prop · GX03217 · 2010-05-06 00:00:00 — kan i stället välja att t.ex. förelägga institutet att upphöra med ett visst beteende (vilket kommer att redogöras för nedan). Vid val av åtgärd bör beakta hur allvarlig överträdelsen är och vilka konsekvenser åtgärden får. bör välja det alternativ som bedöms mest verkningsfullt i det enskilda fallet. I t.ex. lagen om värdepappersmarknaden finns härutöver en möjlighet att meddela varning i allvarliga fall. Varning är dock tänkt att tillgripas när förutsättningar för återkallelse i och för sig föreligger men en varning i det enskilda fallet framstår som en tillräcklig åtgärd (se t.ex. prop. 2006/07:115 s. 499). I förevarande sammanhang saknas emellertid utrymme att ge möjlighet att meddela varning, eftersom återkallelse enligt artikel 20 i EU-förordningen ska ske när förutsättningar för det föreligger. bör vidare få möjlighet att förelägga ett kreditvärderingsinstitut som åsidosatt sina skyldigheter enligt EU- förordningen att vidta en viss åtgärd för att komma till rätta med situationen eller förelägga institutet att låta bli att verkställa ett beslut. Avsikten är att ska kunna förhindra ett kreditvärderingsinstitut från att bedriva verksamhet på ett sätt som strider mot EU-förordningen. Ett föreläggande att vidta en viss åtgärd kan innebära såväl att något som kreditvärderingsinstitutet redan gjort ska ändras, som att en åtgärd som inte tidigare utförts ska vidtas. Med hänsyn till den verksamhet som ett kreditvärderingsinstitut bedriver torde det endast i undantagsfall vara fråga om förelägganden att begränsa verksamheten i något avseende eller minska riskerna i den. Lagtexten bör därför, till skillnad från t.ex. 25 kap. 1 § lagen om värdepappersmarknaden och 12 kap. 1 § lagen om investeringsfonder, inte innehålla några sådana exempel. Regeringen finner inte heller skäl att i lagtexten ge exempel på andra åtgärder som kan komma i fråga eftersom regeringen bedömer att åtgärderna kommer att skilja sig åt från fall till fall. kan t.ex. komma att förelägga ett kreditvärderingsinstitut att förstärka styrformer eller begränsa institutets möjlighet att ingå en viss typ av avtal. Möjligheten att förelägga ett kreditvärderingsinstitut att låta bli att verkställa ett beslut torde främst bli aktuellt avseende beslut som fattats på hög nivå i ett kreditvärderingsinstituts organisation, t.ex. av styrelsen. För att ett beslut ska kunna träffas av en sådan åtgärd måste det vara tillräckligt formaliserat. är dock inte förhindrade att också ingripa mot andra beslut än de som är direkt fattade av styrelsen eller stämman. har anmärkt att lagtexten utformats på ett annat sätt än vad som följer av andra lagar inom det finansiella området. Enligt regeringens mening innebär dock förändringen att lagtexten därmed blir enklare att förstå. möjligheter att ingripa mot kreditvärderings- institut genom olika förelägganden är alternativ till ett beslut om anmärkning. bör slutligen få möjlighet att förena ett föreläggande med vite. I detta sammanhang bör uppmärksammas att de föreslagna tillsynsåtgärderna inte kan vidtas av i den mån dessa åtgärder skulle komma i konflikt med tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen. Grundlagsregleringen innebär nämligen att överträdelser på det grundlagsskyddade området kan beivras endast i de fall och i den ordning som anges i dessa grundlagar (se 1 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen respektive 1 kap. 4 § yttrandefrihetsgrund- lagen). Tillsynsåtgärder av andra behöriga myndigheter än hemmedlemsstatens Huvudansvaret för tillsynen av ett kreditvärderingsinstitut ligger som tidigare nämnts på den behöriga myndigheten i hemmedlemsstaten oavsett var verksamheten bedrivs. I artikel 25 i EU-förordningen finns reglerat vilka tillsynsåtgärder en annan behörig myndighet än den i hemmedlemsstaten får vidta då ett registrerat kreditvärderingsinstitut vars kreditbetyg används inom dess