prop · GX03237 · 2010-06-23 00:00:00 — Den möjlighet som delgivningslag ger för myndigheten att i sådana situationer besluta att handlingen ska hållas till- gänglig hos myndigheten eller på annan plats som myndigheten beslutar och att delge ett meddelande om detta och om den tid under vilken handlingen hålls tillgänglig, bör därför gälla även enligt den nya lagen (jfr 6 § andra stycket delgivningslag). Delgivning med person som befinner sig utomlands Regeringens förslag: Delgivning med en person som vistas utomlands får ske enligt lagen på den utländska orten, om inte sådan delgivning skulle strida mot svenska allmänna rättsprinciper. En kallelse av en målsägande, ett vittne, en sakkunnig eller någon som avses i 36 kap. 1 § andra och tredje styckena , som ska delges utomlands, får inte ske vid vite, om inte annat följer av lagen (1974:752) om nordisk vittnesplikt. Promemorians förslag överensstämmer i allt väsentligt med regeringens. I promemorian föreslås att utländska delgivningsbestäm- melser ska få tillämpas vid delgivning utomlands om inte särskilda skäl talar mot det och att den nuvarande bestämmelsen i 5 § andra stycket delgivningslag om kallelse förs över till 9 kap. 7 § rättegångs- balken. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot förslagen. i pekar på att vissa följd- ändringar kan vara nödvändiga om den nuvarande bestämmelsen om kallelser av målsäganden och vittnen förs över till . Skälen för regeringens förslag: Den särskilda reglering som gäller internationell delgivning är enligt regeringens uppfattning föråldrad och i behov av en översyn. Detta konstaterades bl.a. i samband med införandet av lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål (prop. 1999/2000:61 s. 73 f.). Till detta kommer att vissa nyare internationella instrument anvisar att postdelgivning med enskild i en annan stat ska kunna ske direkt och annars att bistånd kan sökas genom direktkontakter mellan myndigheter. Regeringen anser att behovet av en reform på detta område kvarstår. Som anförs i promemorian bör en sådan reform ske med utgångspunkt i den nya delgivningslag som föreslås. Några frågor som rör internationell delgivning och som behandlas delgivningslag tas emellertid upp redan i detta lagstiftningsärende. Enligt delgivningslag får delgivning med den som har känt hemvist utom riket eller vistas på ort utom riket ske enligt lagen på den orten (5 §). Myndigheten får välja om delgivning ska ske enligt de svenska delgivningsbestämmelserna eller enligt det andra landets lag. Det vanligaste torde vara att svenska myndigheter tillämpar svensk rätt (se t.ex. NJA 2006 s. 588 där förenklad delgivning godtogs vid delgiv- ning med person med adress i och NJA 2004 s. 407 där åtgärder för delgivning i ansågs motsvara delgivning med stöd av 13 § delgivningslag). I vissa fall kan det emellertid vara nödvändigt att lagen i det land där delgivningen äger rum tillämpas. Detta kan ibland vara en förutsättning för att utländska myndigheter ska bistå den svenska myndigheten med delgivningen. I artikel 7 i och rådets förordning (EG) nr 1393/2007 av om delgivning i medlemsstaterna av rättegångshandlingar och andra handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (EG:s delgivningsförordning) anges att det mottagande organet ska delge eller låta delge handlingen enligt lagstiftningen i den mottagande medlemsstaten eller på ett särskilt sätt som begärts av det sändande organet, såvida inte detta Prop. 2009/10:237 delgivningssätt är oförenligt med lagstiftningen i den medlemsstaten. vissa situationer blir frågan om att tillämpa utländsk rätt inte aktuell eftersom den svenska myndigheten delger en enskild i en annan stat direkt (jfr t.ex. artikel 5 konvention om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål mellan EU:s medlemsstater). För att delgivning ska kunna ske effektivt utomlands måste svenska myndigheter även i en del andra fall kunna tillämpa utländska delgivningsbestämmelser. Som