prop · GX03246 · 2010-09-15 00:00:00 — Om det finns flera förlags- insatser och överskottet inte räcker till full betalning för samtliga, för- delas överskottet i förhållande till insatsernas storlek. För varje förlagsinsats ska föreningen enligt 5 kap. 4 § FL utfärda ett förlagsandelsbevis, som ska ställas till viss man, till innehavare eller till viss man eller order. För förlagsandelsbevisen gäller enligt 5 kap. 5 § FL lagen (1936:81) om skuldebrev. Styrelsen ska enligt 5 kap. 6 § FL föra ett register över förlagsandelsbevisen, vilket är offentligt. Förlagsandels- bevisen ska enligt 5 kap. 4 § FL innehålla förutom föreningens firma och nummer eller annan beteckning för beviset insatsens storlek, den rätt till utdelning som insatsen medför, det sätt på vilket utdelning ska utbetalas och inlösen ske, eventuella begränsningar i förvärvsrätten och en erinran om att förvärv i strid med begränsningarna är ogiltiga. Genom ändringar som trädde i kraft kan i stället för utfärdande av förlagsbevis i skriftlig form förlagsandelarna registreras hos en central värdepappersförvarare på samma sätt som kan ske med aktier i aktiebolag (se vidare prop. 2006/2007:112). En förlagsandelsinnehavare har enligt 5 kap. 7 § FL rätt att få förlags- insatsen inlöst tidigast från tillskottet, om han eller hon skriftligen säger upp beloppet i förväg. Föreningen får inlösa en insats tidigast från tillskottet, om föreningen säger upp beloppet i förväg. I stadgarna får även föreskrivas en bestämd löptid för förlagsinsatserna, dock tidigast från tillskottet. Vid inlösen betalas endast det belopp som utgör insatsens storlek enligt förlagsandelsbeviset. Det får dock inte överstiga vad som av föreningens egna kapital enligt den senaste fastställda balans- räkningen, utan anlitande av reservfond eller uppskrivningsfond, belöper på andelen i förhållande till övriga förlagsinsatser. Om föreningen i konkurs efter inlösen är förlagsandelsinnehavaren skyldig att betala tillbaka det han eller hon har fått ut, i den mån det behövs för att föreningens skulder ska kunna betalas. Detta gäller dock inte förlagsinsatser för vilka inlösen har kunnat ske utan föregående uppsägning. Som angetts ovan utgör förlagsinsatserna bundet eget kapital. Det får därför inte utgå någon ränta på andelarna. En investerare kan däremot få avkastning på insatt kapital i form av utdelning (10 kap. 4 § andra stycket FL). I förarbetena har sagts att föreningen inte har någon möjlighet att avtala om att avkastning ska utbetalas med ett fast procentuellt belopp. Eftersom ett avtal om framtida utdelning inte är rättsligt bindande saknar föreningen vidare möjlighet att träffa avtal om såväl att utdelning ska ske oavsett vinst som att utdelning ska ske från tillgänglig vinst med ett fastställt procentuellt belopp (LU 1983/84:3y s. 2). Däremot har lagutskottet angett att stadgarna kan föreskriva att förlagsinsatserna ska ha företrädesrätt till den årliga utdelningsbara vinsten upp till visst högsta tak framför utdelning på medlemskapitalet och före avsättning till gottgörelse i form av återbäring eller efterlikvid. Eftersom avkastning på förlagsandelar endast kan ges i form av utdelning är det föreningsstämman som beslutar om detta. Förlagsandelsinnehavare har inget reglerat inflytande i en förening. En förening kan dock enligt 6 kap. 1 § andra stycket FL i stadgarna före- skriva att en eller flera styrelseledamöter ska utses på annat sätt än genom val av föreningsstämman samt enligt 6 kap. 4 § andra stycket FL i stadgarna tillåta att även andra än medlemmar är styrelseledamöter. Genom sådana stadgebestämmelser synes förlagsandelsinnehavare kunna ges inflytande i styrelsen. Däremot har förlagsandelsinnehavarna vissa insynsrättigheter. De har rätt att ta del av redovisningshandlingar och revisionsberättelse före stämma (7 kap. 8 §), att klandra stämmobeslut (7 kap. 17 §), att begära hos att en medrevisor (8 kap. 2 §) eller en granskare utses (8 kap. 17 §), att ta del av en sådan granskares