prop · GX03105 · 2010-03-17 00:00:00 — Regeringen delar därför uppfattning att, förutom anstiftan och medhjälp, även försök, förberedelse och stämpling bör omfattas av den föreslagna presumtionsregeln. De osjälvständiga formerna av de brott för vilka det inte är föreskrivet lägre straff än fängelse kan ha ett betydligt lägre straffvärde än . Denna omständighet bör kunna vägas in i bedömningen av om det föreligger särskilda skäl för att inte inleda en utredning. Frågan om presumtionsregeln även ska vara tillämplig på barn behandlas i avsnitt 5.2.5. Utredning för att bedöma behovet av insatser för den unge Regeringens förslag: Bestämmelsen som ger möjlighet att inleda en utredning för att avgöra behovet av insatser för den unge förtydligas genom att det anges dels att det är socialnämnden som ska begära en sådan utredning, dels att socialnämnden vid bedömningen av om en utredning ska begäras särskilt ska beakta om det är fråga om ett brott som innebär att den unge äventyrar sin hälsa eller utveckling eller om brottet kan antas utgöra ett led i en upprepad brottslighet begången av den unge. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Det stora flertalet av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändningar. kommun anser att det inte finns behov av att i lag exemplifiera vilka omständigheter som särskilt ska beaktas av . anför att de omständigheter som särskilt ska beaktas när ska ta initiativet till en utredning i stället bör anges i socialtjänstlagen. () anser att utredningsansvar enbart ska omfatta situationer som gäller barns behov av skydd och stöd. Skälen för regeringens förslag Initiativet till en utredning En utredning rörande ett brott begånget av någon får inledas bl.a. om en sådan utredning kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av insatser avseende den unge (31 § första stycket 1 LUL). I 31 § LUL anges dock inte på vems, polisens eller , initiativ som en utredning för att bedöma insatser avseende den unge ska inledas. I motiven till bestämmelsen anges att polismyndigheten och socialnämnden får dra upp de närmare riktlinjerna för detta (prop. 1983/84:187 s. 17). Enligt den i avsnitt 4.3 nämnda rapporten från Brå finns inga sådana myndighetsvisa avtal mellan polis och socialtjänst och de är ovanliga inom enskilda polisområden. Av rapporten framgår att det hos polis och socialtjänst råder osäkerhet om hur gällande bestämmelse ska tolkas när det gäller ansvaret för att initiera en utredning. Vissa polismyndigheter anser att i varje ärende ska tillfrågas om den vill ha en utredning gjord, medan vissa andra polismyndigheter i stället menar att själv får ta kontakt i de fall den önskar att en utredning ska göras. Det finns också polismyndigheter som anser att polisen kan göra ett antagande om utredningens betydelse för och på grundval därav inleda en utredning på eget initiativ. Osäkerheten om vem som ska initiera en utredning är inte ägnad att leda till en enhetlig rättstillämpning. För att ansvarsfördelningen ska bli tydlig instämmer därför regeringen i utredningens förslag att det i bestämmelsen ska föreskrivas att det är på begäran av socialnämnden som en utredning i dessa fall får inledas. Detta innebär i praktiken att socialnämnden, sedan den fått del av polisens underrättelse om att ett barn misstänks för brott (se närmare om underrättelse i avsnitt 5.3), måste kontakta polisen och begära en utredning om socialnämnden anser att en sådan behövs. Regeringen instämmer i Lagrådets synpunkt att det uttryckligen av lagtexten bör framgå att det är socialnämnden som ska göra bedömningen om huruvida en utredning kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av insatser för den unge. Polisen ska inte inleda en utredning på denna grund om socialnämnden förklarat sig inte ha behov av en utredning. , särskilt under kvälls- och , kan emellertid förhållandena vara sådana att det tar tid att komma i kontakt med företrädare för som behovet av åtgärder kan vara angeläget. har tagit ställning