prop · GX03192 · 2010-04-20 00:00:00 — Normalt krävs alltså gemensamma beslut när det finns två vårdnads- Båda vårdnadshavarna kan ju dock inte förutsättas delta i alla de vardagliga avgöranden som måste fattas när det gäller vårdnaden om Undantag från det gemensamma beslutsfattandet finns därför även, utan att det direkt framgår av lag, i frågor som rör den dagliga om- Hit hör frågor om mat, kläder, sovtider och hur barnet ska till- bringa sin fritid. När det gäller sådana frågor får besluten fattas av den vårdnadshavare som har hand om barnet vid tillfället. upprepat att området för den dagliga omsorgen inte lämpar sig för lagstiftning (se t.ex. prop. 1997/98:7 s. 54). Vårdnadshavarna kan hos socialnämnden få hjälp med frågor som rör det gemensamma beslutsfattandet genom familjerådgivning och sam- Vårdnadshavarna kan även med socialnämndens hjälp, inom ramen för den gemensamma vårdnaden, träffa avtal om barns boende och umgänge. Vad gäller dessa frågor samt frågor om underhålls- bidrag finns även en möjlighet till tvistlösning i domstol. I övrigt går det inte att genom rättsliga beslut avgöra meningsskiljaktigheter mellan Om en av vårdnadshavarna i strid mot gällande bestämmelser trots allt fattar beslut ensam, kan den andra vårdnadshava- Prop. 2009/10:192 ren i vissa fall hävda att beslutet inte ska gälla, medan det i andra fall inte går att rubba de förhållanden som har ändrats genom beslutet. Den yttersta möjligheten att få igenom beslut mot den ene förälderns vilja är att ansöka i domstol om ensam vårdnad. Förutsättningarna för domstol att besluta om ensam respektive gemensam vårdnad har skiftat under det senaste årtiondet. Genom vårdnadsreform (se prop. 1997/98:7) vidgades domstolens möjlighet att besluta om gemensam vårdnad och domstolen gavs möjlighet, under förutsättning att det var bäst för barnet, att besluta om gemensam vårdnad även om en förälder motsatte sig det. uttalade att ändringen måste anses innebära att lagstiftningen förutsätter att gemensam vårdnad normalt är till barnets bästa (rättsfallet NJA 1999 s. 451). Detta uppfattades som att det gällde en presumtion för gemensam vårdnad. Genom ändringar som trädde i kraft (prop. 2005/06:99) infördes en uttrycklig bestämmelse om att domstolen vid bedömningen av om vårdnaden ska vara gemensam ska fästa avseende särskilt vid föräldrarnas förmåga att samarbeta i frågor som rör barnet. I propositionen angavs att vad som är barnets bästa bör i varje enskilt fall bestämmas utifrån en bedömning av de individuella förhållandena, och någon presumtion för eller emot gemensam vårdnad bör inte gälla. Lagändringarna innebar en uppstram- ning av rättspraxis, dvs. en möjlighet att döma till ensam vårdnad i fler fall. Den nya lagregleringen har prövats i (rättsfallet NJA 2007 s. 382). Frågan var om föräldrarnas sam- arbetsproblem var av sådan omfattning att gemensam vårdnad inte kunde anses vara det bästa för barnet. Domstolen uttalade bl.a. att gemensam vårdnad kräver att föräldrarna kan ta ett gemensamt ansvar. Frågan om beslutanderätten vid gemensam vårdnad har diskuterats . Vid vårdnadsreform då möjligheten för domstol att besluta om boende och umgänge inom ramen för den gemensamma vårdnaden infördes ansågs det inte finnas behov att reglera beslutanderätten i övrigt (prop. 1997/98:7 s. 51). Problem med vårdnadshavares gemensamma beslutanderätt, särskilt frågan om barns rätt till psykiatrisk vård, behandlades av Kommittén mot barnmisshandel (SOU 2001:72). Kommitténs slutsats var att kravet på enighet mellan vårdnadshavarna kan få negativa konsekvenser när det gäller barns möjligheter att få psykiatrisk behandling efter att ha blivit utsatta för övergrepp i hemmet. Liknande problem inom område bedömdes också föreligga. I ett fall som har prövats av JO fanns det misstanke om kvinnomiss- handel, barnmisshandel och sexuella övergrepp. Trots att det var barnets far som misstänktes för övergreppen konstaterade JO att detta var en sådan situation där insatser