prop · GX03135 · 2010-03-17 00:00:00 — Som BO har understrukit måste det finnas en kontroll som hindrar att ett barn riskerar att utnyttjas i brottsliga syften. Över huvud taget gäller att särskilda hänsyn ska tas när ett barn besöker en förälder eller en annan nära anhörig som är intagen i anstalt. Det är viktigt att eventuella kontrollåtgärder föregås av en dialog med vårdnads- havare och . 13 Telefonsamtal och annan elektronisk kom- munikation Regeringens förslag: Regleringen om den intagnes kontakt med omvärlden ska omfatta all elektronisk kommunikation. Det ska för- tydligas att både den intagne och den som han eller hon står i för- bindelse med i förväg ska informeras om kontroll av sådan kom- munikation. Elektronisk kommunikation mellan en intagen och en advokat som biträder den intagne i en rättslig angelägenhet ska inte få kontrolleras. förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. En lagteknisk skillnad är att kommittén använder begreppet elektroniskt meddelande i stället för begreppet elektronisk kom- munikation. Remissinstanserna tillstyrker eller berör inte förslaget särskilt. Skälen för regeringens förslag I 30 § lagen om kriminalvård i anstalt finns bestämmelser om den intag- nes rätt till kontakt med omvärlden genom telefon. Där anges att ett telefonsamtal mellan en intagen och en person utanför anstalt får äga rum i den utsträckning det lämpligen kan ske och att en intagen kan vägras telefonsamtal som är ägnade att äventyra säkerheten i anstalt eller som kan motverka den intagnes anpassning i samhället eller annars vara till skada för den intagne eller någon annan. Förutom viss förhandskontroll av mottagaren kan ett telefonsamtal kontrolleras genom avlyssning. Sådan avlyssning får endast äga rum om den intagne känner till det, s.k. Ett telefonsamtal med en advokat som biträder den intagne i en rättslig angelägenhet får inte avlyssnas utan den intagnes Prop. 2009/10:135 medgivande. Regleringen bör omfatta all elektronisk kommunikation Den tekniska utvecklingen har inneburit att telefontrafik överförs genom elektroniska signaler. Det innebär att telefonsamtal i likhet med andra kommunikationsmedel som telefaxmeddelanden, e-post och datakom- munikation över Internet eller i lokala nät sker med digital teknik. Det gäller även annan kommunikation som innehåller meddelanden, dvs. information i form av text, bild eller ljud. Den tekniska utvecklingen har även påverkat Kriminalvården. Det förekommer numera att en intagen som deltar i olika former av studier tillhandahålls datakommunikation över Internet. Även om denna form av kommunikation än så länge är begränsad i anstalt bör reglerna om telefonsamtal i den nya lagstiftningen utformas på så sätt att regleringen, efter vederbörliga ändringar, omfattar även annan s.k. elektronisk kommunikation (jfr kommentaren till 7 kap. 4 §). Genom att ersätta begreppet telefonsamtal med begreppet elektro- nisk kommunikation syftar regleringen till att vara oberoende av den tek- niska utvecklingen på området. Det bör tydliggöras att kontrollen är öppen I likhet med vad som gällt för telefonsamtal bör elektronisk kom- munikation kunna kontrolleras om det är nödvändigt av säkerhetsskäl. Denna kontroll bör, liksom , vara öppen. framhållit finns det därför anledning att klargöra att både den intagne och den som han eller hon ska stå i förbindelse med i förväg ska informeras om kontrollen. Förbud mot avlyssning av kommunikation med den intagnes advokat Ett telefonsamtal med en advokat som biträder den intagne i en rättslig angelägenhet får enligt 30 § lagen om kriminalvård i anstalt avlyssnas om den intagne medger det. I likhet med anser regeringen att det inte finns något praktiskt behov av att av säkerhetsskäl kunna kontrollera kommunikation mellan en intagen och hans eller hennes advokat. Någon sådan möjlighet finns inte heller i häkte enligt lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. Möjlig- heten för den intagne att samtycka till avlyssning bör därför tas