktion har godkänts och genomförts korrekt Regeringens bedömning: Bestämmelsen i direktivets artikel 59 om bevis för att en betalningstransaktion godkänts och genomförts korrekt bör inte föranleda någon lagstiftningsåtgärd. Promemorians förslag: I promemorian föreslås en bestämmelse som motsvarar direktivets artikel 59. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. MasterCard anser att användande av PIN-kod ska utgöra tillräckligt bevis för att korthållaren godkänt en viss transaktion, och att vissa korttransaktioner bör anses ha godkänts genom den faktiska användningen av kortet. Skälen för regeringens bedömning: En bestämmelse som genomför direktivets artikel 59 föreslås i promemorian. Av promemorians författningskommentar framgår att bestämmelsen innebär att betaltjänst- leverantören har bevisbördan för att en betalningstransaktion har godkänts av betalaren och i övrigt genomförts korrekt. Det anges inte närmare i direktivets artikel 59 eller i promemorian vad som avses med att en betalningstransaktion har genomförts korrekt. En situation där en betalningstransaktion inte har genomförts på ett korrekt sätt är när betalaren visserligen har godkänt en betalningstransaktion, men betaltjänstleverantören genomför en transaktion på ett annat belopp än det som betalaren har godkänt. Om betalaren påstår att en betalningstransaktion genomförts felaktigt, exempelvis genom att det debiterade beloppet skiljer sig från det angivna beloppet på den betalningsorder som betalaren lämnat till betaltjänstleverantören, måste betaltjänstleverantören kunna styrka att betalningsorden har hanterats i enlighet med gällande rutiner. Dessutom måste betaltjänstleverantören kunna visa att det inte inträffat något tekniskt fel som har påverkat hanteringen av betalningstransaktionen. Ett exempel på ett sådant tekniskt fel skulle kunna vara ett stopp i betaltjänstleverantörens IT-system som gör det nödvändigt att hantera vissa betalningstransaktioner manuellt och skapar risk för exempelvis felförda, manuellt inmatade belopp. Det är betaltjänstanvändaren inte betalaren som har möjlighet att föra bevisning om de förhållanden som anges i artikel 59. Enligt allmänna principer är det leverantören som har bevisbördan för dessa förhållanden. Omständligheterna bedöms alltså ingå i det som betaltjänstleverantören måste visa också utan någon uttrycklig regel om det. Därför behövs det ingen särskild bestämmelse i lagen som motsvarar direktivets artikel 59 i lagen. Rätt till återbetalning av autogiro- och Direktivets artiklar 62 och 63 innehåller bestämmelser som ger en betalare rätt att, under vissa förutsättningar, begära återbetalning av ett belopp som har överförts genom en autogiro- eller kortbetalning. Enligt direktivets skäl 36 är syftet med återbetalningsrätten att skydda konsumenten när den genomförda betalningstransaktionens belopp överstiger det belopp som rimligen kunde ha förväntats.I artikel 62 kommer detta till uttryck genom att betalaren ges en rätt att begära återbetalning av en godkänd och redan genomförd betalningstransaktion som initierats av eller via en betalningsmottagare. Detta innebär att de betalningstransaktioner som här avses är autogiro- och kortbetalningar. Vid sådana betalningstransaktioner kan betalaren begära återbetalning om (i) godkännandet inte angav betalningstransaktionens exakta belopp när godkännandet gavs och (ii) betalningstransaktionens belopp överstiger det belopp som betalaren rimligen kunde ha förväntat sig med hänsyn till sitt tidigare utgiftsmönster, villkoren i ramavtalet och övriga omständigheter. Betalaren ska på begäran av betaltjänstleverantören kunna redovisa varför det betalade beloppet överstiger vad betalaren rimligen kunde ha förväntat sig. Om dessa förutsättningar är uppfyllda kan betalaren begära återbetalning av hela transaktionsbeloppet. I fråga om autogiro får betalaren och dennes betaltjänstleverantör dessutom avtala om en mer omfattande rätt till