prop · GX03242 · 2010-07-01 00:00:00 — 2009/10:242 ringens förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan någon invändning. Skälen för regeringens förslag Konsumentens rätt att göra invändningar vid en överlåtelse eller pantsättning av kreditgivarens rättigheter I artikel 17.1 i direktivet anges att om kreditgivarens rättigheter enligt ett kreditavtal eller avtalet i sig överlåts till en tredje man ska konsumenten ha rätt att göra gällande samma invändningar gentemot den nye ford- ringsägaren som han eller hon kunde ha gjort gentemot den ursprunglige kreditgivaren. Denna rätt ska även inkludera kvittningsrätt när sådan medges i den berörda medlemsstaten. I 16 § första stycket lag anges att om kreditgivaren har över- låtit sina rättigheter enligt ett kreditavtal får konsumenten mot den nye kreditgivaren göra samma invändningar som han eller hon vid över- låtelsen kunde göra mot överlåtaren. Detta gäller också en invändning om kvittning. Bestämmelsen i 16 § första stycket bör överföras oföränd- rad till den nya lagen. Enligt 16 § första stycket lag ska vad som sägs om konsu- mentens rätt att göra invändningar mot förvärvaren även gälla när kredit- givaren har pantsatt sina rättigheter enligt kreditavtalet. Direktivet hind- rar inte att den bestämmelsen behålls. Konsumenten ska underrättas om överlåtelsen Enligt artikel 17.2 ska konsumenten informeras om en sådan överlåtelse som omfattas av artikel 17.1, såvida inte den ursprunglige kreditgivaren i överenskommelse med den nye fordringsägaren fortfarande handhar kre- diten gentemot konsumenten. I svensk rätt finns det inte någon skyldighet att vid en fordringsöver- låtelse underrätta gäldenären om detta. En bestämmelse om underrättel- seskyldighet bör därför tas in i den nya lagen. I direktivet sägs inte vem som ska åläggas skyldigheten att informera konsumenten. Det förefaller naturligt att ålägga den ursprunglige kreditgivaren skyldigheten, eftersom det är denne som har haft kontakten med konsumenten dittills. Undantag från skyldigheten att underrätta konsumenten bör, för att uppfylla direktivets krav, göras för sådana situationer då överlåtaren även fortsättningsvis gentemot konsumenten ska handha krediten, dvs. sköta alla åtaganden mot konsumenten. Skyldigheten att underrätta konsumenten bör inte gälla vid överlåtelse av fakturakrediter (s.k. factoring). Artikel 15.2 och 15.3 gäller konsumentens rätt att invända mot kredit- givaren vid kreditköp (kombinerade kreditavtal enligt direktivets termi- I artikel 15.2 anges i vilka fall konsumenten ska ha rätt att rikta an- språk mot kreditgivaren vid fel eller dröjsmål beträffande de varor eller tjänster som finansieras genom krediten. Konsumenten ska ha en sådan rätt om nämnda varor eller tjänster inte levereras eller tillhandahålls, om de levereras eller tillhandahålls endast till viss del eller om varorna eller tjänsterna inte överensstämmer med avtalet. Om någon av de tre situa- tionerna är för handen gäller, enligt artikeln, att konsumenten har rätt att rikta anspråk mot kreditgivaren. En förutsättning är dock att konsumen- ten redan har riktat anspråk mot leverantören men misslyckats med att få den gottgörelse som konsumenten har rätt till enligt lagen eller avtalet. sista meningen i artikel 15.2 sägs att medlemsstaterna ska avgöra i vilken omfattning och under vilka villkor denna rättighet ska kunna utövas, och enligt artikel 15.3 ska direktivets bestämmelser inte påverka nationella bestämmelser enligt vilka en kreditgivare ska ha ett solidariskt ansvar i fråga om konsumentens anspråk gentemot leverantören i de fall då de varor eller tjänster som köpts har finansierats genom ett kreditavtal. lag finns en motsvarande reglering i 16 § andra och tredje Vid ett kreditköp får köparen mot kreditgivarens krav på betal- ning framställa samma invändningar på grund av köpet som han eller hon kan göra mot säljaren. Köparen får även invända att han eller hon har erlagt