prop · GX03135 · 2010-03-17 00:00:00 — beslut enligt behandlingslagen att ålägga honom eller henne restriktioner av ett visst slag (17 § första stycket behandlingslagen). ning omfattar frågan om de restriktioner en häktad har invänt emot är befogade, t.ex. om det är motiverat att den häktade har inskränkningar i rätten att ringa telefonsamtal. Frågan om lättnader eller undantag från restriktioner av visst slag, t.ex. om det är motiverat att i ett enskilt fall tillåta avlyssnade telefonsamtal, omfattas emellertid inte av domstolens En sådan fråga kan endast bli föremål för överprövning av överåklagare eller vice överåklagare. På den häktades begäran prövar tingsrätten åklagarens beslut om restriktioner av visst slag i samband med att rätten prövar frågan om till- stånd till restriktioner (17 § första stycket behandlingslagen). ska alltid ges tillfälle att yttra sig innan rätten fattar beslut. restriktioner av visst slag kan prövas redan i samband med den första häktningsförhandlingen (jfr prop. 1997/98:104 s. 46 f.). rätten pröva frågan om någon ska kvarbli i häkte eller om förlängning av tiden för att väcka åtal ska medges. Tingsrättens beslut med anledning av en prövning av åklagarens beslut om restriktioner av visst slag får, till skillnad från ett beslut om generellt tillstånd till sådana restriktioner, inte överklagas. Kritik mot nuvarande ordning Möjligheten för en häktad som har ålagts restriktioner av visst slag att begära tingsrättens prövning av åklagarens beslut infördes (prop. 1997/98:104, bet. 1997/98: JuU22, rskr. 1997/98:227). byggde på en inom upprättad promemoria (Ds Promemorian hade föregåtts av att för förhindrande av tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning (CPT), efter ett besök , kritiserat på grund av att en häktad saknade rätt att i domstol eller något annat oberoende organ få en effektiv omprövning av åklagarens beslut om restriktioner av visst Efter sitt besök har CPT besökt , 2003 och Fortsatt kritik har då riktats mot restriktionsanvändningen. annat har CPT rekommenderat att införa en möjlighet för enskilda att överklaga tingsrättens beslut genom vilket domstolen har prövat åklagarens beslut om restriktioner av visst slag. Kritik mot användningen av restriktioner har även riktats mot av kommissarie för mänskliga rättigheter och av en underkommitté till (), The United Nations Subcommittee on Prevention of Torture (SPT). Efter SPT:s besök i överlämnades en rapport med rekommendationer, bl.a. i fråga om restriktioner för häktade. SPT att beslutanderätten för restriktioner av visst slag bör överföras till Prop. 2009/10:135 tingsrätten och att ett beslut att ålägga restriktioner av visst slag ska vara 23.2Tingsrättens beslut om restriktioner av visst slag ska kunna överklagas Regeringens förslag: Tingsrättens prövning av åklagarens beslut om restriktioner av visst slag ska kunna överklagas. förslag överensstämmer endast delvis med regeringens. Utredningen föreslår att åklagaren, i samband med att han eller hon begär att rätten prövar om den häktades kontakter med omvärlden får inskränkas, ska ange vilka restriktioner av visst slag som han eller hon vill meddela. Åklagaren ska också redovisa skälen för varje restriktion, i den mån det inte är till men för sakens utredning. Tingsrätten ska i sitt beslut ange vilka restriktioner av visst slag som åklagaren får meddela. Beslutet ska få överklagas. Remissinstanserna: ombudsmän (), tings- rätt, , , , , Amnesty, Förtroenderådens Riksorgan- isation, Rainbow och Riksbryggan har tillstyrkt förslaget. Stats- kontoret har avstyrkt förslaget och anfört att bristerna i restriktions- förfarandet är en ledarskapsfråga som bör lösas genom styr- signaler inom och att regeringen bör avvakta med en reglering. har ifrågasatt behovet av den föreslagna regler- ingen. Hovrätten för , Justitiekanslern, , och har ifrågasatt dess effektivitet. Såväl behovet som effektiviteten av den föreslagna ordning- en har