territorium bryter mot sina skyldigheter enligt EU-förordningen. Myndigheten får enligt artikeln utfärda offentliga underrättelser, överlämna ärenden till åtal till behöriga nationella myndigheter, tillfälligt upphäva användningen av kreditbetyg utgivna av kreditvärderingsinstitutet i rättsligt reglerade sammanhang av de institut som närmare anges i förordningen och som har säte i denna medlemsstat samt begära att kollegiet granskar om det är nödvändigt att vidta andra tillsynsåtgärder. Myndigheten har slutligen en rätt att anta andra lämpliga åtgärder för att säkerställa att kreditvärderingsinstitutet fortsätter att iaktta rättsliga krav inom dess jurisdiktion. Det finns dock en förpliktelse att på lämpligt sätt beakta de åtgärder som vidtagits eller planeras av den behöriga myndigheten i hemmedlemsstaten. Det har inte framkommit att skulle ha behov av Prop. 2009/10:217 ytterligare möjligheter att ingripa mot kreditvärderingsinstitut som har säte i annan medlemsstat på ett sådant sätt som kräver medgivande i lag. Artikeln motiverar därför inte att några särskilda regler införs i svensk lagstiftning. Regeringens förslag: får i vissa fall besluta att en anmärkning mot ett kreditvärderingsinstitut ska förenas med en straffavgift. Straffavgiften ska uppgå till lägst och högst . Avgiften ska tillfalla staten. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har ingen erinran mot det. Skälen för regeringens förslag: Medlemsstaterna är enligt artikel 36 i EU-förordningen skyldiga att fastställa regler om sanktioner. Sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. Det föreskrivs också att den behöriga myndigheten, med vissa undantag, ska offentliggöra varje sanktion som har beslutats. Medlemsstaterna ska till Europeiska kommissionen anmäla vilka regler som man har infört om sanktioner. Av skäl 66 i EU-förordningen följer att det är upp till medlemsstaterna att avgöra om sanktionerna ska vara administrativa eller straffrättsliga. Eftersom kreditvärderingsinstituten inte står under tillsyn, har myndigheten inte getts några befogenheter att ingripa med sanktioner mot kreditvärderingsinstituten. Inom andra områden inom finansmarknaden finns sådana möjligheter. har t.ex. enligt lagen om värdepappersmarknaden och lagen om bank- och finansieringsrörelse möjlighet att kombinera ett beslut om anmärkning eller varning med en straffavgift/särskild avgift. Möjligheten att besluta om en sådan avgift motiveras bl.a. av att en överträdelse inte blir ekonomiskt kännbar förrän företaget får betala någon form av avgift (se prop. 2006/07:115 s. 507 f. som hänvisar till prop. 2002/03:139 s. 386 f.). Det är rimligt att ges motsvarande möjlighet att ingripa mot kreditvärderingsinstitut. bör därför få möjlighet att förena en anmärkning med en straffavgift i de fall inspektionen bedömer att detta behövs för att ge kreditvärderings- institutet en tillräckligt reprimand. Det intervall för straffavgiften som finns i de nämnda lagarna får anses väl avvägt för att kunna hantera de olika former av överträdelser det kan vara fråga om. Intervallets storlek ligger även väl i linje med EU-förordningens krav att sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. I enlighet med vad som har anförts ovan, i anslutning till förslaget om att införa en möjlighet för att vidta olika tillsynsåtgärder vid överträdelser av bestämmelserna i , gäller att en straffavgift inte kan beslutas om detta skulle komma i Prop. 2009/10:217 konflikt med tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen. Redan beslutet om anmärkning är en allvarlig reprimand. Straff- avgiften avser samma agerande som det som föranledde anmärkningen och utgör en gradering av hur allvarlig överträdelsen är. Det är därför rimligt att inte behöver vända sig till domstol för att få straffavgiften utdömd utan själv får fastställa hur stor avgiften ska vara i det enskilda fallet (jfr t.ex. prop. 2006/07:115 s. 508). När