från hälso- och sjukvården i form av psykiat- risk behandling förutsatte båda föräldrarnas godkännande (se JO:s äm- betsberättelse 2003/04 s. 314). vårdnadskommitté fick i tilläggsdirektiv till uppgift att se över Prop. 2009/10:192 frågan om beslutanderätten vid gemensam vårdnad. reglerna om beslutanderätten vid gemensam vårdnad inte borde ändras men att situationen när det gäller barns rätt till hälso- och sjukvård måste förbättras (se SOU 2005:43 s. 135 f.). I den proposition som låg till grund vårdnadsreform nämndes att kravet på samstämmighet vid gemensam vårdnad ibland kan leda till problem. Det konstaterades att frågan krävde en djupare analys. Frågan om barns tillgång till hälso- och sjukvård har behandlats i riks- dagen (se bet. 2005/06:LU27, bet. 2006/07:CU8, bet. 2007/08:CU14, bet. 2008/09:CU10 och bet. 2009/10:CU8). Det bör inte införas en möjlighet att låta domstolen ge en av vårdnads- havarna självständig beslutanderätt i vissa frågor Kravet på enighet mellan vårdnadshavarna kan ge upphov till problem och nackdelar för ett barn när vårdnadshavarna inte kan komma överens. I vissa fall kan det t.o.m. vara direkt skadligt för barnet att föräldrarna inte kan fatta ett gemensamt beslut, t.ex. i fråga om vilken vård eller behandling inom sjukvården som barnet bör få eller behövliga åtgärder inom såsom familjehemsplacering. Det är just när vård- nadshavarna inte kan komma överens om sådana frågor som utred- ningens förslag om en självständig beslutanderätt skulle kunna fylla en viktig funktion. Utredningen föreslår en modell som innebär att domstolen ska kunna ge den ena vårdnadshavaren en vidgad rätt att fatta beslut på egen hand inom ett visst ämnesområde som rör vårdnaden och som ligger utanför ramen för den dagliga omsorgen för barnet, oavsett om den andra vård- nadshavaren har förhinder eller inte. Detta gäller även sådana beslut som är av ingripande betydelse för barnet. Utredningen tillsattes , dvs. som de lagändringar som innebar en möjlighet att döma till ensam vårdnad i fler fall trädde i kraft. Vid tiden för direktiven till utredningen fanns det i stället i prak- tiken en presumtion för gemensam vårdnad. Förutom när båda föräld- rarna motsatte sig gemensam vårdnad var denna vårdnadsform därför dominerande även i de fall då det förelåg en konflikt mellan föräldrarna, om det inte fanns särskilda omständigheter som talade mot gemensam vårdnad. Effekten av lagändringarna har således inte kunnat diskuteras i direktiven, och varken utredningen eller remissinstanserna diskuterar lagändringarnas effekt för förslaget i någon större utsträckning. Justitie- departementet höll , för att få en preliminär bild av hur ändringarna fallit ut, ett möte med inbjudna representanter från Domstolar, och . Under mötet framkom att mycket tyder på att domstolarna , som avsett, i större utsträckning än före lagändringarna dömer till ensam vårdnad och att detta särskilt gäller i familjerelationer där det förekommit våld eller hot om våld. När föräldrarna inte kan enas i frågor som gäller barnets tillgång till hälso- och sjukvård och socialtjänst kan det numera i fler fall finnas befogad anledning att ifrågasätta om det finns förutsättningar för gemen- sam vårdnad över huvud taget, vilket också påpekas av , i län och . Enligt regeringens mening är det inte önskvärt att införa en möjlighet för domstolen att besluta om självständig beslutanderätt för att på så sätt öka antalet fall där det kan dömas till gemensam vårdnad trots att förutsättningar finns att döma till ensam vårdnad. i pekar på denna konsekvens och ser en risk för att de före- slagna möjligheterna till självständig beslutanderätt kan komma att tas som intäkt för beslut om gemensam vårdnad i fall där föräldrarnas sam- arbetssvårigheter annars skulle tala för ensam vårdnad, vilket inte är till barnets bästa. När det finns ett behov av att snabbt få ett domstolsavgörande som löser en fråga om t.ex. behandling av ett barn, finns redan enligt nuva- rande