bort. Det utgör inget hinder mot att kriminalvårdspersonal på den intagnes begäran är närvarande vid elektronisk kommunikation i syfte att bistå den intagne. Regeringens förslag: En intagens bostadsrum och hans eller hennes tillhörigheter ska få kontrolleras i den utsträckning det är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. Detsamma ska gälla andra slutna förvaringsställen som disponeras av en intagen. förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Kommitténs förslag omfattar alla utrymmen i en anstalt och all egendom som påträffas där. Kommitténs förslag till lagtext innehåller ingen hänvisning till att kontrollen ska vara nödvändig för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. Remissinstanserna tillstyrker eller berör inte förslaget särskilt. Skälen för regeringens förslag: I lagen om kriminalvård i anstalt saknas en reglering som tar sikte på Kriminalvårdens kontroll av en intagens bostadsrum. En sådan reglering har ansetts obehövlig med hän- visning till Kriminalvårdens uppdrag att effektivt vidmakthålla ett frihets- berövande (prop. 1978/79:62 s. 28; jfr även JO 1997/98 s. 190 och 1999/2000 s. 148). Denna uppfattning har emellertid inte varit oemot- sagd. Fängelseutredning föreslog att Kriminalvårdens kontroll av de intagnas bostadsrum och vad som förvaras där skulle regleras i lag, med hänvisning till att det rör sig om en husrannsakan i rum eller ett slutet förvaringsställe enligt 2 kap. 6 § regeringsformen (SOU 1993:76 Kriminalvården måste ha rätt att undersöka en intagens bostadsrum och hans eller hennes tillhörigheter, oavsett var i en anstalt de påträffas. En sådan kontroll är nödvändig, bl.a. för att undersöka om en intagen för- varar droger eller föremål som kan äventyra ordningen eller säkerheten i anstalt. Med tanke på den integritetskränkning som kontrollen innebär är det enligt regeringens mening angeläget att Kriminalvårdens möjlighet till sådan kontroll regleras i lag. En sådan reglering finns t.ex. i den finska fängelselagen (16 kap. 2 §) och den norska straffegjennomføringsloven (28 §). Med hänvisning till att ombudsmän () riktat kritik mot en av en intagens personbil som stod uppställd på anstaltsområdet (JO 1997/98 s. 190), har föreslagit att kontrollen ska omfatta samtliga utrymmen i en anstalt och all egendom som påträffas där. Sedan kommittén överlämnat sitt betänk- ande, har JO i ett likartat ärende förklarat att hon för egen del har svårt att se att det i rättsligt hänseende skulle vara någon skillnad på att undersöka egendom som påträffas i anstaltens lokaler och egendom som påträffas utanför denna men inom anstaltens område, så länge undersökningen sker som ett led i Kriminalvårdens uppdrag att upprätthålla ordningen och säkerheten i anstalt (beslut 20060608, dnr 27452005). JO har därför uttryckt att det vore önskvärt med klargörande lagstiftning. Regeringen delar JO:s uppfattning. Det bör därför framgå av fängelselagen att Kriminalvården har befogenhet att kontrollera den intagnes bostadsrum och hans eller hennes tillhörigheter, oavsett var inom anstaltsområdet de påträffas. Med bostadsrum bör jämställas andra slutna förvaringsställen som den intagne disponerar. Med ett sådant förvaringsställe avses t.ex. ett kläd- eller värdeskåp, men också en bil som står uppställd inom anstalts- Prop. 2009/10:135 området, oberoende av om den är låst eller inte (jfr Fitger, Rättegångs- balken II s. 28:6 f.). Den angivna kontrollen av en intagens bostadsrum och tillhörigheter bör få ske i den utsträckning den är nödvändig för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. Hur ofta det finns behov av att utöva kontrollen beror t.ex. på anstaltens säkerhetsnivå, vilka intagna som är placerade där och vilka andra kontrollmöjligheter som används. För att kunna hålla en anstalt fri från otillåtna föremål och annars upprätthålla ordningen och säkerheten krävs att en sådan kontroll kan göras rutin- mässigt. Kontrollen får inte äga rum i annat syfte och får inte heller ges sådana former att intagna trakasseras. 