betalning till säljaren eller att han eller hon har träffat en överens- kommelse med denne. Detta gäller dock inte om köparen visste att säl- jaren saknade rätt att ta emot betalningen eller ingå överenskommelsen och inte heller om köparen uppsåtligen eller av grov oaktsamhet låtit bli att skaffa sig den kunskapen. Har köparen på grund av ett kreditköp an- språk mot säljaren på återbetalning av köpeskilling, skadestånd eller annan penningprestation, svarar kreditgivaren lika med säljaren för att Kreditgivaren är dock aldrig skyldig att betala mer än vad han eller hon har mottagit av köparen med anledning av krediten. Det som sagts om kreditköp av en vara gäller också vid kredit som finansierar sådana tjänster som avses i konsumenttjänstlagen (18 § i 1992 års lag). I svensk rätt gäller alltså ett solidariskt, men begränsat, ansvar för kre- ditgivaren för konsumentens anspråk gentemot säljaren. tivet ger utrymme för att i nationell rätt reglera omfattningen av ansvaret och då det inte heller har framkommit någon annan anledning att ändra på den, bör den nuvarande regleringen överföras oförändrad till den nya Genom att den nya definitionen av kreditköp inkluderar också andra tjänster än sådana som omfattas av konsumenttjänstlagen blir det direkta tillämpningsområdet för dessa bestämmelser bredare (se avsnitt Regeringens förslag: och ska på sina respektive områden utöva tillsyn över att näringsidkarna följer konsumentkreditlagen. Om information i marknadsföringen respektive förhandsinformation inte lämnas i den omfattning och på det sätt som lagen föreskriver, ska marknadsföringslagen tillämpas. Om någon kreditprövning inte sker, ska tillsynsmyndigheten kunna förbjuda näringsidkaren att fortsätta lämna krediter. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslagen eller har ingen invändning mot dem. anser att det bör övervägas om tillsynen över kreditgivare som lämnar krediter enligt konsumentkreditlagen bör anförtros . Finans- inspektionen efterfrågar en tydligare uppdelning av ansvaret mellan och . Skälen för regeringens förslag Enligt artikel 20 i direktivet ska medlemsstaterna se till att kreditgivarnas verksamhet regleras i lag eller övervakas av ett organ eller en myndighet som är oberoende av finansiella institutioner. I artikeln anges att den inte påverkar tillämpningen av och rådets direktiv (2006/48/EG) om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut. Enligt 35 § lag har tillsyn över att lagen följs med undantag för verksamhet som står under tillsyn av Finans- inspektionen eller verksamhet hos . Finans- inspektionen har tillsyn över kreditinstitut, dvs. banker och kreditmark- nadsföretag (13 kap. 2 § lagen [2004:297] om bank- och finansierings- rörelse). Tillsynen över att bestämmelserna i lagen följs är alltså delad mellan främst och . menar att företag som tillhandahåller krediter bör stå under tillsyn på liknande sätt som kreditinsti- tut. menar att uppdelningen av tillsynsansvaret mellan myndigheterna behöver tydliggöras och att en översyn av tillsyns- regleringen behöver göras. Sedan promemorian remitterades har regeringen gett Finansinspek- tionen i uppdrag att se över regleringen av tillsynen över de företag som är registrerade hos men över vilka ingen egentlig tillsyn sker. Frågor om skärpta tillsynsbestämmelser och om ansvarsfördelningen mellan och kommer alltså att över- vägas. I avvaktan på resultatet av övervägandena bör den nuvarande regleringen bestå. Det innebär att de bestämmelser som föreslås kom- mer att omfattas av eller tillsyn. Enligt artikel 23 ska medlemsstaterna fastställa bestämmelser om sank- tioner som ska tillämpas vid överträdelse av de nationella bestämmelser som antas enligt direktivet. Medlemsstaterna ska även vidta alla åtgärder som krävs för att säkerställa att bestämmelserna genomförs. De sank- tioner som föreskrivs ska vara effektiva, proportionella och avskräck- ande. gäller enligt 8 § lag att marknadsföringslagen