anförs i promemorian kan dock en svensk myndighet i vissa undantagsfall vara förhindrad att tillämpa en utländsk delgivningsbestämmelse. Som exempel nämns att en utländsk bestämmelse medger att delgivning sker genom ett särskilt förfarande utan att några inledande försök görs att skicka eller lämna handlingen till personen i fråga. En sådan delgivning torde i vissa fall kunna innebära en kränkning av den enskildes rätt till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () och får i sådana fall inte godtas av en svensk domstol eller annan myndighet. Regeringen anser därför att bestämmel- sen bör utformas så att delgivning med en person som vistas utomlands får ske enligt lagen på den utländska orten, om inte sådan delgivning skulle strida mot svenska allmänna rättsprinciper. I 5 § andra stycket delgivningslag finns en bestämmelse om att en kallelse av en målsägande, ett vittne, en sakkunnig eller någon som avses i 36 kap. 1 § andra och tredje styckena inte får ske vid vite om delgivning ska ske i en annan stat, såvida inte lagen (1974:752) om nordisk vittnesplikt är tillämplig. Bestämmelsen tillkom mot bakgrund av att konventionsåtaganden (europa- rådskonvention om inbördes rättshjälp i brottmål och tillämp- ningskonvention till []) innebär att en svensk domstol inte får utdöma straff, viten eller andra tvångs- åtgärder mot ett vittne eller en sakkunnig i ett brottmål som har delgetts en kallelse i en konventionsstat att inställa sig till en förhandling (prop. 1999/2000:61). I promemorian föreslås med hänvisning till att delgivningslagen endast bör innehålla generella bestämmelser om delgivning att bestämmelsen i stället bör tas in i 9 kap. 7 § . Som i påpekar är emellertid bestämmelsen inte endast tillämplig i allmän domstol. Regeringen anser att det finns anledning att överväga i vilken utsträckning vitesförelägganden över huvud taget bör kunna riktas mot en person som befinner sig på ett annat lands territorium. Den aktuella bestämmelsen torde dessutom ha fått ett vidare tillämpningsområde än vad som varit avsett (jfr a. prop. s. 156 f., 335 och 353). Denna fråga ryms emellertid inte i detta lagstiftnings- ärende och bestämmelsen bör därför tills vidare utan ändring i sak föras över till den nya delgivningslagen. Regeringens bedömning: De svenska delgivningsbestämmelserna bör överensstämma med de miniminormer för delgivning som finns inom EU i den utsträckning som det är ändamålsenligt. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot bedömningen. understryker vikten av att svenska avgöranden kan verkställas i ett annat land på enklast möjliga sätt. Skälen för regeringens bedömning: Medlemsstaternas delgivnings- lagstiftning är inte harmoniserad inom EU och lagstiftningen skiljer sig åt mellan medlemsstaterna. I gränsöverskridande situationer är dock EG:s delgivningsförordning tillämplig. I några EG-rättsliga instrument uppställs också krav på medlemsstaternas inhemska delgivningsbestäm- melser. I och rådets förordning (EG) nr 805/2004 av om införande av en europeisk exekutionstitel för obestridda fordringar finns s.k. miniminormer för delgivning (artiklarna 13 och 14). Hänvisningar till dessa miniminormer finns även i Europa- parlamentets och rådets förordningar (EG) nr 1896/2006 av om införande av ett europeiskt betalningsföreläggande och nr 861/2007 av om inrättande av ett europeiskt småmålsförfarande. I dessa miniminormer anges de delgivningssätt som godtas för att en exekutionstitel ska få verkställas i en annan medlemsstat med stöd av dessa instrument utan något s.k. exekvaturförfarande. För svensk del konstateras i promemorian att den svenska delgivnings- lagstiftningen i huvudsak är i överensstämmelse med miniminormerna. Kungörelsedelgivning genom annonsering och vissa former av s.k. surro- gatdelgivning finns emellertid inte bland de uppräknade delgivnings- sätten. Detta innebär bl.a. att sådan delgivning inte kan användas av i ett mål om europeiskt