yttrande (8 kap. 17 §), att ansöka om föreningens försättande i tvångslikvidation (11 kap. 3 4 a §§), att klandra skifte vid likvidation (11 kap. 13 §), att ta del av likvidators slutredovisning (11 kap. 14 §) samt att ta del av handlingar inför en fusion (12 kap. 2 §). En jämförelse med garantikapital När det gäller ömsesidiga försäkringsbolag saknas regler om förlags- insatser i FRL. Däremot finns som beskrivits ovan möjligheten att under rörelsens gång göra ytterligare tillskott i form av garantikapital. Det har ovan konstaterats att det finns ett behov av att ge ömsesidiga försäk- ringsbolag vidgade möjligheter till extern kapitalförsörjning. En väg att gå hade kunnat vara att utvidga möjligheterna till tillskott i form av garantikapital genom att inte kräva återbetalning av detta i samma utsträckning som . Ett annat alternativ är att pröva lämpligheten att låta ömsesidiga försäkringsbolag ta emot tillskott i form av förlagsinsatser. Förlagsinsatser medför inte i sig något inflytande för innehavaren, utan i princip endast insyn, och för därmed inte med sig de principiella nackdelar med externt inflytande som bör undvikas i ömsesidiga försäkringsbolag. Det gör att detta framstår som en mer lämplig väg än att ändra reglerna för garantikapital. Det finns dock vid tillämpning av reglerna i 5 kap. FL anledning att jämföra instrumentet förslagsinsatser med den nuvarande möjligheten till garantikapital. Båda formerna av finansiering kan sägas ha en ställning mellan ägar- kapital och lånekapital. De tas båda upp som eget kapital i redovisningen. Möjligen skulle garantikapital kunna anses vara mer närliggande lånekapital än vad som gäller för förlagsinsatser, eftersom avsikten med garantikapital är att det ska betalas tillbaka när det inte längre behövs för att driva rörelsen och eftersom ränta på garantikapital i form av vinstutdelning kan regleras i bolagsordningen. Förlagsinsatser kan emellertid också sägas upp till betalning eller utges med begränsad löptid. finns i FRL en möjlighet att genom bestämmelser i bolagsordningen ge den som skjutit till garantikapital rösträtt på bolags- stämman, vilket normalt endast är förbehållet ägare och vilket inte uttryckligen anges som möjligt för den som skjutit till förlagsinsatser enligt FL. Båda formerna av kapital har det gemensamt att de är avsedda att vara rörelsekapital och att finansiären inte har någon ovillkorlig rätt att återfå kapitalet om det inte finns överskott. Vid en likvidation eller konkurs kan enligt 14 kap. 22 § FRL en garant inte erhålla betalning av bolagets tillgångar för fordran avseende inbetalt garantikapital förrän bolagets övriga skulder har blivit fullt betalda eller erforderliga medel avsatts till detta. Försäkringstagarnas fordringar på grund av ingångna försäkringsavtal har alltså bättre rätt till tillgångarna än garanterna. Förlagsandelsinnehavare i en ekonomisk förening har vid en förenings upplösning bättre rätt än medlemmarna. Förlagsandels- innehavarna har enligt 5 kap. 3 § FL rätt att så långt överskottet räcker få förlagsinsatserna inlösta med belopp motsvarande insatsernas storlek. Om det finns flera förlagsinsatser och överskottet inte räcker till full betalning för samtliga fördelas överskottet i förhållande till insatsernas storlek. Förlagsinsatsgivarna har inte rätt till överskott utöver insatsernas storlek. I båda fallen gäller således att de externa finansiärerna har sämre rätt än samtliga borgenärer och att en återbetalning till garanter eller förlags- andelsinnehavare i en likvidation eller konkurs endast kan ske av ett eventuellt kvarvarande överskott. Försäkringstagarnas rätt till avtalade ersättningar är således skyddade i förhållande till garanter och skulle också vara så i förhållande till förlagsandelsinnehavare om förlags- insatser kunde användas i ömsesidiga försäkringsbolag. En viktig fråga i detta sammanhang är hur försäkringstagarnas rätt till återbäring i ett ömsesidigt försäkringsbolag behandlas i förhållande till garanter