prop · GY034 · 2010-11-03 00:00:00 — Det krävs även en bedöm- ning med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet att substansen kan antas vara avsedd att brukas för att uppnå berusning. Utgångspunk- ten för den bedömningen kan bl.a. vara i vilken situation substansen har anträffats, på vilket sätt den har levererats, vem som har hanterat den och vad som är känt om mottagare och avsändare i de fall där det är fråga om en försändelse. En utgångspunkt för bedömningen kan också vara de uppgifter kring innehavet som lämnas av den från vilken substansen omhändertagits. Om exempelvis den aktuella substansen påträffats på en plats där missbruk förekommer kan detta tala för att den är avsedd att missbrukas. Ett annat exempel är att substansen påträffats vid en samling eller tillställning med drogpåverkade personer, exempelvis en s.k. rave- fest. Ytterligare ett exempel är att substansen har beställts via Internet eller på annat sätt från någon som marknadsför substanser så att de fram- står som alternativ till förbjudna ämnen eller varor. Om den aktuella substansen däremot anträffats hos ett företag som i sin yrkesverksamhet legitimt hanterar sådana torde det sällan finnas grund för att anta att sub- stansen varit avsedd att missbrukas på det sätt som lagen förutsätter för Motsvarande torde gälla när substanser hanteras av t.ex. Prop. 2010/11:4 sjukhus eller myndigheter. Ett ytterligare krav som ställs är att substansen kan förorsaka skada eller dödsfall. Med skada avses här personskada. Både direkta skador och indirekta skador som kan bli följden av att substansen används omfattas. Skador kan uppstå på olika sätt. Direkta skador kan bestå i bl.a. toxika- tion på grund av att substansen har feldoserats eller intagits tillsammans med t.ex. dryck eller läkemedel som förstärker effekten. Även skada i form av psykisk ohälsa ska beaktas. Till indirekta skador bör räknas olyckshändelser och våld som direkt kan hänföras till användningen av substansen. Som exempel kan nämnas att personen får hallucinationer och under inflytande av dessa skadar sig själv eller angriper andra eller att vederbörande under inflytande av substansen försöker ta sitt eller andras liv. Även risken för att någon oavsiktligt dör ska beaktas. Sådan risk kan framför allt föreligga om substansen har orsakat dödsfall eller om den är känd för att vara svårdoserad och därigenom kan orsaka dödsfall. Vem som beslutar om förstörande Paragrafen reglerar vem som får besluta om förstörande, medan det framgår av 11 § i vilka situationer ett sådant beslut får fattas. Frågan om vem som får fatta beslut har behandlats i avsnitt 5.4.3. Enligt första stycket får beslut om förstörande fattas av åklagare. Med detta avses åklagare inom åklagarväsendet. Även sådana befattningshavare inom som med stöd av 32 § lagen (2000:1225) om straff för smuggling utför vissa åklagaruppgifter, s.k. tullåklagare, får enligt andra stycket besluta om förstörande. Deras behörighet omfattar dock endast ärenden som är av enkel beskaffenhet. Med enkel beskaffenhet avses bl.a. omhändertaganden som rör mindre mängder. Sådana ärenden är i allmänhet inte juridiskt komplicerade. Var gränsen för mindre mängder ska dras får utvecklas i tillämpningen. En- bart mängden bör dock inte vara avgörande. Om i ett enskilt fall ärendet är juridiskt komplicerat, trots att det rör sig om mindre mängder, bör saken inte anses vara av enkel beskaffenhet. Ett ärende kan t.ex. vara juridiskt komplicerat på grund av att flera personer gör anspråk på att äga substansen eller på grund av att det görs en invändning om substansens användningsområde som är av den arten att den kan kräva omfattande utredning. För tullåklagares handläggning gäller i allt väsentligt samma regler som för åklagarväsendets åklagare. Det innebär t.ex. att vid tillämpning av bestämmelserna i 16 § ska beslutet anslås hos i stället för hos . Av 18 § tredje stycket framgår dock att olika jävsregler tillämpas för åklagare inom åklagarväsendet och