till behovet av en utredning bör därför polisen på samma sätt som tidigare, med stöd av 34 § tredje stycket LUL, få hålla förhör med barnet och, om det föreligger särskilda skäl, vidta andra åtgärder, såsom förhör med vittnen och målsägande eller användande av straffprocessuella tvångsmedel. Avgörande för om undantagsregeln bör tillämpas är om det föreligger ett behov med hänsyn till utredningen att vidta vissa åtgärder innan socialnämnden har yttrat sig. Lagrådet har ansett att förhållandet mellan 31 § andra stycket och 34 § tredje stycket LUL bör belysas. Med anledning härav bör betonas att sistnämnda bestämmelse innebär en begränsning av de åtgärder polisen får företa innan socialnämnden begärt att en utredning ska inledas för att tillgodose behov av underlag. Polisen ska inte beakta de omständigheter som anges i 31 § andra stycket andra meningen LUL (se nedan) innan den vidtar åtgärder enligt 34 § tredje stycket. Dessa kan dock ge polisen en indikation om i vilka fall kommer att begära en utredning. För tvångsmedlet kroppsbesiktning i form av drogtest föreslås en särreglering i avsnitt 5.7.4. Omständigheter som ska beaktas vid bedömningen av om en utredning bör inledas anges i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare I utredningens kontakter med polis, socialtjänst och åklagare har det framkommit att dessa grupper anser att regleringen i 31 § första stycket 1 LUL inte är tillräckligt tydlig när det gäller vilka brott som bör utredas för att avgöra behovet av insatser. Behovet av en tydligare reglering bekräftas av de variationer i polismyndigheternas tillämpning av 31 § LUL som konstateras i Brå:s rapport (se närmare avsnitt 4.3). Regeringen anser, i likhet med utredningen, att det behövs en tydligare reglering avseende vilka omständigheter som socialnämnden särskilt ska beakta vid bedömningen av om den ska begära att en utredning ska inledas. På så sätt stärks förutsättningarna för en mer enhetlig rättstillämpning. En tydligare reglering bör vidare resultera i fler utredningar. Det kan, som bl.a. påpekar, dels förstärka möjligheter att för såväl barn som vårdnadshavare påvisa allvaret i situationen, dels bidra med underlag för Prop. 2009/10:105 bedömningen av vilka insatser som behöver vidtas för den unge. Det finns med hänsyn till det anförda starka skäl att i 31 § LUL lyfta fram de omständigheter som särskilt bör beaktas vid bedömningen av om en utredning kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av insatser för den unge. Ett alternativ är, såsom anfört, att låta dessa omständigheter i stället framgå av socialtjänstlagen (2001:453) för att på så sätt göra klart att en begäran om polisutredning endast är en av flera viktiga delar inom ramen för en barnavårdsutredning. Regeringen anser emellertid att regleringen blir tydligare om de omständigheter som särskilt bör beaktas anges i den lag där utredningarna i övrigt regleras, dvs. i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Inget hindrar emellertid att dessa omständigheter även anges och utvecklas i de riktlinjer och föreskrifter som styr verksamhet. Brott som innebär fara för barnets hälsa eller utveckling I de ursprungliga motiven till 31 § LUL framhålls att de brott som i första hand bör föranleda utredning för att avgöra behovet av sociala insatser är överlagda brott mot person eller egendom och brott som vittnar om en hög grad av hänsynslöshet eller grov tanklöshet i fråga om andra människors liv, hälsa eller egendom, liksom över huvud taget brott som med hänsyn till sin karaktär gör det sannolikt att behov av hjälpinsatser föreligger, såsom t.ex. narkotikabrottslighet och brott som har samband med sådan brottslighet (prop. 1983/84:187 s. 16 f.). De angivna typerna av brott är enligt regeringens mening sådana som typiskt sett talar för att barnets hälsa och utveckling är i fara. De är också starka indikatorer på att det kan finnas ett behov av insatser från sida. Regeringen anser därför, i likhet med utredningen, att det uttryckligen