och, om förlagsinsatser skulle tillåtas i ömsesidiga försäkrings- bolag, till förlagsandelsinnehavare. Återbäringens rättsliga status är inte självklart densamma som vanliga fordringars. Återbäringen följer inom livförsäkring av den reglering som kräver betryggande eller aktsamt be- räknade och förbud mot vinstutdelning men kan även grundas på avtal. Det finns en risk att försäkringstagarnas rätt till återbäring i en likvidation eller konkurs får stå tillbaka i förhållande till förlags- andelsinnehavare, om ömsesidiga bolag skulle kunna utnyttja förlags- insatser som finansieringsform. Denna risk finns emellertid redan när det gäller garantikapital. När det först gäller skadeförsäkring är den rätt till återbäring som försäkringstagarna kan ha inte av samma omfattning och i behov av samma skydd som den rätt till återbäring försäkringstagarna har inom livförsäkring. Återbäring inom skadeförsäkring utgår oftast i form av premiereduktion. Inom livförsäkring kan detta också vara fallet men framför allt vid traditionell livförsäkring utgår den som tillägg till de utfallande pensionsbeloppen. Inom skadeförsäkring bör försäkrings- tagarnas rätt till återbäring inte hindra ömsesidiga försäkringsbolag att få tillgå samma finansieringsform som föreningar. När det gäller livförsäkringsbolag behöver ytterligare överväganden göras. Upptagande av förlagsinsatser innebär att innehavarna, beroende på villkoren och de bolagsordningsbestämmelser som beslutas, kan ha rätt till utdelning. Detta påverkar naturligtvis den återbäring som livförsäkringstagare har rätt till. Det kan dock i detta sammanhang beaktas att även garanter kan ha rätt till utdelning i livförsäkringsbolag på grund av bestämmelser om ränta i villkor och bolagsordning. I förhållande till garanter innebär därför inte denna finansieringsform några nackdelar. Vad som kan vara en nackdel för försäkringstagarna är att förlagsinsatser eventuellt kan finnas kvar i bolaget än garantikapital och på så sätt än garantikapital inverka på möjligheten att ge en god återbäring till livförsäkringstagarna. Förlagsinsatser i ömsesidiga livförsäkringsbolag kan således få negativa konsekvenser för försäkringstagarna. Frågan om att ta upp sådana insatser måste dock beslutas av bolagsstämman. Livförsäkrings- tagarna eller deras ställföreträdare skulle därför få ta ställning till frågan. Mot den bakgrunden kan förlagsinsatser inte anses vara till sådan nackdel för försäkringstagarna att finansieringsformen inte ska tillåtas. Om en möjlighet för ömsesidiga försäkringsbolag att ta upp förlags- insatser införs kan frågan ställas vilken ställning förlags- andelsinnehavarna får i förhållande till garanter, om ett bolag skulle välja att använda båda finansieringsformerna. Det är en fråga som inte har något självklart svar. Både förlagsinsatser och garantikapital måste regleras i bolagsordningen. Det får anses lämpligt att frågan om ställningen mellan sådana kapitalbidragsgivare regleras i bolags- ordningen och avtalen när ett bolag har för avsikt att använda båda finansieringsmöjligheterna. Som har angetts finns för föreningar en begränsning av möjligheten att låta externa finansiärer tillskjuta förlagsinsatser. I ömsesidiga försäkringsbolag betalar delägarna inte insatser varför begränsningsregeln för föreningar inte kan tillämpas. Frågan är då om det för ömsesidiga försäkringsbolag ska finnas en begränsning och hur den i så fall ska utformas. För garantikapital finns det inte någon begränsning av hur stort det får vara, vilket är naturligt då det framför allt är avsett som startkapital. Det kan trots detta finnas anledning att tillämpa samma ordning för förlagsinsatser i ömsesidiga försäkringsbolag. Utgångspunkten bör emellertid vara att reglerna för ekonomiska föreningar ska tillämpas om inte starkt vägande skäl talar mot det. Av det skälet och då förlagsinsatser kan ligga kvar än garantikapital bör en begränsning gälla. I ömsesidiga försäkringsbolag finns inte några insatser från delägarna att