prop · GX03122 · 2010-03-09 00:00:00 — Förslag till lag om ändring i konsumentkreditlagen Härigenom föreskrivs i fråga om konsumentkreditlagen (1992:830) att 34 § skall upphöra att gälla och att rubriken närmast före 34 § skall utgå. Denna lag träder i kraft . Förteckning över remissinstanserna (SOU 2005:108) Efter remiss har yttrande över betänkandet avgetts av , , , , Rikspolisstyrel- sen, , /KO, , All- männa reklamationsnämnden, riksbank, , vid , advo- katsamfund, , , , , , () och American Express. , , Inkasso- organisation, Konsumentråd, Konsumenter i Sam- verkan, Konsumenternas Bank- och , , , MasterCard och Visa har beretts tillfälle att avge yttrande men har avstått från att yttra sig. Europeiska unionens officiella tidning L 319/1 (Rättsakter som antagits i enlighet med EG- och Euratomfördragen och som ska offentliggöras) OCH RÅDETS DIREKTIV 2007/64/EG om betaltjänster på den inre marknaden och om ändring av direktiven /7/EG, 2002/65/EG, 2005/60/EG och 2006/48/EG samt upphävande av direktiv /5/EG (Text av betydelse för EES) OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 47.2 första och tredje meningen och artikel 95, med beaktande av kommissionens förslag, efter att ha hört Europeiska ekonomiska och sociala kommittén, med beaktande av Europeiska yttrande (1), i enlighet med förfarandet i artikel 251 i fördraget (2), och av följande skäl: (1)Det är avgörande för inrättandet av den inre marknaden att alla inre gränser i gemenskapen avlägsnas för att möjliggöra fri rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital. Därför är en väl fungerande inre marknad för betaltjänster mycket viktig. utgör emellertid bristen på harmo- nisering inom detta område ett hinder för en fungerande sådan marknad. (2)är medlemsstaternas marknader för betaltjänster separat organiserade enligt nationella modeller och de rättsliga ramarna för betaltjänster är splittrade mellan 27 nationella rättsliga system. (3)Flera gemenskapsrättsakter, nämligen och rådets direktiv /5/EG av om gränsöverskridande betalningar (3) och (1) EUT C 109, , s. 10. (2) yttrande av (ännu ej offentliggjort i EUT) och rådets beslut av . (3) EGT L 43, , s. 25. och rådets förordning (EG) nr 2560/2001 av om gränsöverskridande betalningar i euro (4), har redan antagits på detta område men de har inte förbättrat situationen i tillräcklig utsträckning, vilket också kan sägas om kommissionens rekommendation 87/598/ EEG av om en europeisk upp- förandekod för elektroniska betalningar (förhållandet mellan finansiella institut, handlare och tjänsteföretag samt konsumenter) (5), kommissionens rekommendation 88/ 590/EEG av om betalningssystem, särskilt förhållandet mellan kortinnehavare och kortutgi- vare (6), och kommissionens rekommendation 97/489/EG av om transaktioner med hjälp av elektroniska betalningsmedel med tonvikt på förhållandet mellan utgivare och innehavare (7). Dessa åtgärder är fortfarande otillräckliga. Att nationella bestämmelser och ett ofullständigt gemenskapsregelverk existerar parallellt leder dessutom till osäkerhet och brist på rättslig säkerhet. (4)Det är därför mycket viktigt att en modern och konsekvent rättslig ram för betaltjänster fastställs på gemenskapsnivå oavsett om dessa tjänster är kompatibla eller inte med det system som härrör från finanssektorns initiativ för ett gemensamt eurobetalningsområde och att denna är neutral och garanterar lika spelregler för samtliga betal- ningssystem, så att konsumenternas valfrihet upprätthålls, vilket bör innebära ett avsevärt steg framåt när det gäller kostnader för konsumenterna, säkerhet och effektivitet jämfört med befintliga nationella system. (5)Denna rättsliga ram bör trygga samordning av nationella bestämmelser om verksamhetskrav, marknadstillträde för nya betaltjänstleverantörer, informationskrav samt rättigheter och skyldigheter för betaltjänstanvändare och (4) EGT L 344, 28.12.2001, s. 13. (5) EGT L 365, 24.12.1987, s. 72. (6) EGT L 317, 24.11.1988, s. 55. (7) EGT L 208, , s. 52. L 319/2 Europeiska unionens officiella tidning Bestämmelserna i förordning (EG) nr 2560/ 2001, som skapade en inre marknad för betalningar i euro, i fråga om priset, bör behållas inom denna ram. Bestämmelserna i direktiv /5/EG och de rekommenda- tioner som görs i rekommendationerna 87/598/EEG, 88/ 590/EEG och 97/489/EG bör integreras i en enda bindande rättsakt. (6)Det är dock inte lämpligt att den rättsliga ramen är heltäckande. Dess tillämpning bör begränsas till betaltjänst- leverantörer vilkas huvudsakliga verksamhet består i att tillhandahålla