bör framgå av bestämmelsen i 31 § LUL att det, vid socialnämndens bedömning av om en utredning kan antas ha betydelse för att avgöra insatser, bör beaktas om fråga är om brott som innebär att den unge äventyrar sin hälsa eller utveckling. Syftet med detta tillägg är att lagstiftarens ursprungliga intentioner ska komma till klart uttryck. Denna typ av brottslighet kan även föranleda utredning med stöd av någon av de övriga punkterna i 31 § LUL. Att en utredning kan komma att inledas av flera olika skäl är emellertid ofrånkomligt. Forskning när det gäller barn och ungdomar visar att gruppen med hög brottsaktivitet i stor utsträckning är identisk med den grupp vars brottslighet visar på risker för en framtida negativ utveckling (se bl.a. SOU 1993:35, del B s. 78 f.). Det har ifrågasatts om behandlande insatser mot brottsaktiva straffmyndiga ungdomar har effekt eftersom de individuella förutsättningarna för hög brottslighet oftast grundas i en mycket tidig ålder. Mycket talar för att åtgärder måste sättas in tidigt för att Prop. 2009/10:105 de ska ha någon effekt. Att barn begår upprepade brott är i sig en riskfaktor, oavsett hur allvarliga brotten är. Om insatser vidtas redan innan brottsaktiva barn uppnått straffmyndighetsålder är, enligt regeringens mening, förutsättningarna större för att insatser ska få avsett resultat. En reglering som sätter fokus på dessa barn utgör enligt regeringen en viktig åtgärd. Regeringen anser därför att det i 31 § LUL bör anges att det, vid socialnämndens bedömning av om en utredning kan antas ha betydelse för insatser, även ska beaktas om brottet kan antas utgöra ett led i en upprepad brottslighet av den unge. I förhållande till de ursprungliga motiven till bestämmelsen innebär detta en konkretisering av grunderna för att inleda en utredning enligt 31 § LUL snarare än en utvidgning av dem. Regeringen menar därför, i motsats till (), att skälet till att en utredning ska utföras alltjämt är att det med hänsyn till barnets bästa finns ett behov av insatser från sida. Även om det är den upprepade brottsligheten som primärt är anledningen till att en utredning inleds är det bakomliggande skälet även i dessa fall att barnet är i behov av skydd och stöd. Utredningen av brottet görs för att bedömning av vilka hjälpinsatser som krävs för barnet ska bli så välgrundad som möjligt. En väsentlig fråga är hur man identifierar de brottsaktiva barnen. Om det vid det aktuella ingripandet står klart att barnet kan misstänkas för ett flertal brott torde det inte innebära några svårigheter för polisen att göra bedömningen att barnet är att betrakta som brottsaktivt. Om polisen däremot griper ett barn såsom misstänkt för ett enskilt brott och barnet tidigare varit föremål för ingripande är det svårare för polisen att göra denna bedömning, eftersom det kräver kännedom om de tidigare misstankarna. Svårigheten att identifiera de barn som är mycket brottsaktiva bör dock inte överdrivas. I utredningens arbete har framkommit att polis och socialtjänst, även i större städer, i allmänhet har en ganska god uppfattning om vilka barn som ofta misstänks för brott. 5.2.3Utredning för att klarlägga om någon har deltagit i brottet eller för att efterforska gods Regeringens förslag: Bestämmelsen i nuvarande 31 § första stycket 3 LUL om utredning för att efterforska gods som åtkommits genom brottet, utvidgas till att även avse gods som kan bli föremål för förverkande. Regeringens bedömning: Bestämmelsen i nuvarande 31 § första stycket 2 LUL om utredning för att klarlägga om någon har deltagit i brottet, bör inte ändras. Utredningens förslag och bedömning: Överensstämmer med Remissinstanserna: De enda remissinstanser som yttrat sig i denna del, , Kommuner och Landsting och , tillstyrker förslaget och bedömningen eller har inte några invändningar mot dem. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Enligt 31 § första stycket 2 LUL får en utredning inledas om det behövs för att klarlägga om någon som fyllt deltagit i brottet. Utredningen har inte funnit något behov av att ändra bestämmelsen. Remissinstanserna har inte invänt mot den bedömningen. Regeringen gör samma bedömning som utredningen. Bestämmelsen i 31 § första stycket 3 om inledande av utredning för att efterforska gods är begränsad till efterforskande av gods som åtkommits genom brott, dvs. Bestämmelsen omfattar inte de situationer då det finns behov av att efterforska föremål som använts som brottsverktyg, t.ex. vapen vid rån. Inte heller omfattar bestämmelsen eftersökande av föremål som typiskt sett är tänkta att användas som hjälpmedel vid brott, t.ex. folieklädda väskor vid organiserade butiksstölder. Regeringen anser därför, i likhet med utredningen, att bestämmelsen bör utvidgas till att avse eftersökande av föremål som kan bli föremål för förverkande. Utredningen har inte funnit skäl att göra någon annan förändring än den ovan nämnda. Detta har inte heller påkallats av remissinstanserna. Lagrådet har emellertid anfört att bestämmelsen i nuvarande 31 § första stycket 2 och 3 (31 § tredje stycket 1 och 2 i förslaget) bör begränsas till att omfatta brott med fängelse i straffskalan för att undvika att polisen utreder rena bötesbrott. Exempel på brott som har enbart böter i straffskalan är hemfridsbrott, åverkan, fyndförseelse och förargelseväckande beteende samt trafikförseelser. Det torde i och för sig vara mycket ovanligt att sådana brott föranleder utredning enligt 31 § LUL. Det kan dock vara svårt att överblicka konsekvenserna av den begränsning Lagrådet föreslår. Mot denna bakgrund och då varken utredningen eller remissinstanserna påkallat en sådan förändring, anser regeringen att den av Lagrådet föreslagna begränsningen inte bör införas. 5.2.4Utredning om det är av särskild betydelse med hänsyn till ett allmänt eller enskilt intresse Regeringens förslag: Kan någon misstänkas för att ha begått ett brott ska en utredning få inledas om det är av särskild betydelse med hänsyn till ett allmänt eller enskilt intresse. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens med undantag för att utredningen har föreslagit att det ska krävas ett väsentligt allmänt eller enskilt för att en utredning ska få inledas. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna, bl.a. , och , tillstyrker utredningens förslag eller lämnar det utan invändningar. () avstyrker förslaget och anser att de angivna intressena i stället kan tillgodoses genom presumtionsregeln vid särskild allvarlig brottslighet. Rädda barnen avstyrker att väsentligt allmänt intresse ska kunna föranleda utredning då övriga grunder för inledande av utredning i tillräcklig grad bör kunna tillämpas för dessa fall. () anför att förslaget rörande väsentligt allmänt intresse innebär att principen att utredning ska ske i syfte att Prop. 2009/10:105 förse med ett bättre underlag frångås då det bakomliggande syftet i första hand är polisiärt. framför att även psykiska skador bör ingå i begreppet väsentligt enskilt intresse. Såväl Brottsoffermyndigheten som påpekar att utredningen ger begreppet allvarlig kränkning en annan innebörd än det har i andra skadeståndssammanhang. Skälen för regeringens förslag Av särskild betydelse med hänsyn till ett allmänt intresse Det allmänna intresset av att brott begångna av personer utreds är inte särskilt angivet i 31 § LUL som en grund för att inleda en utredning. Bestämmelsen i första stycket 4, att en utredning får inledas om det annars är av särskilt vikt, ger dock ett visst utrymme att med hänsyn till ett allmänt intresse inleda en utredning. Som framgår av avsnitt 4.2.1 är emellertid denna bestämmelse avsedd att användas endast i undantagsfall och främst vid särskilt allvarlig brottslighet, t.ex. när någon har bragt annan om livet eller vållat brandskada. Regeringen kan konstatera att dessa fall i fortsättningen i första hand kommer att omfattas av den föreslagna presumtionsregeln i paragrafens första stycke. Vid sidan av presumtionsregelns tillämpningsområde finns det emellertid situationer