ifrågasatts av . och Ekobrotts- myndigheten har också framhållit att åklagarna är bäst lämpade att bedöma behovet av restriktioner och att förslaget riskerar att leda till en sammanblandning av åklagarnas och domstolens olika roller. , och har föreslagit att det i stället införs en möjlighet att överklaga tingsrättens beslut om restriktioner av visst slag. Skälen för regeringens förslag Det grundläggande samhällsintresset av att kunna bedriva en effektiv brottsutredningsverksamhet motiverar att en häktad person kan meddelas inskränkningar i rätten till kontakter med omvärlden. Sådana inskränk- ningar innebär dock ett direkt och påtagligt integritetsintrång för den häktade. Detta gäller särskilt om restriktionerna gäller . Mot denna bakgrund är det av största vikt att restriktioner, liksom andra slags straffprocessuella tvångsmedel, tillgrips och bibehålls med största Prop. 2009/10:135 möjliga restriktivitet. Rättens prövning av restriktioner av visst slag Enligt förekommer det svårförklarliga variationer mellan olika åklagarkammare när det gäller andelen häktade som åläggs restriktioner. Vidare konstateras att det inte kan uteslutas att restriktioner i vissa fall tillgrips i onödan eller vilket möjligen är vanligare bibe- hålls längre än vad som är motiverat av utredningen om brottet. Utredningen bedömer också att häktesreformen inte har haft någon påtaglig effekt när det gäller hur stor andel av de häktade som åläggs restriktioner. Slutligen anges att det är mycket ovanligt att häktade begär rättens prövning av restriktioner av visst slag. På grund av det anförda föreslår utredningen att frågan om åläggande av restriktioner av visst slag ska bli föremål för rättens prövning varje gång domstolen fattar beslut om häktning eller omhäktning på grund av kollusionsfara. Detta skulle enligt utredningen vara ägnat att förhindra såväl att restriktioner åläggs slentrianmässigt som att det fattas beslut om andra restriktioner än sådana som framstår som nödvändiga. Regeringen konstaterar att förslag inte medför någon stor eller principiell förändring jämfört med gällande rätt. finns redan enligt nuvarande ordning en möjlighet för den häktade att vid den första häktningsförhandlingen begära rättens prövning av restrik- tioner av visst slag. En sådan prövning kan också på den häktades begäran komma att ske som tingsrätten tar ställning i Skillnaden mellan den nuvarande och den föreslagna ordningen är att den häktade enligt gällande regler på eget initiativ måste väcka frågan för att den ska omfattas av domstolens prövning. hänsyn till de begränsade fördelar som utredningsförslaget skulle inne- bära och till att även gällande ordning tillgodoser högt uppställda rätts- säkerhetskrav, anser regeringen, i likhet med bl.a. , att behovet och effektiviteten av förändringen kan ifrågasättas. ningens förslag bör därför inte genomföras. Den häktade bör kunna överklaga tingsrättens beslut om restriktioner av Som redovisas får tingsrättens beslut om restriktioner av visst slag inte Denna ordning har kritiserats av CPT. förslag innebär att sådana beslut ska få överklagas. Som skäl för att inte införa en möjlighet att överklaga tingsrättens beslut anfördes i det tidigare lagstiftningsärendet bl.a. att en sådan möj- lighet skulle leda till en ökad risk för en samtidig rättslig prövning av samma omständigheter i olika instanser (prop. 1997/98:104 s. 42). ansågs vara särskilt olyckligt med hänsyn till att det rör sig om temporära åtgärder för vilka omständigheterna fortlöpande förändras. ställas att en sådan ordning kan förväntas minska den av Häktesutred- ningen anförda risken för att den häktade avstår från att ansöka om dom- stolsprövning bl.a. eftersom beslutet inte går att överklaga. anser att den ökade rättssäkerhet som en överklagandemöjlighet skulle Prop. 2009/10:135 innebära väger tyngre än de skäl som tidigare anförts mot en sådan Ett sådant beslut bör på samma sätt som ett beslut om generellt tillstånd