relatera till vid val av en sådan begränsning. Avsikten med begräns- ningarna för föreningarna är att det externa kapitalet inte ska få överstiga det kapital som härstammar från medlemmarna. En möjlig jämförelse skulle då kunna vara försäkringstekniska avsättningar med tillägg i livförsäkringsbolag för konsolideringsfonden. Det skulle innebära en möjlighet att i princip dubblera balansomslutningen, vilket kan anses innebära en extern finansiering som i allt för stor grad avviker från utgångspunkten om självfinansiering. En annan naturlig jämförelse skulle kunna vara bolagets egna kapital med avdrag för förlagsinsatser från andra än delägarna. Ytterligare ett alternativ är den begränsning som gäller för försäkringsbolagens upplåning i 5 kap. 1 § FRL. För att begränsa de finansiella risker ett försäkringsbolag kan ta, får upplåning endast vara av ringa betydelse med hänsyn till rörelsens omfattning och kapitalbasens storlek, om inte medger undantag. Avsikten med en begränsning av förlagsinsatser är emellertid inte att begränsa den finansiella risken i försäkringsbolaget. En jämförelse med upplåningsbegränsningen är därför inte relevant. Den ger dessutom ett relativt begränsat utrymme för extern finansiering. Den lämpligaste begränsningen är därför en jämförelse med övrigt eget kapital. En begränsningsregel bör införas som innebär att summan av förlagsinsatser som tillskjuts från andra än delägarna endast får uppgå till ett belopp som motsvarar övrigt eget kapital i bolaget när insatsen gjordes. Vid tillfällen när extern finansiering är nödvändig på grund av finansiella svårigheter kan emellertid en jämförelse med övrigt eget kapital utgöra hinder för en nödvändig kapitaltillförsel. En möjlighet att vid synnerliga skäl få tillstånd att överskrida begränsningen bör därför införas. Prövningen av detta bör göras av . har framfört att särskilda skäl ska räcka för att ska kunna medge ett större tillskott. Tanken är dock att ett överskridande av begränsningsregeln bara ska få ske när det egna kapitalet är så litet att ett tillskott enligt begränsningsregeln inte tillför något när bolagets finansiella problem hanteras. Att ytterligare öppna upp möjligheterna till extern finansiering innebär ytterligare avvikelser från principen om självfinansiering, något som inte kan ses som önskvärt på det här stadiet. Eftersom förlagsinsatser inte är att betrakta som lån ska inte låne- begränsningen i nuvarande 5 kap. 1 § FRL gälla för dessa. anser att för att minska risken för att förlagsinsatser består av komplicerade finansiella instrument bör reglerna kompletteras med i vilken form förlagsinsatser kan tillskjutas. De negativa konsekvenser som inspektionen ser om insatserna inte ska vara inbetalda är att det finns risk att företag använder finansiella instrument som kan öka eller minska i värde beroende på utformningen, vilket i slutändan kan påverka försäkringstagarna som kan drabbas av uttaxering om värdena sjunker. När det gäller synpunkt beträffande i vilken form förlagsinsatser får tillskjutas kan följande anföras. Beslut om förlagsinsatser ska fattas av stämman och i stadgarna ska lämnas uppgift om vad som ska gälla för dessa. Som utgångspunkt gäller att samtliga röstberättigade i föreningen måste stå bakom ett beslut att ändra stadgarna (se 7 kap. 15 § FL). Det räcker såldes inte att samtliga vid stämman närvarande eller röstande röstar för stadgeändringen. Alternativt kan stadgeändringen komma till stånd genom majoritetsbeslut, men frågan måste då behandlas vid två stämmor, varvid det krävs kvalificerad majoritet vid den senare stämman. Medlemmar som inte samtyckt till en stadgeändring har dessutom en särskilt utträdesrätt. Medlemmarna (försäkringstagare och förmånstagare) har således goda möjligheter att utöva inflytande över beslut om ändring i stadgarna att tillåta förlagsinsatser. Bestämmelserna får anses tillgodose de bakomliggande skyddsintressena och några särregler om i vilken form som förlagsinsatser kan tillskjutas i