där det med hänsyn till ett allmänt intresse kan finnas behov av att utreda mindre allvarlig brottslighet. Polisens behov av att bedriva ett effektivt brottsförebyggande arbete, exempelvis genom att klarlägga lokala grupperingar och brottsmönster, gör att det i vissa fall kan finnas ett befogat allmänt intresse av att inleda en utredning. Så är t.ex. fallet när en viss typ av brottslighet, exempelvis omfattande stölder eller skadegörelse, har börjat förekomma i besvärande stor omfattning i ett särskilt område. Regeringen delar därför, i motsats till Rädda barnen och (), utredningens uppfattning att det vid sidan av presumtionsregeln bör finnas en möjlighet att inleda en utredning med hänsyn till ett allmänt intresse. () har framfört att förslaget innebär att principen, att en utredning ska göras i syfte att förse med ett bättre underlag för åtgärder rörande ett barn i en utsatt situation, delvis frångås eftersom det bakomliggande behovet i första hand är polisiärt. Regeringen instämmer i detta men konstaterar att andra intressen än det enskilda barnets behov redan enligt gällande reglering kan föranleda en utredning enligt 31 § LUL. Utredningen har föreslagit att en utredning ska få inledas om det är av särskild betydelse med hänseende till ett väsentligt allmänt eller enskilt intresse. Utredningen har inte närmare utvecklat vilka skilda bedömningar som den menar ska göras för dessa två rekvisit. Regeringen instämmer med utredningen att en utredning med hänsyn till ett allmänt intresse inte bör inledas utan att det finns ett tydligt och på objektiva grunder motiverat intresse. Regeringen anser också att denna grund för inledande av utredning ska tillämpas restriktivt och först när det i det enskilda fallet framkommit ett särskilt behov. Den påkallade restriktiviteten kommer dock enligt regeringens bedömning i tillräckligt hög grad till uttryck genom att det i bestämmelsen anges att det ska vara av särskild betydelse att en utredning inleds. Det bör därutöver inte krävas att intresset dessutom ska vara väsentligt. I bedömningen av om en utredning ska inledas bör, som påtalat, det misstänkta barnets behov särskilt noga vägas mot det allmänna intresset av att brottet utreds. Även i denna del har Lagrådet föreslagit att utredningsmöjligheterna begränsas till att avse brott med fängelse i straffskalan för att undvika att polisen utreder rena bötesbrott. Enligt regeringens mening innebär dock kravet att en utredning ska vara av särskild betydelse med hänsyn till ett allmänt intresse att brott med enbart böter i straffskalan i princip inte kommer att omfattas av denna grund. I övrigt hänvisas till vad som anförts i avsnitt 5.2.3 i denna fråga. Av särskild betydelse med hänsyn till ett enskilt intresse I de ärenden där ett barn begått ett brott kan brottsoffret ha rätt till brottskadeersättning (14 §§ brottsskadelagen [1978:413]). En grundläggande förutsättning för att ska kunna fatta ett positivt beslut i ersättningsfrågan är emellertid att myndigheten med tillräcklig säkerhet kan slå fast att ett brott i objektiv och subjektiv mening har begåtts. Vid myndighetens bedömning är polisens utredningsinsatser av stor betydelse. Brå har i den rapport som nämns i avsnitt 4.3 gjort bedömningen att det finns risk för att personer som utsatts för brott av en minderårig missgynnas när det gäller att få brottsskadeersättning. Enligt Brå beviljas nämligen brottskadeersättning i högre utsträckning i de ärenden där den misstänkte är än i de ärenden där den misstänkte är . Av rapporten framgår att otillräckliga beslutsunderlag åtminstone till en del kan förklara skillnaden i beviljade ersättningar. Brå konstaterar att beslutsunderlaget bör kunna förbättras avseende dels vad den misstänkte gjort sig skyldig till, dels vad offret utsatts för. Det första skulle enligt Brå kunna uppnås genom att polisen gavs möjlighet att enligt 31 § LUL utreda brott med brottsoffrets behov som grund (a. rapport s. 13 f. och 52 f.). Regeringen kan, liksom utredningen