15Skyddsbestämmelser vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning Regeringens förslag: Regleringen av vem som ska få utföra eller bevittna en kroppsvisitation eller en kroppsbesiktning ska utformas så att män och kvinnor ges ett mer likartat skydd mot att kroppsvisitation och kroppsbesiktning utförs eller bevittnas av personer av motsatt kön. Undantagen för blod- och utandningsprov ska utvidgas och anpassas till den reglering som anger vilka slags prov som får tas. förslag överensstämmer i huvudsak med Enligt kommitténs bedömning är det inte praktiskt möjligt att utforma regleringen könsneutralt på så sätt att män och kvinnor ges Remissinstanserna: Hovrätten för Nedre anser att regler- ingen om vem som ska få utföra en kroppsvisitation eller en kropps- besiktning bör utformas på samma sätt när det gäller manliga och kvinn- Även dåvarande framhåller att det vore önskvärt med ett könsneutralt skydd, men att en sådan reglering skulle leda till stora praktiska problem. Skälen för regeringens förslag Enligt 52 c § första och andra styckena lagen om kriminalvård i anstalt får en kroppsvisitation och en kroppsbesiktning av en kvinna inte annat än i vissa särskilt reglerade fall utföras eller bevittnas av en man som inte är läkare eller legitimerad sjuksköterska. avses är kroppsvisitation av säkerhetsskäl (s.k. skyddsvisitation), kropps- visitation som enbart innebär att föremål som en person bär med sig undersöks, kroppsvisitation som sker med metalldetektor eller liknande teknisk anordning och kroppsbesiktning som enbart innebär att blod- eller Frågan är om denna reglering bör utformas så att män och kvinnor ges samma skydd. Konsekvenserna av ett könsneutralt skydd behandlades senast i sam- Prop. 2009/10:135 band med införandet av allmän inpasseringskontroll (prop. s. 33 f.). Då framhölls bl.a. att en sådan reglering skulle medföra betyd- ande praktiska problem och stora kostnader för Kriminalvården, framför allt med hänsyn till att en stor andel av kriminalvårdspersonalen är kvinnor medan den helt övervägande delen intagna är män. Regeringen utgick i stället från att Kriminalvården ändå i största möjliga mån skulle undvika att manliga intagna undersöks av kvinnliga tjänstemän (jfr Kriminalvårdens föreskrifter KVFS 2009:4). Både kroppsvisitation och kroppsbesiktning är känsliga och integritets- kränkande åtgärder. Till skillnad från anser där- för regeringen att skyddet i en modern fängelselag bör utformas mer lik- artat för kvinnor och män, såsom Hovrätten för Nedre förordat. Regeringen har dock förståelse för de praktiska problem som en sådan reglering skulle medföra för Kriminalvården. Det krävs därför ett undan- tag. Undantaget bör medge att en undersökning av en manlig intagen också får utföras eller bevittnas av en kvinna om det är nödvändigt. Här- med avses t.ex. en situation där personal av manligt kön inte finns till- gänglig och åtgärden inte kan anstå. Undantaget för blod- och utandningsprov bör utvidgas Nuvarande undantag för kroppsbesiktning som enbart innebär att blod- eller utandningsprov tas bör anpassas till att Kriminalvården, efter en lag- ändring i 52 d § lagen om kriminalvård i anstalt, även har rätt att ta saliv-, svett- eller hårprov (prop. 2006/07:127). Även dessa prover bör kunna tas av personal av motsatt kön. Däremot bör urinprov inte omfattas av undantaget. Ett sådant prov, som i regel förutsätter att den som under- söks klär av sig, är av allt för integritetskänsligt slag för att generellt undantas från kravet på att åtgärden inte ska utföras eller bevittnas av personal av motsatt kön. 16 Kontroll av in- och utpasserande fordon Regeringens förslag: Om det är nödvändigt för att säkerheten ska kunna upprätthållas vid en anstalt, ska ett fordon i anslutning till att det passerar in i eller ut ur anstalten få genomsökas efter otillåtna föremål eller personer som utan tillåtelse försöker ta sig in i eller ut ur anstalten. Kontrollen får inte innebära att skriftliga