betaltjänster till betaltjänstanvändare. Den rättsliga ramen bör inte heller vara tillämplig på tjänster där överföringen av medel från betalaren till betalningsmot- tagaren eller transport av dessa utförs enbart i sedlar och mynt eller där överföringen är baserad på papperscheckar, pappersbaserade växlar, skuldebrev eller andra instrument, pappersbaserade kuponger eller kort vilka är dragna på en betaltjänstleverantör eller annan part i syfte att ställa medel till förfogande för betalningsmottagaren. Vidare bör en differentiering göras i fråga om de hjälpmedel som erbjuds av tele-, informationstekniks- eller nätoperatörer för att underlätta köp av digitala varor eller tjänster såsom ringsignaler, musik eller digitala tidningar, vid sidan av traditionella rösttjänster och deras distribution till digital utrustning. Dessa varors eller tjänsters innehåll kan vara framställt antingen av en tredje part eller av operatören, som kan tillföra dem ett inneboende värde i form av åtkomst, distribution eller sökmöjligheter. I det sistnämnda fallet, när varorna eller tjänsterna distribueras av en av dessa operatörer eller, av tekniska skäl, av en tredje part och de endast kan användas med hjälp av digital utrustning som till exempel mobiltelefoner eller datorer, bör den rättsliga ramen inte tillämpas, eftersom operatörens verksamhet inte endast utgörs av betalningstransaktioner. Det är dock lämpligt att den rättsliga ramen tillämpas i de fall där operatören är verksam endast som en mellanhand som uteslutande sköter betalningen till en tredjepartsleverantör. (7)Penningöverföring är en enkel betaltjänst, som normalt grundas på att en betalare lämnar kontanter till en betaltjänstleverantör som förmedlar motsvarande belopp, till exempel via ett kommunikationsnät, till en betalnings- mottagare eller en betaltjänstleverantör som agerar på betalningsmottagarens vägnar. I vissa medlemsstater erbjuds allmänheten en motsvarande tjänst av snabbköp, grossister och andra återförsäljare, vilken innebär att räkningar från allmännyttiga företag och andra återkom- mande hushållsräkningar kan betalas. Dessa räkningsbetal- ningstjänster bör behandlas som penningöverföring enligt definitionen i detta direktiv, såvida inte de behöriga myndigheterna anser att verksamheten faller under en annan betaltjänst som förtecknas i bilagan. (8)Det är nödvändigt att specificera de kategorier av betal- tjänstleverantörer som lagligen får tillhandahålla betaltjäns- ter inom gemenskapen, dvs. kreditinstitut som från användare tar emot insättningar som kan användas för att finansiera betalningstransaktioner, vilka även i fortsätt- ningen bör omfattas av tillsynskraven i och rådets direktiv /48/EG av om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut (1), pengar som ger ut elektroniska pengar som kan användas för att finansiera betalnings- transaktioner, vilka även i fortsättningen bör omfattas av tillsynskraven i och rådets direktiv /46/EG av om rätten att starta och driva affärsverksamhet i pengar samt om tillsyn över sådan verksamhet (2), och de postgiroinstitut som har rätt till detta enligt nationell lagstiftning. (9)I detta direktiv bör bestämmelser fastställas för utförande av betalningstransaktioner, där medlen är elektroniska pengar enligt definitionen i artikel 1.3 b i direktiv /46/EG. Utgivning av elektroniska pengar bör dock inte regleras genom detta direktiv, som inte heller innebär någon ändring av regleringen av verksamheten för pengar enligt direktiv /46/EG. bör därför inte få ge ut elektroniska pengar. (10)För att avlägsna de rättsliga hindren för marknadstillträde är det nödvändigt att inrätta en enda auktorisation för alla betaltjänstleverantörer som inte tar emot insättningar eller ger ut elektroniska pengar. Det är därför lämpligt att införa en ny kategori av betaltjänstleverantörer, nedan kallad betalningsinstitut, genom att föreskriva att fysiska och juridiska personer som faller utanför de befintliga katego- rierna enligt stränga och heltäckande villkor får auktoriseras att tillhandahålla betaltjänster inom gemenskapen. Därige- nom kommer samma villkor att gälla för sådana tjänster i hela gemenskapen. (11)Villkoren för beviljande och behållande av auktorisation som betalningsinstitut bör innefatta verksamhetskrav som står i proportion till de operativa och finansiella risker som dessa institut ställs inför i sin verksamhet. I detta samman- hang finns det ett behov av ett sunt system för startkapital i kombination med löpande kapitalkrav, vilket i sinom tid skulle