ska bestämma avgiftens storlek bör myndigheten främst beakta hur allvarlig överträdelsen är. Även förhållandena hos kreditvärderingsinstitutet som gjort sig skyldig till överträdelsen bör dock kunna beaktas. En avgift som upplevs som avskräckande för ett mindre kreditvärderingsinstitut med måttlig omsättning kan framstå som i det närmaste obetydlig för ett annat institut med omfattande ekonomiska resurser. Det bör därför införas en begränsning i förhållande till kreditvärderingsinstitutets omsättning. Avgiften bör tillfalla staten. Beträffande verkställighet av avgiften bör motsvarande regler gälla som i fråga om verkställighet av straffavgift enligt lagen om värdepappersmarknaden (25 kap. 2528 §§). Det innebär att avgiften ska betalas till från det att beslutet om den vunnit laga kraft eller den som anges i beslutet. beslut att påföra avgift får verkställas utan föregående dom eller utslag. Om avgiften inte betalas ska lämna den obetalda avgiften för indrivning. En avgift som beslutats faller bort i den utsträckning verkställighet inte har skett från det att beslutet vann laga kraft. om vad som ska gälla beträffande överträdelser som skett före den nya lagens ikraftträdande kommer att beröras i avsnitt 7. 5.5Samarbete med andra behöriga myndigheter Medlemsstaternas behöriga myndigheter har enligt artikel 26 i EU- förordningen en allmän skyldighet att samarbeta med varandra. Samarbetet kan ske genom utbyte av information, genom bistånd vid kontroller på plats eller utredningar, genom delegering av uppgifter samt genom deltagande i olika kollegier. Medlemsstaternas behöriga myndigheter ska också samarbeta med de behöriga myndigheter som ansvarar för tillsynen över de företag som har en skyldighet att använda sig av kreditbetyg som utfärdats av registrerade kreditvärderingsinstitut. Regeringens bedömning: Det informationsutbyte som EU- förordningen föreskriver om kan komma till stånd inom ramen för gällande svensk rätt. bör anmäla till när myndigheten avser att ingå ett avtal om informationsutbyte med tredjeland. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har ingen erinran Skälen för regeringens bedömning: I artiklarna 27 och 3235 i EU- förordningen finns bestämmelser om utbyte av information mellan behöriga myndigheter (även i tredjeland) och med andra organ som är verksamma inom finanssektorn. De behöriga myndigheterna ska enligt artikel 27 förse varandra med den information som krävs för att de ska kunna utföra sina uppgifter enligt förordningen. De har därutöver en möjlighet att lämna över information, även uppgifter som omfattas av sekretess, till bl.a. andra tillsynsmyndigheter och centralbanker för att de ska kunna fullgöra sina uppgifter. Dessa myndigheter och organ har i sin tur en rätt att ge de behöriga myndigheterna uppgifter som de kan behöva. Enligt artikel 32 gäller tystnadsplikt för alla personer som arbetar eller som har arbetat för CESR, för en behörig myndighet eller för en myndighet eller person till vilken en behörig myndighet delegerat uppgifter t.ex. revisorer och andra sakkunniga som arbetar på dess uppdrag. Information som omfattas av tystnadsplikt får dock lämnas ut när så krävs i samband med rättsliga åtgärder. Som huvudregel gäller tystnadsplikt och sekretess avseende information som utbyts mellan CESR och behöriga myndigheter och behöriga myndigheter sinsemellan. Informationen får dock lämnas ut om det finns ett uttryckligt medgivande eller om så krävs i samband med rättsliga åtgärder. Av artikel 34 följer att en behörig myndighet i en medlemsstat får ingå ett samarbetsavtal om utbyte av information med en behörig myndighet i tredjeland endast om den information som överlämnas omfattas av garantier om tystnadsplikt som motsvarar den som följer av artikel 32. Av artikel 32 följer en tystnadsplikt för personer som på olika sätt är knutna till bl.a. den behöriga myndigheten. En motsvarande tystnadsplikt följer av 2 