tullåklagare. Vidare gäller inte 14 § första stycket för tullåklagare. Omhändertagande av en substans i avvaktan på beslut om förstörande Paragrafen, som reglerar möjligheten för polismän och tulltjänstemän att omhänderta en substans som de påträffar, har kommenterats i avsnitt 5.4.3. Paragrafens första stycke skapar förutsättningar för att hindra att sådana farliga substanser som anges i 2 och 3 §§ som påträffas kommer i omlopp innan åklagaren har hunnit fatta beslut om förstörande, genom att polismannen eller tulltjänstemannen får omhänderta substansen. Med påträffas avses här att substansen är tillgänglig för tjänstemannen på sådant sätt att ett beslut om omhändertagande kan verkställas på platsen. Det kan t.ex. vara fråga om ett brev som påträffas vid tull- kontroll och som innehåller en substans som omfattas av lagen. Ett annat exempel är att en sådan substans påträffas när polisen genomför en hus- rannsakan eller kroppsvisitation med anledning av misstanke om ett brott. Förutsättningen för omhändertagande är att det skäligen kan antas att ett beslut om förstörande kan komma att meddelas. I detta ligger dels att det skäligen kan antas att substansen är av det slag som anges i 2 och 3 §§, dels att omständigheterna i övrigt är sådana att det finns skäl att anta att beslut om förstörande kommer att meddelas. Beviskravet skäli- gen kan antas, som motsvarar vad som krävs bl.a. för beslag i brottmål, är förhållandevis lågt. Det är tillräckligt att det finns objektiva skäl som talar för att ett beslut om förstörande kan komma att meddelas, men polismannen eller tulltjänstemannen behöver inte göra någon närmare bedömning av substansen eller av sannolikheten för att den kommer att förstöras. Om det skäligen kan antas att beslut om förstörande kommer att meddelas får alltså polismannen eller tulltjänstemannen omhänderta substansen i avvaktan på åklagarens beslut. Det har ingen betydelse om substansen påträffas under en utredning av brott, i samband med ingrip- anden mot ordningsstörningar, vid gränskontroll eller i något annat sam- manhang. Beslutar polismannen eller tulltjänstemannen att omhänderta substan- sen ska han eller hon också se till att den tas i förvar enligt 8 § samt upp- rätta protokoll enligt 9 § och skyndsamt anmäla åtgärden till åklagare enligt 10 §. Eftersom beslut om förstörande enligt 11 § tredje stycket kan rikta sig mot okända kan ett omhändertagande enligt förevarande paragraf avse en substans vars ägare inte är känd. I förvaltningslagen (1986:223) regleras förvaltningsmyndigheternas handläggning av ärenden och domstolarnas handläggning av förvalt- ningsärenden. Enligt 32 § förvaltningslagen gäller 830 §§ inte i bl.a. polisens och brottsbekämpande verksamhet. Eftersom hand- läggning av frågor om omhändertagande och förstörande ligger utanför den brottsbekämpande verksamheten gäller begränsningen inte vid handläggning enligt förevarande lag. I andra stycket anges i vilken utsträckning förvaltningslagen inte ska tillämpas på förfarandet hos polisen och . Flertalet av förvalt- ningslagens bestämmelser ska tillämpas, om inte förevarande lag inne- För tydlighetens skull anges därför i denna paragraf vilka bestämmelser som inte ska tillämpas. Det gäller bl.a. bestämmelserna om parts rätt att få del av uppgifter, om beslutsfattande och beslutens ut- formning samt om överklagande. Förevarande lag innehåller vissa sär- regler om beslut om omhändertagande och dokumentationen av sådana beslut. Som framgår av 10 § ska beslut om omhändertagande skyndsamt anmälas till åklagare, som ska pröva om omhändertagandet ska bestå. Ett beslut om fortsatt omhändertagande är överklagbart enligt 19 §. För del kommer andra stycket att vara tillämpligt i tull- tjänstemännens verksamhet, medan 18 § tillämpas i tullåklagares verk- samhet. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 5.4.3, reglerar vilken utredning som får göras i samband med ett omhändertagande enligt 5 §. Vid en brottsutredning får förhör hållas med var och en som kan antas ha upplysningar att lämna. I paragrafens första stycke anges uttömmande vilka personer som får förhöras när en substans påträffas. En tjänsteman som avser att fatta ett beslut enligt 5 § får hålla förhör med den person hos vilken substansen påträffas, i syfte att klarlägga om förutsättningar för omhändertagande av substansen är för handen. Förhör får även hållas med andra personer som är närvarande när substansen påträffas. Om substansen påträffas vid någons inresa i landet får således förhör hållas med andra personer i sällskapet. Detsamma gäller om den påträffas i en lokal där det finns flera personer och ingen av dessa vill kännas vid sub- stansen. Om substansen påträffas i en försändelse får förhör hållas med både avsändaren och mottagaren av försändelsen. Om den som ska höras vägrar uttala sig får något tvång inte utövas. Av bestämmelsen framgår att förhöret ska hållas i omedelbar anslut- ning till ingripandet. Bestämmelsen ger således inte tjänstemannen stöd för att i efterhand hålla förhör med den som innehade substansen eller med någon annan. Vid ett förhör bör framför allt klarläggas i vilket syfte personen inne- hade substansen, dennes personuppgifter och om någon annan är ägare till substansen. Det kan i sistnämnda fall vara aktuellt att hålla telefon- förhör med den uppgivna ägaren, om han eller hon inte är närvarande vid ingripandet. Enligt andra stycket ska vissa bestämmelser i 23 kap. tillämpas vid förhör enligt paragrafen. Det gäller 4 § som slår fast kravet på objektivitet, 10 § som anger vem som har rätt att närvara vid förhör samt 12 § som innehåller ett förbud mot otillbörliga åtgärder under för- hör. Bestämmelsen i 23 kap. 4 § gäller endast den som är misstänkt för brott. Vid tillämpningen av denna lag förekommer inte någon brottsmisstanke. Därför ska enligt tredje stycket i förevarande paragraf det som sägs om den misstänkte i stället avse den från vilken substansen kan komma att omhändertas. Eftersom det här inte är fråga om brottsbekämpning ska eventuell per- sonuppgiftsbehandling ske med stöd av bestämmelserna i personupp- giftslagen (1998:204). Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 5.4.3, reglerar möjligheten att omhänderta sådana substanser som anges i 2 och 3 §§ när ett beslag hävs. Sådana beslut får bl.a. fattas av tjänstemän inom polisväsendet och Tull- verket. Vilka personer som får fatta sådana beslut framgår av myndig- hetens delegationsbestämmelser. Även åklagare fattar beslut om att häva beslag. Ett beslut om omhändertagande kan aktualiseras exempelvis när en förundersökningsledare vid polisen eller häver ett beslag av misstänkt narkotika därför att det vid analys visat sig att det inte är fråga om en narkotikaklassad substans och att den inte heller i övrigt är otillå- ten att inneha. I sådana fall finns det inte längre någon rättslig grund för beslag, eftersom misstanken om narkotikabrott då fallit bort. Paragrafen öppnar en möjlighet att besluta om omhändertagande av substansen med stöd av denna lag, om förutsättningarna i 5 § är för handen. Det ska alltså även i dessa fall skäligen kunna antas att ett beslut om förstörande kom- mer att meddelas. Detsamma gäller när åklagare beslutar att häva beslag i motsvarande situation. Med åklagare avses i paragrafen såväl åklagare inom åklagar- väsendet som befattningshavare vid som utför vissa åklagar- uppgifter (se närmare om sådana åklagare i kommentaren till 4 §). Det förekommer också att rätten häver beslag av nu aktuella substanser. Åklagare kan då besluta om omhändertagande enligt lagen om förutsätt- ningarna för det är uppfyllda. Av paragrafen framgår att ett beslut om omhändertagande gäller omedel- bart. Detta är en förutsättning för att substansen inte ska behöva återläm- nas till den enskilde i avvaktan på beslut om förstörande och att det be- slutet vinner laga kraft. I andra meningen föreskrivs att en omhänder- tagen substans ska tas i förvar, på motsvarande sätt som ett beslaget föremål (jfr 27 kap. 10 § ). Genom förvarstagandet övergår plikten att vårda det omhändertagna från tjänstemannen som har verkställt omhändertagandet till den förvarande myndigheten. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 5.4.3, reglerar i första stycket skyldigheten att upprätta protokoll över omhändertaganden med stöd av 5 och 7 §§. För att åklagaren ska kunna ta ställning i frågan om omhändertagandet ska bestå (se 10 §) behövs dokumentation som redovisar bl.a. vilket beslut som har fattats, grunden för detta, vilka personer som berörs av beslutet, när ingripandet skedde och övriga omständigheter av betydelse för bedömningen av frågan om förstörande. Protokollet behövs också som underlag för den händelse domstolsprövning begärs av omhänder- tagandet. Ett protokoll ska därför upprättas i omedelbar anslutning till åtgärden. I paragrafen anges i sju punkter vad protokollet ska innehålla. Bestämmelsen har utformats efter mönster av bl.a. 27 § polislagen (1984:387). Protokollet ska upprättas av den som beslutat om omhändertagande. 2010/11:4 Skyldigheten att upprätta protokoll gäller även för åklagare som fattar beslut om omhändertagande enligt 7 §. Enligt andra stycket, som utformats enligt Lagrådets förslag, ska protokollet överlämnas till den eller dem som berörs av beslutet, till- sammans med upplysning om på vilket sätt omhändertagandet kan prö- vas om den enskilde är missnöjd med det. Om beslutet om omhänder- tagande har fattats av någon annan än en åklagare kommer en automatisk omprövning av beslutet att göras, eftersom ett sådant beslut ska faststäl- las av en åklagare. Om beslutet om omhändertagande har fattats av en åklagare kan den som berörs av beslutet överklaga detta på samma sätt som ett beslut om fastställande, eller begära att åklagaren omprövar beslutet enligt 17 §. Med den som berörs av beslutet avses den person från vilken substan- sen har omhändertagits. Om det är känt att någon annan berörs av beslu- tet, t.ex. att någon annan är ägare till substansen, ska även han eller hon Protokollet behöver inte överlämnas vid själva omhänder- tagandet, även om den berörde är närvarande då. Det är tillräckligt att det översänds per post till den berörde. Detta kan ske som omhän- dertagandet anmäls till åklagaren för prövning enligt 10 §, om det krävs beslut om fastställande. Rubriken närmast före 10 § har utformats enligt Lagrådets förslag. Prövning av beslut om omhändertagande I paragrafen, som har kommenterats i avsnitt 5.4.3, regleras fastställande Enligt första stycket åläggs den polisman eller tulltjänsteman som beslutat om ett omhändertagande enligt 5 eller 7 § att skyndsamt anmäla detta till åklagare. Med åklagare avses här såväl åklagare inom åklagar- väsendet som sådan befattningshavare vid som utför vissa åklagaruppgifter (se närmare om sådana åklagare i kommentaren till 4 §). Om det kan förutses att ärendet inte är av enkel beskaffenhet, dvs. att befattningshavare inom inte kommer att vara behörig att besluta i frågan om förstörande, kan det vara lämpligt att anmäla ärendet direkt till . Anmälan kan lämpligen ske genom att det protokoll som anges i 9 § överlämnas, tillsammans med övriga handlingar som exempelvis analys- besked och eventuella förhörsanteckningar. När åklagaren har fått till- gång till handlingarna ska han eller hon pröva om omhän- dertagandet ska bestå eller inte. Att åklagaren ska ta ställning i saken innebär inget krav på att beslut måste fattas utanför ordinarie tjänstetid utan endast att beslutet ska fattas så snabbt som möjligt. Åklagarens ställningstagande är preliminärt och ska bygga på den in- formation som finns tillgänglig, i detta fall protokollet och eventuell Om åklagaren anser att det saknas grund för förstör- ande, ska han eller hon häva beslutet och ombesörja att den omhänder- tagna substansen återlämnas till den från vilken den har omhändertagits (se 24 §). Finner åklagaren att det kan bli aktuellt med ett beslut om för- störande bör han eller hon fastställa beslutet om omhändertagande. Ett