ordning en möjlighet att fatta ett interimistiskt beslut om ensam vårdnad, som ju får till konsekvens att den förälder som anförtros vård- naden ensam kan fatta beslut i frågan. Det kan ifrågasättas om det finns något större behov av att dessutom införa den av utredningen föreslagna domstolsprövningen. Som några remissinstanser anmärker finns det också en risk att en lag- ändring av det aktuella slaget kan leda till fler tvister. Sammanfattningsvis är det regeringens uppfattning att utredningens förslag om att låta domstolen ge en av vårdnadshavarna självständig beslutanderätt i vissa frågor inte bör genomföras. Utredningens förslag kommer inte på ett effektivt sätt åt problemet med att barn i vissa fall inte får den vård eller behandling de behöver. Det finns enligt regeringens bedömning bättre sätt att tillgodose barnets intresse av tillgång till hälso- och sjukvård och insatser inom område. En tänkbar lös- ning skulle kunna vara att på de områden där det finns ett särskilt behov reglera frågan i vad mån en vårdnadshavares bestämmanderätt kan frångås. Några remissinstanser, däribland , , Barnens Rätt I Samhället, för kvinnojourer och tjejjourer i och Pappaliv, har andra förslag till lösningar. Förslagen har likheter sinsemellan och innebär i stort att var och en av vårdnadshavarna får en självständig rätt att besluta i vissa frågor om hälso- och sjukvård och insatser enligt socialtjänstlagen. I detta lagstift- ningsärende saknas dock beredningsunderlag för att lägga fram några sådana förslag. Regeringen avser att återkomma till frågan och föreslå åtgärder i syfte att bättre tillgodose barnets intresse av tillgång till hälso- och sjukvård och insatser inom område. Därutöver har fått i uppdrag att följa upp hur lagändringar- na från har slagit igenom i arbete vad gäller vårdnad, boende och umgänge. Uppdraget ska redovisas . Det är inte lämpligt att lagreglera frågan om beslutanderätten för barns boende I sammanhanget ska nämnas en fråga som enligt regeringens mening inte är lämpad för lagreglering. Utredningen föreslår att den vårdnadshavare som barnet enligt ett domstolsavgörande eller avtal ska bo tillsammans med också ska ha rätt att bestämma var i han eller hon ska bo Prop. 2009/10:192 tillsammans med barnet. Flera remissinstanser, däribland JO, tingsrätt, kommun, och advokat- samfund, avstyrker förslaget och anför bl.a. att en flytt långt bort från den andra föräldern är ingripande och får ofta stora verkningar på umgänget. Med hänsyn till hur olika boendeförhållandena kan se ut i olika familjer, t.ex. vad avser umgängets omfattning och avståndet mellan vårdnads- havarna, är det inte lämpligt att lagreglera frågan om beslutanderätten för barns boende. 7 Upplysningar om barnet Regeringens bedömning: Det bör inte införas en möjlighet för dom- stolen att besluta att en vårdnadshavare ska lämna upplysningar om barnet till en förälder som inte är vårdnadshavare. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att domstolen ska kunna besluta att en vårdnadshavare ska lämna upplysningar om barnet till en förälder som inte är vårdnadshavare. Föräldrarna ska även kunna avtala om upplysningsskyldigheten. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar mot det. Ett antal remissinstanser, däribland JO, , Justitiekanslern, i län, , kommun, och för kvinnojourer och tjejjourer i , motsätter sig dock förslaget och framhåller att ett förordnande om upplysningsskyldighet inte skulle vara verkställbart. , Länsrätten i län, Barnombuds- mannen och är tveksamma till förslaget. Några remissinstanser, däribland och i län, framför att ett bättre alternativ vore att utöka den upplysningsskyldighet som finns enligt 6 kap. 15 § fjärde stycket . Skälen för regeringens bedömning: Av 6 kap. 15 § fjärde stycket framgår att, om barnet står under vårdnad av båda föräld- rarna och ska umgås med en förälder som barnet inte bor tillsammans med, så ska den andra föräldern lämna sådana upplysningar om barnet som kan främja