till restriktioner enligt 24 kap. 5 a § kunna överklagas särskilt och utan inskränkning i tiden. Liksom tidigare bör det också vara möjligt att ta upp frågan i hovrätten och i i de fall den uppkommer där i första instans. Som nämns ovan konstaterar att användningen av restriktioner varierar i omfattning inom landet. Samma iakttagelse har gjorts av CPT. Enligt utredningen förekommer det sannolikt skillnader mellan hur enskilda åklagare inom en och samma åklagarkammare beslutar om enskilda restriktioner, utan att det till fullo kan förklaras av målens beskaffenhet. Det ankommer på riksåklagaren att verka för lagenlighet och enhetlig- het i åklagarnas rättstillämpning. Regeringen avser att noga följa utveck- lingen på detta område och har i regleringsbrev för budgetåren 2008 2010 ålagt att redovisa bl.a. hur många personer som har häktats samt i hur många fall av dessa som tillstånd till restriktioner har lämnats. Väsentliga skillnader mellan olika delar av landet ska beskrivas och analyseras. 24 Kostnader och ikraftträdande Syftet med en ny fängelse- och häkteslagstiftning är att den ska göra myndigheternas arbete effektivare och lagstiftningen tydligare och mer lättillgänglig. De initiala kostnader som kan uppstå till följd av den nya lagstiftningen, t.ex. i form av utbildning och arbetet med nya föreskrifter, uppvägs av en mer effektiv och ändamålsenlig verksamhet. För att tillförsäkra att sådana kostnader ryms inom befintligt anslag bör fängelselagen och häkteslagen lämpligen träda i kraft först . För domstolsväsendets del innebär förslaget att en övervaknings- nämnds beslut får överklagas till tingsrätt eller förvaltningsrätt, liksom att tingsrättens prövning av åklagarens beslut om restriktioner av visst slag får överklagas. De kostnader som detta medför kan, med tanke på det fåtal ärenden som det rör sig om, inte antas vara annat än marginella. Kostnaderna kan bäras inom befintligt anslag. Fängelselagen ersätter lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt. Lagen innebär i huvudsak en omarbetning av bestämmelserna i lagen om kriminalvård i anstalt i syfte att göra regleringen tydlig och enkel att tillämpa. Lagen är indelad i femton kapitel. Fängelselagen innehåller de principiella riktlinjerna för verkställigheten i anstalt, ramarna för verkställighetens innehåll och utformning och de materiella bestämmelser som rör de intagnas rättigheter och i vilken utsträckning dessa kan inskränkas. Lagen innehåller vidare bestämmelser om de kontroll- och tvångsåtgärder som kan riktas mot intagna och, i förekommande fall, mot andra personer samt grundläggande bestäm- melser om överklagande av beslut. Lagen har, så långt möjligt, utformats köns- och teknikneutralt. Vissa bestämmelser i lagen om kriminalvård i anstalt har inte förts över till fängelselagen med hänvisning till att de lämpligen bör regleras i för- fattningar på lägre nivå. Det gäller bestämmelser om anstaltsorganisation (delar av 3 § och 8 § tredje stycket), vissa bestämmelser om den intagnes ersättning (delar av 44 §), bestämmelser om utrednings- och dokum- entationskrav (22 § första och tredje styckena samt 51 § andra stycket andra meningen), detaljerade bestämmelser om verkställighetens plane- ring och genomförande (delar av 5 § samt 33 § och 43 § tredje stycket), vissa bestämmelser om en kontrollåtgärds genomförande (27 § andra stycket och 52 c § första stycket tredje meningen), närmare bestämmelser om transporter (42 § första stycket) samt bestämmelser om information och underrättelse m.m. (delar av 27 § tredje stycket, 35 § och 37 § första stycket fjärde meningen). Vissa bestämmelser har utgått som obehövliga (5 § tredje stycket, 66 § andra stycket samt 40 och 52 §§). Lagens innehåll och tillämpningsområde 1 kap. 1 § Denna lag innehåller bestämmelser om verkställighet av fängelse i kriminalvårdsanstalt. placering (2 kap.), sysselsättning och ersättning (3 kap.), fritid (4 kap.), personliga tillhörigheter (5 kap.), vistelse i gemensamhet och avskildhet (6 kap.), besök och andra kontakter (7 kap.), särskilda kontroll- och tvångsåtgärder (8 kap.), hälso- och sjukvård (9 kap.), permission och annan tillfällig vistelse utanför anstalt (10 kap.), särskilda utslussningsåtgärder (11 kap.), varning och uppskjuten villkorlig frigivning (12 kap.), samt beslut och överklagande m.m. (1315 kap.). Paragrafen innehåller bestämmelser om lagens innehåll. Bestämmelserna har viss motsvarighet i 1 § lagen om kriminalvård i anstalt. Frågan har behandlats i avsnitt 4. Lagen innehåller bestämmelser om verkställighet av fängelse i en kriminalvårdsanstalt. Det innebär att lagen omfattar verkställighet av, förutom dom på fängelse, fängelse som förvandlingsstraff för böter samt fängelsestraff som i slutligt beslut bestämts i samband med undanröjande av skyddstillsyn eller villkorlig dom (jfr 27 kap. 6 § och 28 kap. 7 § ). En frihetsberövande påföljd som dömts ut i något annat land kan verk- ställas i efter överförande hit enligt lagen (1963:193) om sam- arbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. (nordiska verkställighetslagen), lagen (1972:260) om inter- nationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (inter- nationella verkställighetslagen) och lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. Bestämmelser om verkställighet här i landet av straffdomar som meddelats utomlands finns också i lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt, lagen (2002:329) om samarbete med och lagen (2006:615) om samarbete med Specialdomstolen för . Även i dessa fall är lagen i regel tillämplig. Bestämmelser om att ett fängelsestraff får verkställas i den dömdes bostad i stället för i anstalt finns i lagen (1994:451) om intensivöver- vakning med elektronisk kontroll. För att göra lagen mer lättillämpad innehåller paragrafen en översiktlig beskrivning av lagens innehåll. 1 kap. 2 § Den som är intagen i anstalt får medges att vistas utanför anstalten enligt 9 kap. 1 §, 10 kap. 14 §§ och 11 kap. 1 §. Som vistelse utanför anstalt anses inte att en intagen, genom Kri- minalvårdens försorg, transporteras utanför en anstalt med anledning av att ett beslut enligt lagen ska verkställas. Vid vistelse utanför anstalt enligt 11 kap. 1 § första stycket 24 gäller Paragrafen innehåller vissa grundläggande bestämmelser om vistelse Första och andra styckena har ingen motsvarighet i Enligt första stycket får en intagen vistas utanför anstalt vid hälso- och sjukvård enligt 9 kap. 1 §, permission enligt 10 kap. 1 §, särskild per- mission enligt 10 kap. 2 §, inställelse vid domstol eller annan myndighet enligt 10 kap. 3 §, utredning om risk för återfall enligt 10 kap. 4 § eller en särskild utslussningsåtgärd enligt 11 kap. 1 §. inte att det av annan lag kan följa att en intagen får vistas utanför anstalt. Sådana bestämmelser finns t.ex. i 4 kap. 29 och 31 §§ lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. I andra stycket anges att som vistelse utanför anstalt anses inte att en Prop. 2009/10:135 intagen, genom Kriminalvårdens försorg, transporteras utanför en anstalt med anledning av att ett beslut enligt lagen ska verkställas. En sådan transport kan avse t.ex. förflyttning i anslutning till ändrad placering eller en sjuktransport. I tredje stycket, som har viss motsvarighet i 1 § första stycket tredje meningen lagen om kriminalvård i anstalt, anges att 210 kap. inte gäller när en intagen vistas utanför anstalt med anledning av ett beslut om utslussning i form av vårdvistelse, vistelse i halvvägshus och utökad fri- gång. 1 kap. 3 § Bestämmelser om när ett fängelsestraff får verkställas och hur tiden för verkställigheten ska beräknas finns i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. Paragrafen, som inte har någon motsvarighet i lagen om kriminalvård i anstalt, hänvisar upplysningsvis till lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. (strafftidslagen). Nuvarande strafftidsbestämmelser