betalningsföreläggande (prop. 2007/08:158 s. 19 f.). Utöver de delgivningsformer som finns delgivningslag godtas enligt miniminormerna delgivning på elektronisk väg, t.ex. telefax eller e-post, där svaranden undertecknat och skickat tillbaka ett mottagningsbevis med angivande av datum för mottagandet (artikel 13 d), eller med automatisk sändningsbekräftelse, under förutsättning att svaranden i förväg uttryckligen har godkänt detta delgivningssätt (artikel 14.1 e). För att svenska avgöranden ska kunna verkställas på enklast möjliga sätt inom EU är det i vissa fall en fördel om delgivning har skett i överensstämmelse med miniminormerna. Detta talar för att den nationella lagstiftningen bör utformas i enlighet med dessa normer. Miniminormerna har dock utformats för att tillämpas på civilrättsliga fordringar. Den svenska delgivningslagen är till skillnad från ovan angivna EU-instrument tillämplig även på många andra rättsområden. Det stora flertalet delgivningar i rör också rent inhemska förhållanden. Delgivningslagen är dessutom tillämplig på många situationer där verkställighetsfrågan saknar betydelse. I likhet med promemorian anser därför regeringen att svenska delgivningsbestäm- melser inte i alla delar behöver överensstämma med miniminormerna. 2009/10:237 annan sak är att det kan finnas anledning för myndigheterna att vid val av delgivningssätt ta hänsyn till om det kan bli aktuellt att verkställa avgörandet i ett annat land. 5.4Begreppsbildning i den nya lagen Regeringens förslag: Den nya delgivningslagen gör åtskillnad mellan den som ska se till att delgivning sker, det rättssubjekt med vilket delgivning ska ske, den eller de fysiska personer som är delgivningsmottagare och den fysiska person till vilken handlingen ska lämnas. Uttrycket ordinär delgivning utmönstras ur lagen. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian används benämningen den som söks för delgivning i stället för delgivningsmottagare. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot förslaget. Ett antal remissinstanser, däribland och i , ställer sig bakom förslaget att ersätta delgivningssättet ordinarie delgivning delgivningslag med flera delgivnings- sätt. anser att systematiken i den föreslagna delgivnings- lagen är avsevärt bättre än den nuvarande lagens men framhåller att en fråga som erfarenhetsmässigt vållar problem är skillnaden mellan den som ska delges och den som ska sökas för delgivning. Skälen för regeringens förslag: delgivningslag används bl.a. uttrycken den med vilken delgivning skall ske, den som ska sökas för delgivning och den som handlingen får lämnas till. Det första uttrycket avser det rättssubjekt som deltar i det förfarande inom vilket delgivningen ska ske, medan det andra avser den fysiska person delgivningsförsöken riktar sig mot. Det tredje uttrycket avser den person som handlingen rent faktiskt överlämnas till, vilket oftast men inte alltid är densamma som den som söks för delgivning. Om den som söks för delgivning inte påträffas, får i vissa situationer nämligen handlingen lämnas till någon annan än den sökte, s.k. surrogatdelgivning. I promemorian anförs att svårigheten att hålla isär dessa begrepp av somliga anses vara en av orsakerna till att delgivningsbestämmelserna uppfattas som svåra att tillämpa. instämmer i denna uppfattning. Enligt promemorian framstår emellertid det bakomliggande principiella synsättet i allt väsentligt som funktionellt och logiskt och svårigheterna torde främst bero på hur begreppen presenteras och förklaras i lagen. Ingen remissinstans invänder mot denna bedömning. Regeringen ansluter sig till promemorians bedömning att den nämnda uppdelningen av begreppen bör behållas i den nya lagen. Uttrycken den som söks för delgivningen och den sökte framstår emellertid som omoderna och svåra att förstå. Uttrycket delgivningsmottagare används redan i aktiebolagslagen (2005:551). Enligt 8 kap. 40 § aktiebolagslagen ska styrelsen utse en särskild