en försäkringsförening föreslås inte. I övrigt finns inte anledning att ställa upp regler som avviker från bestämmelserna i 5 kap. Finansiering genom kapitalandelslån och vinstandelslån I detta sammanhang bör även vissa andra finansieringsfrågor behandlas. Det har tidigare lämnats förslag om att ömsesidiga försäkringsbolag ska ha möjlighet att kunna ta upp vinstandelslån (se SOU 1995:87 s. 194). Regeringen genomförde inte förslagen utan ansåg att det fanns skäl att återkomma till frågan om formerna för anskaffning av externt riskkapital i ömsesidiga bolag i samband med den associationsrättsliga översyn som sker (se prop. 1998/99:87 s. 269). Ett försäkringsbolags möjlighet att ta upp lån är som nämnts ovan enligt 5 kap. 1 § FRL begränsade till omfattning och syfte. De begräns- ningar som gäller för försäkringsbolagens upplåning knyter an till förbudet mot att driva främmande verksamhet. Förbudet har sin motsvarighet i försäkringsdirektiven men direktiven ger inte några anvisningar för tolkningen av regeln (med undantag för tjänstepensionsdirektivet). Följaktligen är regelns betydelse för försäkringsbolagens möjligheter att ta upp lån oviss, men kan dock ändå sägas utgöra en bortre gräns för hur stor upplåning som kan tillåtas. I 5 kap. 17 och 18 §§ FRL finns även förbud för ömsesidiga försäkringsbolag mot upptagande av vinstandelslån och s.k. kapitalandelslån. Ett vinstandelslån är ett lån där rätt till ränta är beroende av bolagets utdelning eller vinst (vinstandelsbevis). Ett kapitalandelslån är ett finansiellt instrument där återbetalning bestäms på annat sätt än genom ett nominellt eller indexerat penningbelopp. belopp som bolaget ska betala tillbaka är helt eller devis beroende av utdelningen till aktieägarna, kursutvecklingen på bolagets aktier, bolagets resultat eller bolagets finansiella ställning. För vissa försäk- ringsaktiebolag är vinstandelslån tillåtna och föreslås att även kapitalandelslån ska tillåtas för dessa. För de icke-vinstutdelande försäkringsaktiebolagen föreslås dock ett fortsatt förbud mot båda typerna av upplåning. (se avsnitt 6.3.7). Med hänsyn till konsumentskyddsintresset är risktagandet som upplåningen innebär av särskild vikt. Lån som sänker risken i balansräkningen bör således alltid kunna tas upp. Vidare bör ett försäkringsföretag, t.ex. i en finansiellt ansträngd situation, kunna söka lånefinansiering för att kunna uppfylla kraven om tillräcklig kapitalbas. Det finns därför skäl för att i större utsträckning tillåta upplåningsformer med efterställd rätt i ett försäkringsbolags tillgångar eller vinst. När nu upplåningsformerna tillåts för försäkringsaktiebolag kan ett förbud inte heller motiveras av att den drivna verksamheten är försäkring. Upplåningsformerna vinstandelslån och kapitalandelslån bör således tillåtas i ömsesidiga försäkringsbolag under förutsättning att dessa inte innebär att långivarna ges något inflytande i bolagets angelägenheter. Ett förbud bör därför inte behållas för ömsesidiga försäkringsbolag. Det kan dock finnas anledning att överväga om bolagsstämman i samband med beslut om upptagande av sådana lån ska föreläggas ett särskilt beslutsunderlag, eftersom lånet inkräktar på principen att allt överskott ska gå tillbaka till försäkringstagarna och att i vissa situationer kan innebära en belastning för bolagets ägare (försäkringstagarna). För försäkringsaktiebolag kommer samma krav på bolagsstämmobeslut för upptagande av kapitalandelslån att gälla som för andra aktiebolag. Eftersom möjligheten till upplåning för försäkringsföretag även kommer att vara begränsad i storleken, finns det knappast något behov av regler för ömsesidiga försäkringsbolag vid sidan av den nuvarande begränsningsregeln i 5 kap. 1 § FRL som överförs till den nya försäkringsrörelselagen. Den innebär att upptagandet av denna typ av lån liksom annan upplåning även kommer att begränsas med hänsyn till vad som kan anses vara av ringa betydelse utifrån rörelsens omfattning och kapitalbasens storlek