i 43 § andra stycket och 64 § lagen om kriminalvård i anstalt har förts över till strafftidslagen genom ett tillägg i 19 § i den lagen. Någon ändring i sak är inte avsedd. Verkställighetens mål och utformning 1 kap. 4 § Varje intagen ska bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med frihets- berövandet. Paragrafen, som motsvarar 9 § första stycket lagen om kriminalvård i anstalt, innehåller grundläggande bestämmelser om hur en intagen ska bemötas. Bestämmelserna är ett utflöde av att det är frihetsberövandet i sig som är straffet. Det är en självklar utgångspunkt att en intagen ska behandlas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de svårigheter som är förenade med ett frihetsberövande. Det är angeläget att Kriminalvårdens personal har ett professionellt och humant för- hållningssätt och alltid upprätthåller det nu sagda vid sin kontakt med de intagna. 1 kap. 5 § Verkställigheten ska utformas så att den intagnes anpassning i sam- hället underlättas och så att negativa följder av frihetsberövandet mot- verkas. Verkställigheten ska, i den utsträckning det är möjligt utan att kravet på samhällsskydd eftersätts, särskilt inriktas på åtgärder som är ägnade att förebygga återfall i brott. För varje intagen ska det upprättas en individuellt utformad verkställighetsplan. Verkställigheten ska planeras och utformas efter samråd med den intagne och i samverkan med berörda myndigheter. Paragrafen, som till viss del motsvarar 4 och 5 §§ lagen om kriminalvård i anstalt, innehåller grundläggande bestämmelser om verkställighetens mål och utformning. Motiven till bestämmelserna har redovisats i I första stycket uttrycks målet med verkställigheten. Där anges att verk- ställigheten i anstalt ska utformas så att den intagnes anpassning i sam- hället underlättas och så att negativa följder av frihetsberövandet mot- Utan att någon ändring i sak är avsedd har uttrycket skadliga följder ersatts av negativa följder. Med uttrycket avses t.ex. de psykiska, sociala och ekonomiska konsekvenser som frihetsberövandet kan ha för den intagne. Som en del i arbetet med att uppnå målsättningen anges i andra stycket att verkställigheten, under förutsättning att kravet på samhällsskydd inte eftersätts, särskilt ska inriktas på åtgärder som förebygger återfall i brott. En nyhet är att det återfallsförebyggande arbetet härigenom har kommit till särskilt uttryck. Regleringen ställer krav på såväl att den intagnes motivation till förändring som att hans eller hennes behov och förut- sättningar tas till vara på ett professionellt sätt. Det ställer också krav på att de åtgärder som vidtas grundas på väl underbyggd kunskap om vad som är verkningsfullt. En annan nyhet är att nuvarande krav på att Kriminalvården ska upp- rätta en individuellt utformad verkställighetsplan för varje intagen har kodifierats i andra stycket. En sådan verkställighetsplan är nödvändig för att Kriminalvården, såsom verkställande myndighet, ska kunna utforma verkställigheten på ett ändamålsenligt sätt. En verkställighetsplan ska vara baserad på en sammanställning och bedömning av identifierade risker, behov och förutsättningar som har betydelse för innehållet i verkställigheten och för möjligheterna att minska risken för återfall i brott. Planen är inte i sig ett beslut som den intagne kan överklaga. Däremot kan planen innehålla enskilda beslut som I tredje stycket, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, finns bestämmelser om samråd och samverkan. En viktig utgångspunkt är att den intagne ska motiveras att aktivt delta i och medverka vid planeringen Det anges därför att samråd ska äga rum med honom Kravet på samråd innebär inte att det är den intagne som avgör vilka åtgärder som bör komma i fråga. Enligt tredje stycket ska verkställigheten också planeras och utformas i samverkan med berörda myndigheter, framför allt , hälso- och sjukvården, Arbetsförmedlingen och . ställigheten ska kunna utformas på ett ändamålsenligt sätt och underlätta den intagnes anpassning i samhället krävs ofta stödåtgärder och stöd- insatser från andra myndigheter än Kriminalvården, t.ex. när det gäller att skaffa bostad och arbete eller att erbjuda sjukvård. 