umgänget, om inte särskilda skäl talar emot det. Om barnet ska umgås med en förälder som inte är vårdnadshavare eller med någon annan som står barnet särskilt nära, ska upplysningar lämnas av vårdnadshavaren. För att utöka en icke vårdnadshavares rätt till informa- tion om barnet föreslår utredningen att domstolen ska kunna besluta att en vårdnadshavare, utöver vad som framgår av 6 kap. 15 § fjärde stycket, ska lämna vissa preciserade upplysningar till en förälder som inte är vårdnadshavare, t.ex. om barnets hälso- och sjukdomstillstånd, skolgång, kamratkrets och fritidssysselsättningar. Flera remissinstanser, bl.a. JO och Justitiekanslern, avstyrker utred- ningens förslag. Remissinstanserna pekar på att en sådan ordning kan innebära ett utökat antal tvister vilket inte är till barnets bästa, att det kan bli alltför detaljerade beslut om domstolen ska bestämma vilken sorts information som ska lämnas samt att ett domstolsbeslut om upplysnings- Prop. 2009/10:192 skyldighet inte skulle kunna verkställas. Regeringen instämmer i detta och är av uppfattningen att nackdelarna med utredningens förslag över- väger fördelarna. Utredningens förslag bör alltså inte genomföras. Några remissinstanser föreslår att upplysningsskyldigheten enligt 6 kap. 15 § fjärde stycket i stället ska utvidgas. Som utredningen konsta- terar är det dock svårt att utvärdera den skyldigheten, och att utvidga tillämpningsområdet utan att veta hur skyldigheten fungerar i praktiken är inte en tillfredsställande lösning. 8 Gemensam vårdnad för ogifta föräldrar Regeringens bedömning: Förslaget om automatisk gemensam vård- nad för ogifta föräldrar efter tid för övervägande bör inte genomföras. Promemorians förslag: I promemorian föreslås att föräldrar som inte är gifta med varandra när barnet föds ska få gemensam vårdnad när har förflutit från det att faderskapet har fastställts genom en be- kräftelse som har godkänts av socialnämnden, om ingen av föräldrarna till socialnämnden anmäler att han eller hon motsätter sig gemensam vårdnad. Om någon av föräldrarna gör en sådan anmälan, ska modern fortsätta att vara ensam vårdnadshavare. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar mot det. Flera remissinstanser, t.ex. Riks- försäkringsverket, , vid , och , avstyrker dock förslaget. , advokat- samfund och är tveksamma till förslaget. Skälen för regeringens bedömning: Är föräldrarna gifta med varandra, har de gemensam vårdnad från barnets födsel. Om föräldrarna inte är gifta med varandra, är modern ensam vårdnadshavare. Ingår föräldrarna senare äktenskap med varandra får de gemensam vårdnad om barnet, om inte domstolen anförtrott vårdnaden åt en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare. Om en av föräldrarna är ensam vårdnadshavare och föräldrarna vill utöva vårdnaden gemensamt, kan de tillsammans ge in en ansökan till domstolen, som då ska besluta om gemensam vårdnad om det inte är uppenbart att sådan vårdnad är oförenlig med barnets bästa. Föräldrarna kan också få gemensam vårdnad genom registrering hos efter anmälan av dem båda. En sådan anmälan kan göras antingen till socialnämnden i samband med att nämnden ska godkänna en faderskapsbekräftelse eller en bekräftelse av föräldraskap eller direkt till under förutsättning att beslut om vårdnaden inte har meddelats tidigare och att föräldrarna och barnet är svenska medborgare. I övrigt kan ändring i vårdnaden ske genom avtal som godkänns av socialnämnden eller genom beslut av domstol. Frågan om att införa en ordning som innebär att ogifta föräldrar automatiskt får gemensam vårdnad från barnets födsel eller från fastställandet av faderskapet diskuterades framför allt under åttio- och nittiotalen (se t.ex. SOU 1995:79 s. 76 f.). Det ansågs då att gemensam Prop. 2009/10:192 vårdnad i det helt övervägande antalet fall var att föredra framför ensam vårdnad och att en utgångspunkt alltid skulle vara att båda föräldrarna till ett barn ska känna lika stort ansvar för barnet oavsett om de