ska tillämpas om näringsidkaren inte lämnar den marknadsföringsinforma- tion eller förhandsinformation som åläggs honom eller henne. Närings- idkaren kan därvid i förlängningen vid vite åläggas att lämna informa- tionen. En bestämmelse som på motsvarande sätt hänvisar till marknads- föringslagen bör tas in i den nya lagen. Det kan därvid övervägas om också marknadstörningsavgift ska kunna utgå vid överträdelser av informationsbestämmelserna. Någon sådan av- gift utgår dock inte vid motsvarande överträdelser enligt distans- och hemförsäljningslagen och det ligger närmast till hands att ansluta till den regleringen. Om näringsidkaren bryter mot kravet på kreditprövning, finns det möjlighet för eller att ingripa. kan tillgripa de näringsrättsliga åtgärder som anges i 15 kap. lagen om bank- och finansieringsrörelse. Ingripandet sker genom föreläggande att vidta åtgärd , förbud att verkställa beslut eller genom anmärkning. Om överträdelsen är allvarlig, ska kredit- institutets tillstånd att bedriva verksamheten återkallas eller, om det är tillräckligt, varning meddelas. Om överträdelsen är ringa eller ursäktlig, får inspektionen avstå från ingripande. Detsamma gäller om institutet gör rättelse eller om någon annan myndighet redan vidtagit tillräckliga åtgär- der mot institutet. har möjlighet att ingripa enligt 37 § lag. Det handlar i sådant fall om att kan före- lägga en näringsidkare som inte följer reglerna om kreditprövning att upphöra med att lämna krediter. Föreläggandet kan förenas med vite. I stället för ett föreläggande kan en varning meddelas, om det bedöms som en tillräcklig åtgärd. Motsvarande bestämmelser bör tas in i den nya lagen. kommer dessutom, som sagt, att utöva tillsyn över hela den nya lagen och kan vidta åtgärder i händelse av överträdelser. Av det anförda framgår att det kommer att finnas effektiva, propor- och avskräckande påföljder för att säkra efterlevnaden av den nya lagen. Sammanfattningsvis görs därför bedömningen att kraven i artikel 23 därmed får anses uppfyllda. 6.15 Tvistlösning utanför domstol Regeringens bedömning: Förfarandena i Allmänna reklamations- nämnden och () är lämp- liga och effektiva tvistlösningsförfaranden utanför domstol för att lösa konsumenttvister som gäller kreditavtal. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 24.1 i direktivet ska medlemsstaterna, för att lösa konsumenttvister som gäller kreditavtal, se till att det införs lämpliga och effektiva tvistlösningsförfaranden utan- Artikeln medger uttryckligen att befintliga organ får utnytt- Av artikel 24.2 framgår att medlemsstaterna ska uppmuntra dessa organ att samarbeta för att även lösa gränsöverskridande tvister om () är en statlig myndighet vars huvudsakliga uppgift är att opartiskt, och utan avgift för parterna, pröva Det är således möjligt för en konsument att kostnads- fritt få en tvist om ett kreditavtal med en näringsidkare prövad av prövar normalt inte tvister med näringsidkare utanför . Det finns dock ett inom EU tillskapat nätverk för organ som vid sidan av domstolarna prövar konsumenttvister. Syftet med nätverket som be- nämns ECC () är att förse konsumenter med in- formation om deras rättigheter samt att ge råd och hjälp till konsumenter som vill framföra klagomål och lösa tvister. medverkar i detta nät- Nämnden medverkar även i ett nätverk benämnt FIN-NET, som har tillskapats för organ som prövar finansiella tvister. även vända sig till , som tillhör men som även finansieras av Europeiska kommissionen, för att få råd och hjälp i en gränsöverskridande tvist. ingår i ECC. Det finns alltså lämpliga och effektiva tvistlösningsförfaranden utanför domstol för att lösa konsumenttvister som gäller kreditavtal. ligare åtgärd behöver inte vidtas. 6.16 Skydd mot lagval som ger konsumenten ett sämre skydd Regeringens förslag: Ett avtalsvillkor som anger att lagen i ett land utanför EES ska tillämpas på kreditavtalet ska inte gälla i fråga om regler om kreditavtal, om den lag som gäller för avtalet med bort- seende från villkoret är lagen i ett land inom EES och den lagen ger konsumenten ett bättre skydd. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan någon Skälen för regeringens förslag: När ett avtal har anknytning till flera olika länder måste det avgöras vilket lands lag som ska tillämpas på avtalet. Lagvalet bestäms av internationellt privaträttsliga regler. Rom- konventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, som genomförts genom lagen (1998:167) om tillämplig lag för avtalsförplik- telser, har ersatts av och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, den s.k. I-förordningen. Förordningen ska tillämpas på avtal som ingås efter (artikel 28). Den tillämpas på avtals- Prop. 2009/10:242 förpliktelser på privaträttens område i situationer som innebär lagkonflikt (artikel 1.1). Förordningens utgångspunkt är att avtalsparterna har rätt att själva bestämma vilket lands lag som ska tillämpas på avtalsförhållandet (se artikel 3.1 och 3.2). Beträffande vissa avtal i konsumentförhållanden gäller särskilda lagvalsregler enligt artikel 6. För avtal enligt artikel 6.1 dvs. sådana som ingås av en fysisk person för ändamål som kan anses ligga utanför hans eller hennes näringsverksamhet (konsumenten) med en annan person som agerar inom ramen för sin näringsverksamhet (näringsidkaren) ska lagen i det land där konsumenten har sin vanliga vistelseort gälla. Det förutsätter dock, enligt nämnda artikel, att närings- idkaren antingen bedriver sin affärs- eller yrkesverksamhet i det land där konsumenten har sin vanliga vistelseort eller på något sätt riktar sådan verksamhet till det landet eller till flera länder, inbegripet det landet, och avtalet faller inom ramen för sådan verksamhet. Av artikel 6.2 följer att parternas val av tillämplig lag enligt artikel 3, för avtal som uppfyller villkoren i artikel 6.1, inte får medföra att konsumenten berövas det skydd som finns enligt tvingande regler i lagen i det land där han eller hon har sin vanliga vistelseort. Förordningen är bindande för, och direkt tillämplig i, EU:s medlemsstater. Av artikel 23 framgår dock att förord- ningen inte inverkar på tillämpningen av gemenskapsrättsliga bestäm- melser som på särskilda områden fastställer lagvalsregler för avtalsför- pliktelser. Enligt artikel 22.4 i direktivet ska medlemsstaterna vidta de åtgärder som behövs för att se till att konsumenterna inte berövas det skydd som de ges enligt direktivet genom att lagen i ett tredje land väljs som tillämplig lag på kreditavtalet, i de fall kreditavtalet har nära anknytning till en eller flera medlemsstaters territorium. Romförordningens särreglering för avtal i konsumentförhållanden är begränsad i det att den endast säger att konsumenten inte får berövas det skydd som följer av tvingande regler i det land där han eller hon har sin vanliga vistelseort. Konsumentkreditdirektivet innehåller däremot inte någon motsvarande begränsning. Eftersom direktivets bestämmelse om skydd mot lagvalsklausuler således avviker från Romförordningen, bör det i den nya lagen införas en bestämmelse som säkerställer att konsu- menten inte berövas det skydd som följer av direktivet. Bestämmelsen bör utformas efter förebild av bl.a. 5 kap. 2 § distans- och hemförsälj- ningslagen. 7 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser Regeringens förslag: De nya bestämmelserna, däribland den nya konsumentkreditlagen, ska träda i kraft . För kreditavtal som ingåtts innan den nya lagen trätt i kraft ska äldre bestämmelser gälla. Vissa bestämmelser ska dock tillämpas även på kreditavtal med obestämd löptid som har ingåtts före lagens ikraft- trädande. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan någon invändning. frågar ett tidigare ikraftträdande. Skälen för regeringens förslag: Den nya konsumentkreditlagen bör träda i kraft möjligt. I direktivets artikel 27.1 anges att de natio- nella bestämmelser som genomför direktivet ska tillämpas från och med Genom en rättelse av direktivet har för genomförande flyttats fram till (EUT L 207, , Det är inte möjligt att genomföra direktivet . kreditlagen och den övriga lagstiftning som föreslås bör dock kunna träda i kraft . I artikel 30.1 anges att direktivet inte ska tillämpas på de kreditavtal som löper den dag då de nationella genomförandeåtgärderna träder i kraft. I enlighet med detta föreslås att den nya konsumentkreditlagen ska tillämpas endast på kreditavtal som ingås efter ikraftträdandet och på marknadsföring och information efter denna tidpunkt. lag kom- mer därmed att tillämpas på avtal som ingåtts före ikraftträdandedagen och på marknadsföring och information före den dagen, vilket överens- stämmer med vad som gäller enligt allmänna principer vid lagändringar av detta slag. I artikel 30.2 finns en bestämmelse som tar sikte på kreditavtal med obestämd löptid som har ingåtts före ikraftträdandet av de nationella bestämmelser som genomför direktivet. För dessa kreditavtal ska bestäm- melserna i artiklarna 11 (information om krediträntan), 12 (skyldigheter vid kreditavtal i form av kontokredit), 13 (kreditavtal med obestämd löp- tid), 17 (överlåtelse av rättigheter) samt 18.1 andra meningen och 18.2 (överskridande) tillämpas. För att uppfylla direktivets krav behövs en särskild övergångsbestäm- melse som anger att motsvarande bestämmelser i den nya konsument- kreditlagen ska tillämpas på sådana kreditavtal med obestämd löptid som har ingåtts före lagens ikraftträdande. I övrigt kommer förstås äldre bestämmelser att gälla för dessa kreditavtal förutsatt att de har ingåtts före den nya lagens ikraftträdande. Ekonomiska och andra konsekvenser Regeringens bedömning: Förslagen kommer att medföra vissa kost- nadsökningar för kreditgivarna. Dessa torde huvudsakligen avse an- passningar till de nya kraven på information och därför vara övergå- ende. Mer enhetliga regler inom EU bör dessutom leda till besparingar för kreditgivarna. Mer enhetliga regler inom EU leder också till förbättrad konkurrens och billigare krediter för konsumenterna. Skärpta krav på kreditpröv- ning bör leda till minskade problem med överskuldsättning. Konsekvenserna för det allmänna bör sammantaget inte bli stora. Minskade problem med överskuldsättning bör dock ha en positiv sam- hällsekonomisk effekt. Promemorians bedömning överensstämmer i huvudsak med rege- ringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna yttrar sig inte särskilt över konsekvenserna av förslagen. menar att det be- hövs ytterligare resurser till verket för att den nya regleringen ska få av- sedd effekt. menar att en konsekvensanalys också bör göras i fråga om de bestämmelser som överförs i sak oförändrade till den nya lagen samt att de delar som är behandlade i konsekvensutredningen inte är beskrivna på ett tillfredsställande sätt. avstyrker därför för- slagen. Skälen för regeringens bedömning: Förslagen genomför ett EG- direktiv som i huvudsak inte lämnar något utrymme för andra nationella regleringar än de som följer av direktivets bestämmelser. Några alterna- tiva lösningar att överväga vid genomförandet av direktivet i svensk rätt finns då inte. I vissa fall tillåter dock direktivet inom vissa ramar med- lemsstaterna att välja olika, eller behålla, nationella lösningar. Nationella regleringar är också möjliga på områden som faller utanför direktivets tillämpningsområde. På dessa områden föreslås att regleringen lag förs över till den nya lagen, såvida det inte finns särskilda skäl för att ändra regleringen. Den reglering som förs över i sak oförändrad påverkar alltså inte förslagen till förändringar på så sätt att den behöver konse- kvensutredas. Regleringen bedöms inte få några negativa effekter på kreditgivarnas arbetsförutsättningar, konkurrensförhållanden eller villkor i övrigt. Ett syfte med förslagen vid sidan av genomförandet av direktivet är