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen. Enligt den bestämmelsen gäller ett förbud att röja eller utnyttja uppgift som omfattas av sekretess både för myndigheten där uppgiften förekommer och för personer som fått kännedom om uppgiften genom att för det allmännas räkning delta i myndighetens verksamhet på grund av anställning eller uppdrag hos myndigheten, tjänsteplikt eller annan liknande grund. Beträffande möjlighet att lämna ut uppgifter till utländska myndigheter kan det inledningsvis konstateras att det till stor del handlar om sådana uppgifter för vilka sekretess gäller enligt 30 kap. 4 § offentlighets- och sekretesslagen. En svensk myndighets möjlighet att lämna ut uppgifter som omfattas av sekretess till en utländsk myndighet regleras i 8 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen. Uppgift som är sekretessbelagd enligt offentlighets- och sekretesslagen får enligt bestämmelsen inte lämnas ut till utländsk myndighet eller mellanfolklig organisation i andra fall än då utlämnandet sker i enlighet med föreskrift i lag eller förordning eller då uppgiften i motsvarande fall skulle få lämnas ut till svensk myndighet och det enligt den utlämnande myndighetens prövning står klart att det är förenligt med svenska intressen att uppgiften lämnas till den utländska myndigheten eller 2009/10:217 goda möjligheter att i tillsynsarbetet lämna ut handlingar och uppgifter till behöriga utländska myndigheter (jfr prop. 1992/93:89 s. 135, prop. 1999/00:94 s. 57, prop. 2006/07:5 s. 350). Beträffande möjligheter att hämta in information från utländska myndigheter och organ och bibehålla eventuell sekretess gäller följande. Enligt 30 kap. 7 § första stycket första meningen offentlighets- och sekretesslagen gäller sekretess hos en statlig myndighet i verksamhet som bl.a. består i tillståndsgivning eller tillsyn med avseende på bank- och kreditväsendet i den utsträckning godkänt avtal om detta med en annan stat eller en mellanfolklig organisation för uppgift om affärs- eller driftsförhållanden och ekonomiska eller personliga förhållanden som myndigheten har fått enligt avtalet. I begreppet avtal anses ingå bl.a. rättsakter som gäller till följd av medlemskap i , dvs. anslutningsfördragen, förordningar och direktiv som utfärdas av EU:s institutioner (se bl.a. prop. 2006/07:110 s. 38 och 41, prop. 2006/07:5 s. 350 och RÅ 2007 ref. 45). Sekretess gäller därmed för information som tar emot från utländska myndigheter och organ och som inte får lämnas ut enligt förordningen. Om däremot ingår ett avtal med tredjeland om informationsutbyte kan det diskuteras om verkligen godkänt detta avtal. Enligt 30 kap. 7 § första stycket andra meningen offentlighets- och sekretesslagen gäller dock sekretess även för sådana uppgifter som har fått från en utländsk myndighet eller ett utländskt organ enligt något annat avtal, om regeringen meddelar föreskrifter om det. I 8 § offentlighets- och sekretessförordningen (2009:641) anges de myndigheter och organ som träffat avtal med och vars uppgifter omfattas av sekretess. Om avser att ingå ett avtal om informationsutbyte med en behörig myndighet i tredjeland, bör därför myndigheten anmäla detta till för att regeringen ska kunna meddela föreskrifter om att sekretess ska gälla för de uppgifter som får enligt avtalet. Sammantaget gör regeringen den bedömningen att det informations- utbyte och den tystnadsplikt som föreskrivs i EU-förordningen inte står i strid med svensk nationell rätt. Det kan i sammanhanget noteras att EU-förordningen, enligt skäl 66 i den, inte är avsedd att påverka skyldigheten att skydda fysiska personers rätt till privatliv när det gäller behandling av personuppgifter i enlighet med personuppgiftsdirektivet9. 