meddelanden granskas. förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Kommitténs förslag innebär att kontrollen även får ske för att upprätthålla ordningen. Remissinstanserna tillstyrker eller berör inte förslaget särskilt. Dåvar- ande framhåller att den föreslagna kontrollen måste betraktas som självskriven. Skälen för regeringens förslag: I enlighet med vad Kriminalvårds- Prop. 2009/10:135 kommittén konstaterat, har Kriminalvården ingen möjlig- het att utan ägarens samtycke undersöka ett fordon som passerar in i och ut ur en anstalt. En sådan kontroll förutsätter beslut om husrannsakan. Enligt regeringens mening är denna ordning inte tillfredsställande. Det är motiverat att Kriminalvården, om det är nödvändigt för att upprätthålla säkerheten vid en anstalt, ges möjlighet att kontrollera ett fordon i anslut- ning till in- och utpassering. På så sätt kan Kriminalvården på ett enkelt och effektivt sätt förhindra införsel av otillåtna föremål till eller från en anstalt och även förhindra att en person olovligen försöker ta sig in i eller ut ur en anstalt. Kriminalvårdens kontroll av in- och utpasserande fordon bör kunna ske rutinmässigt. Hur den närmare kontrollen ska utformas beror främst på vad man i det enskilda fallet söker efter. Vid misstanke om att någon har rymt är det tillräckligt att kontrollera utrymmen som är stora nog att dölja en människa, medan kontroll för att hindra införsel av otillåtna föremål måste utformas på annat sätt. I likhet med vad har förslagit bör skriftliga meddelanden undantas från kontrollen av in- och utpasserande fordon. En sådan ordning överensstämmer i sak med vad som gäller vid allmän inpasseringskontroll. Utökade befogenheter mot obehöriga Regeringens förslag: En kriminalvårdstjänsteman ska få avvisa eller avlägsna den som obehörigen försöker ta sig in i eller vägrar att lämna Den som ska avlägsnas får i anslutning till ingripandet kroppsvisiteras av säkerhetsskäl och beläggas med fängsel. andet ska dokumenteras. Regeringens bedömning: Kriminalvården bör inte ges befogenhet att besluta om ett förbud mot att vistas inom ett område närmast utanför en anstalt. Promemorians förslag (Ds 2007:24) överensstämmer delvis med Till skillnad från regeringens förslag föreslås i promemorian att en kriminalvårdstjänsteman även ska ha befogenhet att omhänderta en obehörig person och att befogenhet att avvisa, avlägsna eller omhänderta en obehörig person ska tillkomma en väktare i ett auktoriserat bevak- ningsföretag som anlitats av Kriminalvården. också att Kriminalvården ska ges befogenhet att besluta om ett förbud mot att vistas inom ett område närmast utanför en anstalt (tillträdes- förbud), om det föreligger en påtaglig risk för fritagningsförsök eller någon annan ordningsstörande verksamhet. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker eller har inget att invända mot förslaget om att ge en kriminalvårdstjänsteman befogenhet att avvisa, avlägsna eller omhänderta obehöriga personer. ombudsmän () menar att det är förvånande att kriminal- vårdspersonal inte har längre gående befogenheter. Kriminalvården för- Prop. 2009/10:135 ordar en ordning där kroppsvisitation inte begränsas till eftersökande av vapen och andra farliga föremål, s.k. skyddsvisitation. Kriminalvården saknar uppgift om under vilka förutsättningar den omhändertagne får förvaras och när polisen ska besluta om att ett omhändertagande får bestå. vid anser att det bör förtydligas när ett omhändertagande får ske. (Brå) är tveksamt till om de utökade befogen- heterna bör omfatta omhändertagande, vilket enligt rådet i första hand bör vara en polisiär uppgift. () ställer sig tveksam till om en väktare bör ges de utökade befogenheterna och anser att det i så fall bör krävas att väktaren förordnas som ordningsvakt eller ges en särskild funktions- beteckning, t.ex. häktesvakt, fängelsevakt eller något liknande. Facket för Service och Kommunikation () motsätter sig att en väktare ges utökade befogenheter. Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inget att invända mot promemorians förslag om att Kriminalvården ska ges befogenhet att fatta beslut om tillträdesförbud. Kammarrätten i anser dock att det saknas svar på en rad frågor och menar att det krävs en mer djupgående analys av hur regleringen ska utformas innan en ny lagstiftning kan införas. (Brå) konstaterar att förutsättningarna för att meddela ett tillträdesförbud bör framgå tydligare av lagen. I behovet av preciserade kriterier instämmer och De praktiska svårigheter som är förenade med ett tillträdesförbud framhålls av åtskilliga remiss- instanser, t.ex. JO, RPS, vid och i . Skälen för regeringens förslag och bedömning Behovet av utökade befogenheter Enligt 24 kap. 2 § har kriminalvårdspersonal en lagstadgad rätt att använda våld vid rymningar och då en intagen sätter sig till motvärn med våld och hot om våld eller då han på annat sätt gör motstånd mot kriminalvårdspersonal under vars uppsikt han eller hon står. Personalen får i dessa fall använda det våld som, med hänsyn till omständigheterna, är försvarligt för att rymningen ska förhindras eller ordningen upprätthållas. Kriminalvårdspersonal har vidare rätt att använda våld mot den som t.ex. försöker hjälpa en intagen att rymma samt vid utövandet av vissa tvångsmedel mot en intagen, t.ex. vid kropps- visitation och kroppsbesiktning. I övrigt är kriminalvårdspersonal hän- visad till den rätt som tillkommer var och en att gripa en person som har begått ett brott enligt 24 kap. 7 § andra stycket (envars- gripande). Där föreskrivs bl.a. att var och en har rätt att gripa den som ertappas på bar gärning eller flyende fot när fråga är om ett brott varpå fängelse kan följa. Regeringen konstaterar att det i första hand är en polisiär uppgift att upprätthålla allmän ordning och säkerhet. I olika sammanhang har det därför uttalats att det bör krävas starka skäl för att lämna över sådana uppgifter som innefattar användning av tvångsåtgärder till andra funk- tionärer än polisen (t.ex. prop. 1992/93:210 s. 213). bör det beaktas att det tillkommit lagstiftning som dels utökar möjligheterna att ingripa mot störningar av ordningen genom att avvisa, avlägsna eller omhänderta personer, dels ger sådana befogenheter till andra än polismän. Som exempel kan nämnas lagen (2004:487) om sjö- fartsskydd och lagen (2006:1209) om hamnskydd. I den miljö som Kriminalvården verkar kan situationer som äventyrar ordningen och säkerheten uppstå plötsligt och utan förvarning. Denna situation förvärras inte sällan av att många anstalter är så belägna att det kan ta tid innan polis kan komma till platsen. Enligt regeringens mening är det inte rimligt att Kriminalvården i dessa fall är helt beroende av polisiärt bistånd. Det är därför motiverat att ge kriminalvårdspersonal större möjligheter att använda sig av tvång och annat våld mot obehöriga personer. För att Kriminalvården effektivt ska kunna upprätthålla ordningen och säkerheten i anstalt bör en kriminalvårdstjänsteman, i enlighet med vad som föreslås i promemorian, ha befogenhet att avvisa eller avlägsna den som obehörigen försöker ta sig in i eller vägrar att lämna en anstalt. Däremot anser regeringen, i likhet med Brå, att ett omhändertagande är en så pass ingripande åtgärd att den i första hand bör ankomma på polisen. Således framstår ett omhändertagande, när det verkställs i det enskilda fallet, som en klart mer ingripande åtgärd än ett avlägsnande (jfr JuU 1983/84:27 s. 32 f.). En kriminalvårdstjänstemans befogenhet mot obehöriga personer bör alltså endast omfatta avvisande och avlägsnande. Det innebär att ett avlägsnande inte får genomföras på ett sådant sätt att det blir att betrakta som ett omhändertagande. Ett avvisande innebär att den obehörige hindras från att komma in. Ett avlägsnande däremot kan innebära att den obehörige flyttas från området, men också att han eller hon förflyttas en kortare sträcka, antingen till fots eller i ett fordon. När det gäller skillnaden mellan åtgärderna avlägsnande och omhändertagande