är gifta eller frånskilda eller aldrig varit gifta med varandra. Det är enligt regeringens uppfattning angeläget att båda föräldrarna är delaktiga i barnets förhållanden och tar ansvar för barnet. Gemensam vårdnad har spelat en stor roll när det gäller att utöka möjligheterna för barn att få tillgång till båda sina föräldrar och att i vid bemärkelse främja barnets bästa. I de allra flesta fall är gemensam vårdnad ur barnets syn- vinkel en mycket bra vårdnadsform. Detta gäller oavsett om föräldrarna är gifta eller ogifta och oavsett om de bor tillsammans eller om de bor isär. Som framgått finns det för ogifta föräldrar som är ense om att ha gemensam vårdnad ett antal möjligheter att på ett enkelt sätt få det. Enligt statistik anmäler också en mycket hög andel av de ogifta föräldrarna att de vill ha gemensam vårdnad. Promemorians för- slag innebär här ingen förbättring eftersom det inte skulle finnas någon anledning att vänta på att få gemensam vårdnad. För ogifta föräldrar som inte är ense i vårdnadsfrågan kan det säkert i vissa fall ifrågasättas om det verkligen finns förutsättningar för gemen- sam vårdnad. Detta gäller särskilt mot bakgrund av den utveckling som skett sedan promemorian presenterades . Den presumtion för gemensam vårdnad som i praktiken infördes upphävdes genom vårdnadsreform (se avsnitt 6). Det måste numera i stället i varje enskilt fall göras en bedömning med utgångspunkt i vad som är bäst för barnet. Att ha en reglering som innebär att gemensam vårdnad kan upp- komma om inte anmälan sker inom , dvs. på grund av passivi- tet, är därför inte en lämplig lösning. Sammanfattningsvis är det regeringens uppfattning att promemorians förslag inte bör genomföras. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Regeringens bedömning: Några övergångsbestämmelser behövs inte. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att lagändringarna träder i kraft . Utredningen föreslår vidare en övergångsbe- stämmelse beträffande socialnämndens uppföljning av rättens beslut om umgängesstöd. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte några synpunkter på ikraftträdandet eller övergångsbestämmelsen. Skälen för regeringens förslag och bedömning: De föreslagna lag- ändringarna bör kunna träda i kraft . Lagändringarna bör kunna tillämpas fullt ut även i pågående mål och Prop. 2009/10:192 ärenden och bör därför inte förses med övergångsbestämmelser. Umgänge med umgängesstöd har ett snävare tillämpningsområde än vad som enligt gällande praxis gäller för umgänge med en av social- nämnden utsedd kontaktperson. Detta innebär att det efter ikraftträdandet parallellt med besluten om umgängesstöd kan finnas kontaktpersoner som utsetts på andra villkor än vad som gäller enligt den nu föreslagna lagstiftningen. Den föreslagna bestämmelsen om social- nämndens uppföljning av domstolens beslut om umgängesstöd bör inte omfatta de fattade besluten om umgänge med kontakt- person. Detta framgår redan av den föreslagna lydelsen av paragrafen (6 kap. 15 c § ) och någon särskild övergångsbestämmelse är inte nödvändig. Regeringens bedömning: Förslagen kan genomföras inom befintliga ekonomiska ramar, när det gäller de statliga myndigheterna. För kom- munerna bedöms förslagen inte medföra några ökade kostnader. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser delar bedömningen eller har inga invändningar mot den. Några kommuner invänder att förslagen kommer att innebära ökade personalkostnader bl.a. genom att det blir fler barnsamtal och genom arbetet med uppföljning av beslut om umgänges- stöd. Skälen för regeringens bedömning: Propositionen innehåller förslag om att domstolen i samband med ett beslut om umgänge mellan ett barn och en förälder som barnet inte bor tillsammans med ska kunna besluta att det vid umgänget ska medverka en person som utses av socialnämn- den (umgängesstöd). skyldighet att förordna en s.k. kontaktperson efter domstols beslut följer bl.a. av 5 kap. 1 § social- tjänstlagen. Möjligheterna