9 och rådets direktiv /46/EG av om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter, EGT L 281, 23.11.1995, s. 31 (Celex 31995L0046). Samarbete vid särskild begäran Regeringens förslag: får, på begäran från en behörig myndighet i en annan medlemsstat, låta den myndigheten delta i eller själv utföra kontroller på plats eller utredningar i . får även på begäran från en behörig myndighet i en annan medlemsstat utse revisorer och andra sakkunniga för att utföra kontroller på plats eller utredningar. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har ingen erinran mot det. betonar betydelsen av effektivt internationellt samarbete mellan tillsynsmyndigheter och att det är angeläget att några tveksamheter inte föreligger för praktiska och effektiva samarbeten i detta fall. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 28 i EU-förordningen får en behörig myndighet i en medlemsstat begära bistånd av en behörig myndighet i en annan medlemsstat när det gäller kontroller på plats eller En behörig myndighet som tar emot en sådan begäran ska enligt förordningen antingen själv utföra kontrollen på plats eller utredningen, låta den behöriga myndighet som lämnat begäran delta i kontrollen på plats eller utredningen, låta den behöriga myndighet som lämnat begäran själv utföra kontrollen på plats eller utredningen, utse revisorer eller andra sakkunniga för att utföra kontrollen på plats eller utredningen eller samverka med övriga behöriga myndigheter vid utförandet av vissa tillsynsuppgifter. Enligt EU-förordningen ska den behöriga myndigheten, dvs. , ha möjlighet att överlämna en förvaltningsuppgift som innefattar myndighetsutövning till en annan behörig myndighet. Av 11 kap. 6 § regeringsformen framgår att en förvaltningsuppgift kan överlämnas till olika organ och enskilda individer. innefattar myndighetsutövning, ska det enligt samma bestämmelse ske med stöd av lag. Enligt 10 kap. 5 § fjärde stycket regeringsformen kan överlämna förvaltningsuppgifter till olika utländska organ. får enligt nämnda bestämmelse i lag bemyndiga regeringen eller annan myndighet att i särskilda fall besluta om sådan överlåtelse. Innefattar uppgiften myndighetsutövning ska fatta beslutet med kvalificerad majoritet eller i den ordning som gäller för stiftande av Det kan vidare nämnas att 13 kap. 7 § andra stycket lagen om bank- och finansieringsrörelse ger behöriga myndigheter inom EES möjlighet att genomföra platsundersökningar i . Av förarbetena till den bestämmelsen (prop. 2002/03:139 del 1 s. 544 f. och del 2 s. 151) framgår att Lagrådet med hänvisning till 2 kap. 6 och 10 §§ regeringsformen ifrågasatte dels hur långt möjligheterna att utföra undersökningar sträckte sig, dels att utländska tillsynsmyndigheter skulle ha rätt att företa platsundersökningar i . Regeringen, som gjorde bedömningen att de bestämmelser som infördes var förenliga med regeringsformen, anförde att eventuella försök att begränsa utlands- myndighetens befogenheter riskerade att komma i konflikt med och rådets direktiv /48/EG av om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut10. 2009/10:217 gör inte någon annan bedömning i detta lagstiftningsärende. påpekat är det också av stor vikt att de behöriga myndigheterna kan samarbeta på ett effektivt sätt. Av den nya lagen bör det därför framgå att , på begäran från en behörig myndighet i en annan medlemsstat, får samarbeta med den utländska myndigheten på det sätt som framgår av artikel 28, t.ex. genom att låta den utländska myndigheten delta i eller själv utföra kontroller på plats eller utredningar i . beslut ska tas med kvalificerad majoritet eller i den ordning som gäller för stiftande av grundlag. Regeringens bedömning: Den möjlighet till delegation till en behörig myndighet i en annan medlemsstat som EU-förordningen föreskriver om kan komma till stånd inom ramen för gällande svensk rätt. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har ingen erinran Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 30 i EU- förordningen får den behöriga myndigheten i hemmedlemsstaten delegera någon eller några av sina uppgifter till en behörig myndighet i en annan medlemsstat, förutsatt att denna myndighet godkänner detta. En sådan delegering påverkar dock inte den delegerande behöriga myndighetens ansvar. Detta måste innebära att visserligen kan ge en utländsk myndighet i uppdrag att utföra vissa uppgifter men att inte kan överlåta några förvaltningsuppgifter, eftersom det skulle innebära att även ansvaret övergår. Den utländska myndigheten bör således inte med stöd av artikel 30 kunna ges rätt att besluta om några åtgärder som innefattar myndighetsutövning mot institut, företag eller enskilda i eftersom det förutsätter att frånsäger sig ansvaret. Däremot kan delegera förvaltningsuppgifter som innebär faktisk förvaltningsverksamhet t.ex. att ta in och utvärdera information. Därmed aktualiseras inte en tillämpning av 10 kap. 5 § fjärde stycket regeringsformen. En överenskommelse om delegation är dock en sådan internationell överenskommelse som enligt 10 kap. 1 § regeringsformen ska ingås av regeringen. Av 10 kap. 3 § regeringsformen följer dock att regeringen kan uppdra åt en förvaltningsmyndighet att ingå sådana internationella överenskommelser som inte kräver eller medverkan. Regeringen har beslutat att ge ett sådant bemyndigande genom ändringar i förordningen med instruktion för . Ändringarna kommer att träda i kraft . 10 EUT L 177, 30.6.2006, s. 1 (Celex 32006L0048). Kollegier av behöriga myndigheter Regeringens bedömning: EU-förordningens bestämmelser om samarbete inom tillsynskollegierna innebär inte att förvaltnings- uppgifter som innefattar myndighetsutövning förs över till utländska organ. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har ingen erinran Skälen för regeringens bedömning: Enligt EU-förordningen ska de behöriga myndigheterna samarbeta med varandra genom deltagande i olika kollegier. Kollegierna ska bestå av den behöriga myndigheten i hemmedlemsstaten, dvs. den medlemsstat där det berörda kredit- värderingsinstitut har sitt stadgeenliga säte (artikel 3), och av andra behöriga myndigheter som önskar bli medlemmar i kollegiet och som har särskild anknytning till det berörda kreditvärderingsinstitutet (artikel 29). Även andra behöriga myndigheter får delta i möten och verksamheter inom kollegiet. För det fall det är fråga om en ansökan om certifiering består kollegiet av de behöriga myndigheter som beslutat att bli medlemmar. Det berörda kollegiet ska vara med i beslutsförfarandet inför ett beslut om registrering/certifiering, återkallelse av registrering eller annan tillsynsåtgärd. Stora ansträngningar ska göras för att få till stånd en överenskommelse mellan de behöriga myndigheterna i kollegiet. CESR ska bistå med råd och stöd samt upprätta en medlingsmekanism som ska bidra till att nå samsyn i kollegierna (artikel 31). Om överenskommelse nås ska den behöriga myndigheten i hemmedlemsstaten verkställa överens- kommelsen genom ett nationellt beslut. Om de behöriga myndigheterna i kollegiet inte kan enas är det som huvudregel den behöriga myndigheten i hemmedlemsstaten (och i vissa fall kontaktpersonen) som själv får avgöra frågan, t.ex. om återkallande av registrering (artikel 20.2) eller tillsynsåtgärder (artikel 24.3). Ett sådant beslut kan få verkan inom hela unionen. Den behöriga myndigheten i hemmedlemsstaten kan besluta t.ex. om återkallande av registrering, ett tillfälligt förbud för kreditvärderingsinstitutet att utfärda kreditbetyg eller att tillfälligt upphäva användningen, i rättsligt reglerade sammanhang, av kreditbetyg som utfärdats av det berörda kreditvärderingsinstitutet. En kontaktperson kan också, med verkan inom hela unionen, bevilja ett kreditvärderings- institut undantag från skyldighet att uppfylla något eller några krav i förordningen trots att kollegiet inte är överens. Sådana beslut ska dock innehålla en fullständig motivering av alla avvikelser från de synpunkter som de övriga medlemmarna i kollegiet framfört och, i tillämpliga fall, .