delgivningsmottagare som är behörig att ta emot delgivning på bolagets vägnar om bolaget inte har någon behörig ställföreträdare som är bosatt i . Det ligger därför nära till hands att betrakta en behörig ställföreträdare som bolagets ordinarie delgiv- Prop. 2009/10:237 ningsmottagare. Större klarhet kan enligt regeringen uppnås i den nya lagen genom att benämningen delgivningsmottagare ersätter den som söks för delgivning när bestämmelser avser den som ensamt eller de som gemensamt är behöriga att ta emot delgivning. delgivningslag används vidare uttrycket den som ska ombesörja delgivning. Även detta uttryck framstår som omodernt. Det bör därför ersättas med den som ska se till att delgivning sker. Med ordinär delgivning avses delgivningslag de delgiv- ningsformer som är avsedda att användas i normalfallen och alltså i första hand tillämpas av myndigheterna (prop. 1970:13 s. 123 f.). När lagen trädde i kraft avsågs med ordinär delgivning endast delgivning med rekommenderat brev eller mottagningsbevis (s.k. vitt kort) och delgivning med bud. Ordinär delgivning innefattar emellertid numera även förenklad delgivning och särskild delgivning med aktiebolag. Enligt promemorian kan begreppet inte längre anses fylla någon egentlig funktion utan torde snarare ha bidragit till den begreppsförvirring som ibland förekommer i delgivningssammanhang och bör därför inte längre användas. Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. Regeringen ansluter sig till förslaget att uttrycket ordinär delgivning inte bör användas i den nya lagen. Delgivnings- sätten bör i stället redovisas var för sig. En uttömmande uppräkning av delgivningssätten bör tas in i den nya lagen. 5.5Utgångspunkter vid val av delgivningssätt m.m. Regeringens förslag: Delgivningssätt ska väljas med utgångspunkt från att det ska vara ändamålsenligt med hänsyn till handlingens innehåll och omfattning och medföra så lite kostnader och besvär som möjligt. Delgivning får inte ske på ett sätt som är olämpligt med hänsyn till omständigheterna i delgivningsärendet. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. I promemorian föreslås en bestämmelse av innebörd att en myndighet, när den väljer delgivningssätt, ska sträva efter att använda det delgivningssätt som är mest ändamålsenligt och som medför så ringa olägenhet och kostnad som möjligt för såväl myndigheten som för den som söks för delgivning. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot promemorians förslag. Skälen för regeringens förslag: Det är inte möjligt att i författning ge uttömmande anvisningar om vilket delgivningssätt som ska väljas i varje situation. Regeringen anser dock att den nya lagen i större utsträckning än delgivningslag bör ge vägledning om vilket delgivningssätt som ska användas. delgivningslag anges det beträffande vissa delgivnings- former att de endast får användas om det inte är olämpligt med hänsyn till omständigheterna (förenklad delgivning och särskild delgivning med aktiebolag). Telefondelgivning får endast användas när det är lämpligt. Av lagtexten framgår däremot inte att några lämplighetsöverväganden ska göras när det gäller t.ex. surrogatdelgivning eller spikning. Det finns emellertid även situationer när det inte är lämpligt att använda dessa del- givningsformer. Av stor betydelse vid lämplighetsbedömningen är ofta handlingens innehåll och omfattning. Vissa delgivningsformer bör t.ex. undvikas om innehållet är särskilt känsligt eller om handlingen är omfattande. I många fall bör även förhållandena i det enskilda delgiv- ningsärendet beaktas. Det handlar framför allt om de personliga för- hållandena hos den person som ska ta emot handlingen. Myndighet bör inte heller i onödan använda delgivningssätt som medför höga kostnader, t.ex. stämningsmannadelgivning (jfr 1 § andra stycket delgiv- ningsförordning). Mot den angivna bakgrunden föreslogs i lagrådsremissen en allmän bestämmelse som anger att delgivningssätt ska väljas med utgångspunkt