torde som ett allmänt riktmärke gälla att ett omhändertagande regelmässigt syftar till att föra en person till en plats, t.ex. en polisstation, medan ett avlägsnande syftar till att föra en person från en plats. Dessutom är det alltid fråga om ett omhändertagande om avlägsnandet avser mer än en kortare sträcka och innefattar ett påtvingat kroppsligt ingrepp som inte är helt kortvarigt (prop. 1996/97:175 s. 24 och 2008/09:131 s. 10 f.; jfr även Högsta domstolens avgörande NJA 2005 s. 385 samt JO:s beslut 20020822, dnr 34892001, och 20030423, dnr 15082002). I anslutning till ett avlägsnande bör det vara möjligt att av säkerhetsskäl kroppsvisitera den som är föremål för ingripandet för eftersökande av vapen och andra farliga föremål, s.k. skyddsvisitation. Det överens- stämmer med de befogenheter som gäller för polismän och andra tjänste- män som i myndighetsutövning utövar motsvarande befogenheter. behov av att låta rätten till kroppsvisitation avse även annat än farliga Prop. 2009/10:135 föremål, som Kriminalvården förordat, finns således inte enligt Den nu angivna rätten till skyddsvisitation följer redan av 29 § första och andra styckena polislagen (1984:387) jämförd med 10 § första stycket 4 och 19 § första stycket 1 samma lag, men bör uttryckligen framgå av fängelselagen. För att förhindra ett våldsamt uppträdande, bör det också vara möjligt att belägga den som ska avlägsnas med fängsel. Förutsättningarna för att vidta en så pass ingripande åtgärd bör dock ges en snäv utformning. I enlighet med promemorians förslag bör det krävas att det, med hänsyn till säkerhet till liv eller hälsa, är absolut nödvändigt att belägga den som ska avlägsnas med fängsel. Proportionalitetsprincipen har betydelse för utövandet av nu angivna befogenheter. Det innebär att tvång och annat våld får användas endast när det är försvarligt och att ett ingripande till sin beskaffenhet, styrka, omfattning och varaktighet ska stå i rimligt förhållande till det hot mot säkerheten som föreligger. Således kan det aldrig vara aktuellt för en kriminalvårdstjänsteman att ta till våld mot den som ska avlägsnas om han eller hon inte gör motstånd (jfr 10 § första stycket 4 och andra stycket samt 29 § polislagen). Om en situation kan lösas genom en mindre ingripande åtgärd, exempelvis tillsägelse eller uppmaning, ska en sådan åtgärd alltid väljas. Med hänvisning till polisens dokumentationsskyldighet enligt 27 § polis- lagen bör, i enlighet med vad som föreslås i promemorian, Kriminal- vårdens skyldighet att dokumentera ingripanden som en kriminalvårds- tjänsteman gör mot en obehörig person lagregleras. En sådan doku- mentationsskyldighet är av stor betydelse från rättssäkerhetssynpunkt. Den möjliggör också en kontroll av Kriminalvårdens verksamhet. Lagens krav på dokumentation bör lämpligen kompletteras med bestämmelser på lägre författningsnivå. Med stöd av 81 § första stycket lagen om kriminalvård i anstalt får Kriminalvården förordna en väktare i ett bevakningsföretag att utföra vissa bevakningsuppdrag när en intagen ska vistas utanför anstalt. Om det finns särskilda skäl, får förordnandet även avse inre bevakningsuppgifter. Uppdragets omfattning ska anges i förordnandet. Promemorians förslag innebär att en anlitad väktare ges befogenhet att använda sig av tvång mot obehöriga personer på samma sätt som en kriminalvårdstjänsteman. Med hänsyn till att en väktare som anlitas för inre bevakningsuppgifter inte utför arbete av samma art som en kriminal- vårdstjänsteman, utan snarare har i uppgift att hålla en eller några intagna under särskild uppsikt, framstår en sådan ordning inte som lämplig. I likhet med vad RPS och framhållit anser därför regeringen att förslaget inte bör genomföras. I promemorian föreslås att Kriminalvården ges rätt att besluta om förbud mot att vistas inom ett område närmast utanför en anstalt. sådant förbud ska få beslutas ska det enligt förslaget föreligga en påtaglig risk för fritagningsförsök eller någon annan ordningsstörande verksam-