beslut om omhändertagande som har fattats av åklagare behöver inte fastställas, vilket uttryckligen framgår av paragrafen. Enligt andra stycket ska åklagarens beslut vara skriftligt och ska, om beslutet fastställs, ange de skäl som detta grundas på. Syftet med be- stämmelsen är att beslutet ska kunna tjäna som underlag för domstols- prövningen, om det överklagas. I tredje stycket föreskrivs att den som berörs av beslutet ska underrättas om detta och om möjligheten att begära omprövning av beslutet och om rätten till överklagande. I kommentaren till 9 § anges vad som avses med uttrycket den som berörs. Beslutet ska således innehålla en fullföljds- hänvisning som anger vad den enskilde har att göra om han eller hon vill överklaga och till vilken adress överklagandet ska sändas. Som framgår av 19 § första stycket får ett beslut av detta slag överklagas utan begräns- ning till . Till beslutet ska fogas en kopia av protokollet över om- händertagandet. Hur den berörde ska underrättas bestämmer åklagaren. Underrättelsen kan t.ex. skickas i vanligt brev om det anses tillräckligt. Beslut i fråga om förstörande av en omhändertagen substans Rubriken har utformats enligt Lagrådets förslag. Denna paragraf reglerar, tillsammans med 12 §, åklagarens beslut om förstörande enligt lagen. Den har kommenterats i avsnitt 5.4.3. I första stycket anges förutsättningarna för att åklagare ska få besluta om förstörande. Den grundläggande förutsättningen är att det är fråga om en sådan substans som anges i 2 § och att kraven i 3 § är uppfyllda. Vidare ska frågan om förstörande ha aktualiserats antingen genom att åklagaren har fastställt ett omhändertagandebeslut eller att åklagaren själv har fattat beslut om ett omhändertagande. I andra stycket, som utformats enligt Lagrådets förslag, klargörs att det förhållandet att en författning varigenom substansen förklaras som nar- kotika eller hälsofarlig vara hunnit träda i kraft inte hindrar beslut om att substansen får förstöras. Förfarandet enligt lagen kan således fortsätta oberoende av detta. Av tredje stycket framgår att en åklagare får besluta om omhänder- tagande även om ägaren till substansen är okänd. I sådana fall ska för- farandet som anges 16 § andra stycket tillämpas. Frågan har kommente- rats i den allmänna motiveringen. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 5.4.3, reglerar dels de formella kraven på åklagarens beslut, dels när beslut ska meddelas. I första stycket, som utformats enligt Lagrådets förslag, föreskrivs att åklagaren ska meddela beslut i frågan om förstörande så snart det kan ske. Beslut ska således fattas efter det att åklagaren har prövat en polismans eller en tulltjänstemans beslut om omhänder- tagande eller själv beslutat om ett omhändertagande. Det vanligaste torde bli att frågan väcks i samband med att åklagaren enligt 10 § ska pröva ett beslut om omhändertagande. Oavsett om åklagaren fastställer omhän- dertagandet eller inte ska han eller hon ta ställning även till frågan om förstörande. Regleringen innebär att beslutet ska fattas så snart det finns ett komp- lett underlag i form av protokoll, analysbesked, eventuella yttranden och andra uppgifter. Eftersom lagen sannolikt i viss utsträckning kommer att tillämpas på substanser som redan är kända kan åklagaren i en del fall fatta beslut på det underlag som presenteras när polismannen eller tull- tjänstemannen anmäler frågan om omhändertagande. Detsamma gäller om åklagaren själv häver ett beslag och konstaterar att förevarande lag är tillämplig och att det finns tillräckligt underlag för att fatta beslut i fråga om förstörande. Det finns inget som hindrar att åklagaren fast- ställer ett beslut om omhändertagande eller själv beslutar om omhän- dertagande och beslutar om förstörande av substansen, om förutsätt- ningarna för det är uppfyllda. Som exempel kan nämnas att det är fråga om en känd substans och att ägaren är okänd. Om åklagaren anser att det saknas grund för omhändertagande innebär det att det inte