från att det ska vara ändamålsenligt med hänsyn till handlingens innehåll och omfattning och medföra så lite kostnader och besvär som möjligt. Lagrådet föreslår att bestämmelsen i stället formuleras så att det delgivningssätt ska väljas som är ändamålsenligt med hänsyn till handlingens innehåll och omfattning och medför så lite kostnader och besvär som möjligt. Den av Lagrådet föreslagna lydelsen kan ge intryck av att endast ett delgivningssätt kan anses ändamålsenligt i varje delgivningsärende. Det är vidare tveksamt om Lagrådets lydelse ger utrymme för att välja ett ändamålsenligt delgivningssätt om ett annat delgivningssätt medför mindre kostnader och besvär. Regeringen anser därför att bestämmelsen bör utformas på det sätt som föreslogs i lagråds- remissen. Vidare bör anges att delgivning inte får ske på ett sätt som är olämpligt med hänsyn till omständigheterna i delgivningsärendet. En sådan lämplighetsbedömning bör inte endast göras vid val av delgivningssätt utan även vid genomförandet av delgivningen. Frågan behandlas vidare i avsnitten om respektive delgivningssätt och i författningskommentaren. I vissa specialförfattningar anges uttryckligen att vissa delgivningssätt inte får användas. Som exempel kan nämnas att varken kungörelsedel- givning, spikning eller surrogatdelgivning får användas vid delgivning av stämning i brottmål (33 kap. 6 § första stycket ) eller i ärenden enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (38 §). I 1 § andra stycket andra meningen delgivnings- lag anges dessutom att bestämmelserna i 1215 §§, dvs. bestämmelserna om surrogatdelgivning, spikning och vissa fall av kungörelsedelgivning, inte ska tillämpas även om så inte uttryckligen föreskrivs i annan författning, om myndigheten finner att det på grund av målets eller ärendets beskaffenhet föreligger särskilda skäl mot att delgivning sker i den ordning som anges i dessa paragrafer. Denna bestämmelse infördes vid lagens tillkomst eftersom det ansågs alltför tidskrävande att i lagstift- ningsärendet göra en genomgång av behovet av personlig delgivning i samtliga speciallagstiftningar. Syftet var i stället att en omprövning av författningars delgivningsregler skulle äga rum när respektive författning sågs över i annat sammanhang (prop. 1970:13 s. 103 f. och s. 119 f.). I promemorian anförs att den aktuella bestämmelsen närmast var avsedd att fylla en funktion som övergångsbestämmelse till dess tillfälle upp- kommit att se över aktuella speciallagstiftningar. Det finns inte något avgörande från de högsta instanserna där delgivning underkänts med hänvisning till bestämmelsen (jfr RÅ 1987 ref. 44 och NJA 1991 s. 196). 2009/10:237 Sedan delgivningslagen trädde i kraft har som framgår ovan undantag §§ förts in i ett antal författningar. I avsnitt 14.5 föreslår regeringen ytterligare undantagsbestämmelser. Bestämmelsen framstår därför numera som överflödig. En sådan bestämmelse riskerar också att leda till att en myndighet felaktigt ger anvisningen att personlig delgiv- ning är nödvändig vid stämningsmannadelgivning och är därför ägnad att motverka en enhetlig tillämpning eftersom sådana handläggningsbeslut inte kan bli föremål för överprövning. Regeringen anser mot bakgrund av det anförda att någon motsvarande bestämmelse inte bör finnas i den nya delgivningslagen. 6 Vem som ska se till att delgivning sker 6.1Delgivning i mål och ärenden Regeringens förslag: En myndighet som handlägger ett mål eller ärende ska se till att delgivning sker. Begär en part att själv få se till att delgivning sker (partsdelgivning) och det inte är olämpligt får myndigheten besluta om detta. Vid parts- delgivning ska endast vanlig delgivning och stämningsmannadelgivning få användas. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. I promemorian föreslås att endast vanlig delgivning med post eller bud ska få användas vid partsdelgivning samt att myndigheten får medge parts- delgivning om det kan ske utan olägenhet. I promemorian föreslås vidare att det i den nya delgivningslagen, liksom delgivningslag, ska finnas bestämmelser om att myndigheten får besluta att ny delgivning ska ske när delgivning inte har skett på rätt sätt och att invändning om att en handling inte har delgetts på föreskrivet sätt ska göras så snart det kan ske. Remissinstanserna: Ett fåtal remissinstanser yttrar sig i dessa delar. anser att det behövs ett förtydligande om vad begreppet olägenhet avser när det gäller beviljande av partsdelgivning. anser att stämningsmannadelgivning i vissa fall bör få användas vid partsdelgivning. Skälen för regeringens förslag Myndighetens ansvar för att delgivning sker Det är naturligt att den myndighet som handlägger ett mål eller ärende har ett ansvar för att delgivning sker. Regeringen anser i likhet med promemorian att utgångspunkten i delgivningslagen även fortsättningsvis bör vara att den myndighet som handlägger målet eller ärendet i första hand ska se till att delgivning sker. Myndighetens ansvar för delgivningen innefattar valet av delgivnings- När det gäller valet mellan delgivningssätten så måste bedömningen göras utifrån förutsättningarna i det enskilda fallet, varvid hänsyn bör tas såväl till vad målet rör som till parternas förhållanden (se närmare avsnitt 5.5). En myndighets ansvar för att delgivning sker innefattar även en skyldighet att i efterhand kontrollera att de åtgärder som behöver vidtas har utförts för att avgöra om delgivning har skett. Om myndigheten finner att någon föreskriven åtgärd inte har vidtagits, exempelvis att ett kontrollmeddelande inte skickats eller att annonsering inte har skett i rätt tid, leder detta i många fall till effekten att delgivning inte har skett. I vissa fall får då nya handläggningsåtgärder vidtas i delgivningsärendet. I andra fall kan ändamålet med delgivningen ha förfallit, t.ex. vid delgiv- ning av en kallelse till ett sammanträde som har ställts in eller om delgivningsmottagaren bekräftar att han eller hon mottagit handlingen. Regeringens anser till skillnad från promemorian att det inte är nödvändigt att ha en uttrycklig bestämmelse om hur myndigheten ska hantera en situation när något moment i de föreskrivna delgivnings- åtgärderna inte har utförts på rätt sätt. Någon sådan bestämmelse bör därför inte föras in i den nya lagen (jfr 21 § första meningen delgivningslag). En invändning om att en handling i mål eller ärende inte har delgetts på föreskrivet sätt ska enligt delgivningslag göras så snart det kan ske (21 § andra meningen). Begränsningen till delgivning i mål eller ärende innebär att bestämmelsen inte är tillämplig på enskilda förhållan- den, t.ex. delgivning av uppsägning av hyresavtal. Bestämmelsen har emellertid inte kopplats till någon påföljd. En försenad invändning om att delgivning inte har skett på föreskrivet sätt kan därför inte avvisas med stöd av delgivningslagen utan får i stället prövas enligt de handlägg- ningsregler som är tillämpliga (jfr NJA 1975 s. 575). Regeringen anser till skillnad från promemorian att den nuvarande bestämmelsen är obehövlig och dessutom kan innebära att en enskild misstar sig om sina möjligheter att få prövat om delgivning har skett på rätt sätt. Någon motsvarande bestämmelse bör därför inte finnas i den nya lagen. Om part, sökande eller annan sakägare begär att själv få se till att delgivning sker kan myndigheten enligt delgivningslag medge detta, om det kan ske utan olägenhet (2 § andra stycket). Myndigheten ska i sådant fall förelägga den som ska se till att delgivning sker att komma in till myndigheten med bevis om delgivning. Om sådant bevis inte har kommit in till myndigheten inom föreskriven tid, ska myndigheten själv utan dröjsmål vidta åtgärder så att delgivning sker. Vid partsdelgivning används framför allt delgivning genom bud, t.ex. genom anlitande av ett privat delgivningsföretag. I vissa fall kan en part ha större framgång än myndigheten med ett delgivningsärende.