och Brå, konstatera att kvaliteten på polisens förstahandsåtgärder och dokumentationen av dessa har stor betydelse för målsägandens möjligheter att få skadestånd eller brottsskadeersättning. Sådana förstahandsåtgärder torde främst avse dokumentation av skador och ibland också brottsplatsundersökning. För att klarlägga omständigheterna kring brottet krävs det i allmänhet även andra åtgärder, t.ex. förhör med vittnen och det misstänkta barnet. I vissa fall kan det krävas beslut om husrannsakan för att genomföra en brottsplatsundersökning eller beslut om att ta brottsverktyg i beslag. Enligt regeringen finns det starka skäl för att stärka brottsoffrens ställning vid brott begångna av barn genom att större hänsyn tas till målsägandens intresse av personlig upprättelse och ersättning för skada. Denna bedömning stöds av i stort sett samtliga remissinstanser som yttrat sig. För att brottsoffrens intressen ska kunna tas tillvara är det därför av stor vikt att polisen i större utsträckning än vad som sker utreder brott som begås av barn och att de som misstänks för brott hörs som ett led i utredningarna. Mot den angivna bakgrunden bör det vara möjligt att med hänsyn till ett enskilt intresse inleda en utredning rörande ett brott begånget av någon . () har påpekat att en sådan grund för inledande av utredning till viss del har samma tillämpningsområde som presumtionsregeln. Det är i och för sig riktigt. Det är vidare så att den till viss del sammanfaller med tillämpningsområdet för den grund enligt vilken en utredning kan inledas för att bedöma behovet av insatser från . Regeringen anser dock att det är av stort värde att en utredning om brottet kan inledas enbart med hänsyn till brottsoffret, oavsett om det rör ett brott med fängelse i straffskalan eller det behövs för bedömande av insatser avseende den misstänkte gärningsmannen. Eftersom en sådan möjlighet är självständig i förhållande till det enskilda barnets behov av skydd och stöd anser emellertid regeringen, i likhet med utredningen, att en reglering som innebär att en utredning ska kunna inledas för alla brott begångna av personer som kan grunda skadeståndsansvar skulle vara för långtgående. Vad avser frågan hur lagtexten bör vara formulerad för att en restriktiv tillämpning av denna grund ska säkerställas, gör regeringen samma bedömning som den i föregående avsnitt rörande allmänt intresse. Vid en avvägning mellan barnets bästa och målsägandens intressen bör möjligheten till utredning därför begränsas till fall då det är av särskild betydelse med hänsyn till ett enskilt intresse att omständigheterna blir klarlagda. Med anledning av vad och påpekat vill regeringen framhålla att genom denna begränsning är det främst brott som inneburit en särskilt allvarlig kränkning av målsägandens integritet eller förorsakat målsäganden svåra skador som bör kunna föranleda utredning med stöd av denna grund. Som exempel kan nämnas sexualbrott och allvarliga våldsbrott. Vid bedömningen av om en utredning ska inledas bör, som framhållit, såväl fysiska som psykiska skador kunna beaktas. Precis som utredningen har föreslagit bör vidare även brott som förorsakat materiella skador till ett mycket högt ekonomiskt värde kunna komma i fråga för utredning. Mot bakgrund av det anförda anser regeringen att de farhågor Lagrådet hyst att polisen med användning av denna grund kan komma att utreda rena bötesbrott inte har fog för sig. Brott med enbart böter i straffskalan kommer således i princip inte att aktualisera en utredning med hänsyn till ett enskilt intresse. I övrigt hänvisas till vad som anförts ovan och i avsnitt 5.2.3 i denna fråga. Utredning avseende barn som inte fyllt Regeringens förslag: Den föreslagna presumtionsregeln för utredning vid särskilt allvarlig brottslighet ska vara tillämplig även på barn . Regeringens bedömning: Utredning av övriga brott begångna av barn bör även i fortsättningen inledas endast om det finns synnerliga skäl. Utredningens förslag och bedömning: Överensstämmer med