1 kap. 6 § Verkställigheten får inte innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av denna lag eller som är nödvändiga för att ord- ningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. En kontroll- eller tvångsåtgärd får endast användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. Paragrafen, som inte har någon motsvarighet i lagen om kriminalvård i anstalt, innehåller grundläggande bestämmelser om de ramar inom vilka Kriminalvården har att utöva sina befogenheter. Motiven till bestäm- melserna har redovisats i avsnitt 4. I syfte att säkerställa en human och rättssäker kriminalvård anges i första stycket att verkställigheten inte får innebära andra begränsningar i en intagens frihet än vad som följer av lagen eller som är nödvändiga för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. Det sätt varpå den intagnes frihet kan begränsas har i många fall fått en särskild och uttöm- mande reglering i lagen. I lagen finns t.ex. bestämmelser som begränsar en intagens rätt till gemensamhet och kontakt med omvärlden (6 och 7 kap.), liksom bestämmelser som anger under vilka förutsättningar en kontroll- eller tvångsåtgärd får vidtas mot en intagen, t.ex. kropps- visitation och kroppsbesiktning (8 kap.). Andra inskränkningar i en intagens frihet följer dock, utan att det anges särskilt, med nödvändighet av Kriminalvårdens uppgift att effektivt vidmakthålla frihetsberövandet och att upprätthålla ordningen och säkerheten. Lagen innehåller således inte någon uttömmande reglering om hur övervakningen i anstalt ska vara utformad (jfr prop. 2004/05:34 s. 37 f.). En intagen är också, utan att det anges särskilt, skyldig att följa de rutiner som gäller i en anstalt och de anvisningar som ges av kriminalvårdspersonal. I andra stycket klargörs att varje kontroll- eller tvångsåtgärd ska prövas mot den s.k. proportionalitetsprincipen. Det gäller när en sådan åtgärd vidtas mot en intagen, men också när en sådan åtgärd i förekommande fall vidtas mot en annan person än en intagen. Kravet på proportionalitet omfattar såväl ett beslut om en kontroll- eller tvångsåtgärd som genom- förandet av den. Proportionalitetsprincipen innebär att varje kontroll- och tvångsåtgärd som vidtas ska föregås av en intresseavvägning, i syfte att pröva om olägenheterna med åtgärden står i rimlig proportion till vad som står att vinna med den. En bedömning av åtgärdens art, styrka, räckvidd och var- aktighet måste därför göras i varje enskilt fall. En sådan intresse- avvägning kan leda till att en intagen som hålls avskild medges lättnader, t.ex. på så sätt att han eller hon inte placeras i enrum utan ges möjlighet att vistas tillsammans med en annan intagen, s.k. samsittning. En sådan intresseavvägning kan också leda till att en åtgärd inte alls ska vidtas, om den bedöms få skadeverkningar som inte är rimliga i förhållande till vad som eftersträvas. I lagen om kriminalvård i anstalt finns bestämmelser som ger uttryck för grundtankarna bakom proportionalitetsprincipen i vissa specifika fall (21 §, 27 § första stycket, 52 c § första stycket första och andra mening- arna och 53 §). Dessa bestämmelser har utgått med hänvisning till att Prop. 2009/10:135 principen har fått en generell reglering. Särskilda villkor för långtidsdömda 1 kap. 7 § För en intagen som avtjänar fängelse i lägst ska det, om det inte är uppenbart obehövligt, beslutas om de särskilda villkor som av säker- hetsskäl är nödvändiga när det gäller 1.placering i anstalt, 2.vistelse utanför anstalt enligt 10 kap. 1 och 2 §§, och 3.särskilda utslussningsåtgärder enligt 11 kap. 1 §. Om det finns särskilda skäl ska villkor enligt första stycket också beslutas för en intagen som har dömts till fängelse i lägst .