eller vad som annars följer av föreskrifter eller beslut av . Som framgått ovan innehåller FL en beloppsbegränsningsregel vid inlösen av förlagsinsatser. Begränsningsregeln är kopplad till föreningens egna kapital enligt den senast fastställda balansräkningen. Några skäl för att särskilt omnämna enskilda poster i ett ömsesidigt försäkringsbolags egna kapital finns inte anledning att göra. Någon konflikt mellan 5 kap. 8 § FL och de nya möjligheterna att ta upp vinstandelslån och kapitalandelslån, såsom hävdar, finns heller inte. Kapitalbasen får utöver inbetalt garantikapital för ömsesidiga försäk- ringsbolag även omfatta övrigt eget kapital. Förlagsinsatser ska i enlighet med det som gäller för ekonomiska föreningar redovisas som eget När det gäller lånekapital kan detta även fortsättningsvis endast Prop. 2009/10:246 räknas in i kapitalbasen om det uppfyller de krav som uppställs av , vilket är reglerat i Finans- inspektionens föreskrifter om förlagslån i försäkringsbolags kapitalbas 2007:8. 7.2.8Revision och särskild granskning Regeringens förslag: Bestämmelserna i lagen om ekonomiska föreningar om revision och särskild granskning ska tillämpas av ömsesidiga försäkringsbolag med följande avvikelser. I ett ömsesidigt försäkringsbolag ska även i fortsättningen gälla att minst en revisor ska vara utsedd av bolagsstämman, att endast auktoriserade eller godkända revisorer kan väljas samt att minst en revisor ska vara auktoriserad revisor eller godkänd revisor som har avlagt revisorsexamen. Både en revisor och en särskild granskare ska vidare ha viss rapporteringsskyldighet till . Nuvarande bestäm- melser om revisorer utsedda av ska bestå med den förändringen att ges möjlighet, i stället för nuvarande skyldighet, att utse revisor. Det klargörs att sådana revisorer, oavsett stämmans anvisningar, ska följa den instruktion som inspektionen utfärdat. Bestämmelser om lekmannarevisorer, motsvarande dem som gäller enligt försäkringsrörelselagen, överförs till den nya försäkrings- rörelselagen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran. Bakgrund: Bestämmelserna om revision och särskild granskning finns En ekonomisk förening ska ha minst en revisor, vars uppdrag gäller för den tid som anges i stadgarna. Revisorerna väljs av förenings- stämman om inte annat föreskrivs i stadgarna. Varje röstberättigad har rätt att föreslå att utseendet av en medrevisor Om minst en tiondel av samtliga röst- berättigade eller en tredjedel av de närvarande röstberättigade biträder förslaget ska styrelsen göra en sådan framställning. revisionen tillsammans med övriga revisorer. Minst en revisor ska vara auktoriserad revisor eller godkänd revisor som avlagt revisorsexamen om föreningens tillgångar har en viss storlek och inte regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer medger En revisor med vissa kvalifikationer ska även utses på begäran av en minoritet av de röstberättigade i en förening. Om det är påkallat av särskilda omständigheter får besluta att minst en kvalificerad revisor ska utses. Ett revisorsorgan hos en sammanslutning med ändamål att ha hand om gemensamma uppgifter för föreningar, eller en sådan sammanslutning, får utses till revisor. Om en revisor avgår ska han anmäla det hos registrerings- myndigheten och lämna en avskrift av anmälan till styrelsen. ska revisorn lämna en redogörelse för iakttagelser vid den granskning han har utfört. I revisionsberättelsen ska revisorn anmärka om han eller hon har funnit att föreningen inte har fullgjort vissa skyldigheter och i sådana fall lämna en kopia av revisionsberättelsen till . Revisorerna får inte obehörigen lämna upplysningar om föreningens angelägenheter, om det kan vara till nackdel för föreningen. är skyldiga att lämna upplysningar till stämman, om det inte skulle vara till väsentlig nackdel för föreningen. Revisorerna har även vissa andra Varje röstberättigad kan väcka förslag om att ska utse en granskare för särskild granskning av föreningens förvaltning och räken-