heller finns några förutsättningar för beslut om förstör- ande. Ett beslut om att substansen inte ska förstöras kan då meddelas i anslutning till beslutet att omhändertagandet ska upphöra. Det förhållandet att åklagarens beslut om omhändertagande har över- klagats (se 19 §) hindrar inte att åklagaren fattar beslut i frågan om för- störande, eftersom det rör sig om två olika frågor. I andra stycket anges de formella kraven på en åklagares beslut om förstörande. Beslutet ska vara skriftligt. Av beslutet ska framgå om sub- stansen ska förstöras eller inte. Vidare ska det framgå från vem den har omhändertagits och om det finns andra personer som berörs av beslutet, exempelvis om någon annan person är ägare till substansen. Vidare ska åklagaren ange skälen för beslutet. Slutligen ska möjligheten till om- prövning i vissa fall (se 17 §) framgå samt hur beslutet kan överklagas (se 19 §). Beslutet ska således innehålla en uppgift om möjligheten till omprövning och en fullföljdshänvisning som anger vad den enskilde har att göra om han eller hon vill överklaga och till vilken adress överkla- gandet ska sändas. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 5.4.3, reglerar yttranden till åklagaren. Enligt paragrafen, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, kan åklagaren begära yttrande från och Läkemedels- verket angående substansen. Yttrandet ska avse frågan om substansen är av sådant slag som anges i 2 §, dvs. om det pågår arbete med klassifice- ring av substansen eller om den är sådan att klassificering som narkotika eller hälsofarlig vara kan bli aktuell. Åklagaren kan begära yttrande från båda myndigheterna , t.ex. i fall där det är oklart vilken typ av substans som det är fråga om, eller från endast en av myndigheterna. Eftersom åklagaren enligt 12 § första stycket ska fatta beslut är det viktigt att han eller hon snabbt tar ställning till vilka ytt- randen som behövs. Något yttrande från eller behövs som regel inte i de fall där åklagaren redan har kännedom om substansen och vet att denna är föremål för utredning hos någon av myn- digheterna. Det behövs inte heller något yttrande om regeringen redan har beslutat att ämnet ska klassificeras som narkotika eller hälsofarlig vara men författningen ännu inte har trätt i kraft. Detsamma gäller i de fall där substansen enligt beslut i en internationell överenskommelse har förklarats som narkotika, men där förklaringen ännu inte gäller i . Givetvis bör åklagaren inte heller begära yttrande om han eller hon anser att det inte finns skäl för förstörande. I paragrafens första stycke anges att åklagare inom åklagarväsendet får anlita biträde av en polismyndighet eller vid utredning av frågor om förstörande. En sådan utredning torde främst aktualiseras om det är oklart vem som innehade eller ägde substansen eller om frågan om substansen kunde antas komma att användas i berusningssyfte behöver utredas närmare. Eftersom förfarandet enligt lagen inte är straffrättsligt krävs det särskilda regler om utredningsförfarandet. Enligt andra stycket ska vissa bestämmelser i 23 kap. tillämpas vid utredning av frågor om förstörande. Det gäller 4 §, som slår fast kravet på objektivitet. Vidare hänvisas till 23 kap. 6 §, som anger att förhör får hållas med var och en som kan antas kunna lämna upplys- ningar av betydelse för utredningen. Förevarande paragraf ger alltså vidare möjligheter att hålla förhör än 6 § förevarande lag. Åklagaren kan t.ex. finna det nödvändigt att hålla förhör med en expert angående sub- stansen, till komplettering av eventuella yttranden. Om den som ska höras vägrar att uttala sig får något tvång inte utövas. Även 23 kap. 10 § , som anger vem som har rätt att närvara vid förhör, och 12 §, som föreskriver förbud mot otillbörliga åtgärder under förhör, ska tillämpas. Eftersom 23 kap. 4 § endast gäller den som är miss- tänkt för brott klargörs i tredje stycket att det som sägs om den miss- tänkte i stället ska avse den från vilken substansen har omhändertagits.