återbetalning, också i fall när de angivna förutsättningarna inte är uppfyllda. Betalaren får dock inte åberopa en ofördelaktig valutakurs som skäl för att betalningsbeloppet blev högre än vad han rimligen kunde ha förväntat sig, när betaltjänstleverantören har tillämpat en redan överenskommen referensväxelkurs på betalningstransaktionen. Dessutom kan betalaren och dennes betaltjänstleverantör komma överens om att betalaren inte har rätt till återbetalning i vissa fall. Om betalaren har gett sitt godkännande till att genomföra betalnings- transaktionen direkt till sin betaltjänstleverantör, och antingen denne eller betalningsmottagaren lämnade eller tillgängliggjorde information om den kommande transaktionen för betalaren minst före sista betalningsdagen, inträder inte någon rätt till återbetalning om betalaren och betaltjänstleverantören har avtalat bort denna rätt. Av artikel 63 framgår att återbetalning kan begäras i från den dag då medlen debiterades betalarens konto. Betaltjänst- leverantören har på sig, från mottagandet av begäran om återbetalning, att antingen återbetala hela beloppet eller ange skäl till varför man vägrar att återbetala transaktionsbeloppet. Om betaltjänst- leverantören vägrar att betala, ska han också informera betalaren om vart denne kan hänskjuta ärendet. Om parterna har avtalat om en mer långtgående rätt till återbetalning vid autogirobetalningar, på det sätt som möjliggörs av artikel 62, får betaltjänstleverantören inte vägra att återbetala transaktionsbeloppet avseende en sådan betalning om betalaren Prop. 2009/10:220 begär det. 9.8.2 Förutsättningar för återbetalning av betalningstransaktioner som initierats av eller via betalningsmottagaren Regeringens förslag: En betalare har rätt till återbetalning av en godkänd och genomförd betalningstransaktion som initierats av eller via betalningsmottagaren, om transaktionsbeloppet inte angavs när betalaren godkände transaktionen och denne kan visa att beloppet överstiger vad han rimligen kunde ha förväntat sig. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: och anser att det är märkligt att betaltjänstleverantören intermediären ska vara målet för betalarens återkrav. vill att det i författningskommentaren till bestämmelsen om återbetalning slås fast att återbetalningsrätten inte gäller för skatteflöden som trängsel- och fordonsskatt eller för studielån. menar att betalningsmottagare (försäkringsbolag) som råkar ut för återkrav bör få sätta ned summan eftersom de stått risk , och påpekar att återbetalning av inbetald försäkringspremie efter ett årsskifte också kräver ändring av kontrolluppgift som lämnats till . Riksgälden framhåller att betalaren (kunden) ändå kan vända sig direkt till leverantören och kräva återbetalning i enlighet med andra regler, t.ex. köp- eller konsumenträttslig reglering, vilket sannolikt leder till lägre administrativa kostnader. Riksgälden anser allmänt att det vore olyckligt om autogiro blir mindre använt på grund av reglerna om återkravsrätt. Företagarna framför att det blir betaltjänstleverantören som får stå risken vid tvist mellan betalare och betalningsmottagare, samt att det skulle kosta att bota problemet genom att ta fram och distribuera nya autogirovillkor till samtliga användare. anser att det måste framgå tydligt av bestämmelserna om reklamation av betalning när beloppet är orimligt högt att det är reklamation av betalningstjänsten, inte den köpta varan eller tjänsten, som avses. Vidare anser att det är osäkert vad som utgör ett rimligt belopp och kraven på den reklamerande betalaren att visa att beloppet är orimligt. vill också se förtydliganden av vart betalaren ska vända sig om dennes betaltjänstleverantör inte återbetalar beloppet, och vägledning om vad som gäller om betalningsmottagaren försatts i konkurs. Även efterfrågar förtydliganden av vad som avses med rimligt belopp och huruvida betalaren har rätt till återbetalning även när betalningsmottagaren gått i konkurs.