att motverka de problem med överskuldsättning som snabblånen fört med sig. För snabblånen gäller typiskt sett inte bestämmelserna lag om skyldighet att ange den effektiva räntan vid marknadsföring och i förhandsinformation eller att göra en kreditprövning. Det finns nämligen undantag för lån som löper och som avser låga belopp. Direk- tivet omfattar inte krediter , varför regleringen på natio- nell nivå i fråga om krediter som understiger ca kan utfor- mas utan hänsyn till direktivet. För att uppnå det nämnda syftet föreslås dock att lagen i sin helhet ska gälla för också dessa lån. Skälen för detta anges i avsnitt 5. Genom att samma regler gäller för dessa krediter som för andra skapas bättre konkurrensvillkor. Enligt en prognos som har gjort kommer förslaget om kreditprövning att medföra administrativa kostnader om ca (Näringslivets administrativa kostnader för finansområdet, Rapport 0059). Inte någon kreditgivare, inte heller de som undantagits från kravet, uppger dock att man underlåter att göra en kreditprövning. I praktiken bör förslaget alltså inte medföra några nya kostnader för de flesta företagen. De nya reglernas syfte är också framför allt att kredit- givarna ska bli mer restriktiva i bedömningen av de uppgifter som inhämtats. Ingen kreditgivare motsätter sig heller de nya kraven. Samma regler kommer i princip att gälla för alla kreditgivare, vilket skapar goda konkurrensförhållanden. Det finns inte utrymme i direktivet för att ta särskild hänsyn till små kreditgivare vid utformningen av regle- ringen. Förslagen kommer att medföra kostnader av administrativ karak- tär för kreditgivare, särskilt initialt. Marknadsföring, standardinformation och standardavtal behöver anpassas till det nya regelverket. Anpassning kan behöva ske av datasystem till nya regler om ångerrätt och ersättning vid förtidsinlösen. Förslagen om skärpt kreditprövning och om förkla- ringsskyldighet torde också leda till något ökade kostnader av bestående slag för kreditgivare vid kreditgivningen. Men förslagen torde också leda till besparingar för kreditgivarna. Mer likartade bestämmelser om konsu- mentkrediter inom EU gör att kreditgivarna i mindre grad behöver anpassa sina krediter till de olika nationella marknaderna. Kreditförlust- erna för kreditgivare bör minska genom ökade krav på att informera konsumenterna och genom skärpt kreditprövning. För konsumenterna är tanken att förslagen ska ge billigare krediter. Genom harmoniseringen ska konkurrensen bli bättre på mark- naden för konsumentkrediter inom EU. En bättre konkurrens torde leda till att kostnaderna för konsumenterna minskar. Också risken för över- skuldsättningsproblem hos konsumenterna bör minska. Förslagen bör inte medföra några beaktansvärda kostnadseffekter för det allmänna. och , som svarar för tillsynen över att konsumentkreditlagen följs, kommer att behöva anpassa sina verksamheter till de nya reglerna, vilket initialt kan medföra vissa kostnadsökningar. Tillsynen kommer också som en följd av förslagen att utvidgas i fråga om kreditgivare som tillhandahåller snabblån. Tillsyns- uppgifterna ändras dock inte på något annat sätt än vad som följer av förslagen i sak och ska därför rymmas inom de befintliga ekonomiska ramarna. Förslagen bedöms endast ha marginell påverkan på måltill- strömningen till domstolarna. Åtgärderna för motverka problem med överskuldsättning genom snabblån bör leda till att färre ansökningar om betalningsförelägganden ges in till . Lagförslagen innebär som nämnts att kreditgivarna behöver anpassa bl.a. information och avtal till den nya regleringen. gäller enligt direktivet att det ska vara genomfört . Med hänsyn därtill och till att regleringen i nu väsentliga delar ansluter till direktivet bör tidpunkten för ikraftträdandet bestämmas utan några sär- skilda hänsyn till anpassningar till den nya lagen. Det kan inte antas att lagförslagen har någon påverkan på jämställd- heten mellan kvinnor och män.