att besluta om umgängesstöd kommer att vara snävare än de möjligheter som finns att besluta om umgänge med en kontaktperson. Umgängesstöd ska enligt förslaget bara bli aktuellt när domstolen ser att det efter en övergångstid finns förutsättningar för ett normaliserat umgänge, och beslutet om umgängesstöd ska alltid vara tidsbegränsat. Enligt regeringens bedömning kommer förslaget att få till effekt att domstolen i betydligt färre fall än kommer att besluta om umgänge under medverkan av en utomstående person. Detta kommer att innebära en minskad belastning för kommunerna när det gäller åtgärder för att finna lämpliga personer och utge ersättning till dessa personer, trots att socialnämnderna får en tydligare skyldighet att följa domstolens beslut och att följa upp umgängesstödet. Därför bedöms förslaget inte medföra några merkostnader för kommunerna. Förslaget bedöms inte heller medföra ökade kostnader vad gäller tillsynen över kommunerna. Förslaget kommer inte heller att medföra några ökade kostnader för I propositionen föreslås att socialnämnden i vissa fall ska få möjlighet Prop. 2009/10:192 att samtala med barn trots att vårdnadshavaren inte samtyckt till det. heller detta förslag kommer att medföra några ökade kostnader för kom- munerna. Även om förändringen leder till att fler samtal med barn kan hållas, innebär förändringen att utredningsarbetet underlättas. Sammantaget gör regeringen bedömningen att förslagen kan genom- föras inom ramen för befintliga ekonomiska ramar vad avser de statliga myndigheterna och utan ökade kostnader för kommunerna. 11.1Förslaget till lag om ändring i 6 kap. Om vårdnad, boende och umgänge 15 c § När rätten beslutar om umgänge med en förälder som barnet inte bor tillsammans med, får rätten, om barnet har behov av det, besluta att en person som utses av socialnämnden ska medverka vid umgänget (umgängesstöd). Ett beslut om umgängesstöd ska gälla för . Innan ett beslut om umgängesstöd meddelas ska rätten inhämta yttrande från socialnämnden. ska efter rättens beslut om umgängesstöd utse en viss person att medverka vid umgänget. ska följa upp hur umgänget fungerar och verka för att stödet inte består längre än nödvändigt. Paragrafen är ny och handlar om umgängesstöd. Övervägandena finns i avsnitt 4. Enligt första stycket får domstolen, när den fattar ett beslut om um- gänge med en förälder som barnet inte bor tillsammans med, besluta att det vid umgänget ska närvara en person som socialnämnden utser. När domstolen fattar beslut om sådant umgängesstöd utgör det en del av um- gängesbeslutet. Det innebär att det för verkställighet av umgängesbeslu- tet är nödvändigt att personen som är utsedd av socialnämnden med- verkar. Det är inte möjligt att träffa avtal om umgängesstöd. Domstolens möjlighet att besluta om umgängesstöd är avhängig av att barnet har behov av det. Det är inte umgängesförälderns behov av stöd eller den andra förälderns tveksamheter till umgänget som i sig ska ligga till grund för bedömningen. En annan sak är att sådana faktorer kan ha betydelse vid bedömningen av barnets behov av umgängesstöd. Det ligger i sakens natur att behovet av den trygghet som umgängesstödet kan bidra till bara finns i särskilda fall, såsom när barnet och umgänges- föräldern saknar en nära relation beroende på att något umgänge inte skett eller när barnet av någon annan anledning saknar tillit till umgängesföräldern. Det kan också handla om behov av att en person medverkar vid hämtning och lämning för att barnet ska slippa uppleva konfliktfyllda konfrontationer. Domstolens beslut om umgängesstöd ska gälla , som ska an- ges i beslutet. När domstolen bestämmer tiden måste den göra en prog- nos avseende framtiden. Tiden ska bestämmas utifrån hur länge barnet kan förväntas behöva stödet. En rimlig utgångspunkt är att tiden bestäms till högst . Det kan dock inte uteslutas att det kan finnas enskilda fall med särskilda omständigheter som gör att umgängesstödet bör pågå något längre.