kunna utarbetas på ett mer sofistikerat sätt beroende på marknadens behov. På grund av mångfalden på området för betaltjänster bör direktivet tillåta olika metoder i kombination med ett visst utrymme för valmöjligheter i tillsynen, så att det säkerställs att samma risker behandlas på samma sätt i fråga om alla betaltjänstleverantörer. Kraven på betalningsinstituten bör avspegla det faktum att dessa ägnar sig åt mer specialiserad och begränsad verksamhet, som ger upphov till risker som är mer begränsade och lättare att övervaka och kontrollera än de risker som uppstår inom kreditinstitutens bredare verk- samhetsutbud. bör i synnerhet vara (1) EUT L 177, 30.6.2006, s. 1. Direktivet ändrat genom direktiv / 44/EG (EUT L 247, 21.9.2007, s. 1). (2) EGT L 275, 27.10.2000, s. 39. Europeiska unionens officiella tidning L 319/3 förbjudna att ta emot insättningar från användare och de bör få tillåtelse att utnyttja medel som de tagit emot från användare endast för att utföra betaltjänster. Det bör införas bestämmelser om att kundmedel ska hållas åtskilda från betalningsinstitutens medel för annan affärsverksamhet. Betalningsinstituten bör också omfattas av effektiva krav för förhindrande av penningtvätt och finansiering av terrorism. (12)Betalningsinstituten bör upprätta sina årsbokslut och sammanställda redovisningar i enlighet med rådets direk- tiv 78/660/EEG av om årsbokslut i vissa typer av bolag (1) och om tillämpligt rådets direktiv / 349/EEG av om sammanställd redovis- ning (2) och rådets direktiv /635/EEG av om årsbokslut och sammanställd redovisning för banker och andra finansiella institut (3). Årsboksluten och de sammanställda redovisningarna bör granskas, såvida institutet inte är befriat från denna skyldighet enligt direk- tiv 78/660/EEG och om tillämpligt direktiven /349/EEG och 86/635/EEG. (13)I detta direktiv bör betalningsinstitutens beviljande av kredit dvs. beviljande av kreditutrymmen och utfärdande av kreditkort regleras endast när det är nära kopplat till betaltjänster. Endast om en kredit beviljas för att underlätta betaltjänster och den krediten är kortfristig och beviljas för en period som inte överskrider , inklusive revolverande kredit, är det lämpligt att tillåta betalnings- instituten att bevilja sådan kredit för sin gränsöverskridande verksamhet, på villkor att den huvudsakligen refinansieras ur betalningsinstitutets egen kapitalbas och andra medel från kapitalmarknaderna, men inte ur de kundmedel som innehas för betaltjänster. Detta bör inte påverka tillämp- ningen av rådets direktiv /102/EEG av om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om konsumentkrediter (4) eller annan tillämplig gemenskapslagstiftning eller nationell lagstiftning om villkoren för beviljande av konsumentkrediter som inte harmoniseras av detta direktiv. (14)Det är nödvändigt att medlemsstaterna utser de myndig- heter som ska ansvara för att meddela auktorisation till betalningsinstitut, utföra kontroller och besluta om åter- kallande av auktorisationerna. För att försäkra sig om lika behandling bör medlemsstaterna inte tillämpa några andra krav på betalningsinstitut än de krav som anges i detta direktiv. Alla beslut som fattas av de behöriga myndighe- terna bör dock kunna bestridas inför domstol. (1) EGT L 222, , s. 11. Direktivet senast ändrat genom och rådets direktiv /46/EG (EUT L 224, , s. 1). (2) EGT L 193, , s. 1. Direktivet senast ändrat genom direktiv /99/EG (EUT L 363, 20.12.2006, s. 137). (3) EGT L 372, 31.12.1986, s. 1. Direktivet senast ändrat genom direktiv /46/EG. (4) EGT L 42, , s. 48. Direktivet senast ändrat genom och rådets direktiv /7/EG (EGT L 101, , s. 17). myndigheternas uppgifter bör inte heller påverka den tillsyn över betalningssystemen som i överensstämmelse med artikel 105.2 fjärde strecksatsen i fördraget är en uppgift som ska utföras av europeiska centralbanksystemet. (15)Eftersom det är önskvärt att registrera namn och adress på alla fysiska och juridiska personer som tillhandahåller penningöverföringstjänster och bevilja dem alla en viss form av erkännande, oberoende av om de kan uppfylla alla villkor för auktorisation som betalningsinstitut, så att ingen tvingas ut i den svarta ekonomin och alla tillhandahållare av penningöverföringstjänster kommer att omfattas av vissa rättsliga minimikrav, är det lämpligt och i linje med specialrekommendation VI från Finansiella aktionsgruppen mot penningtvätt att erbjuda en möjlighet genom vilken de betaltjänstleverantörer som inte kan uppfylla alla dessa villkor trots allt kan behandlas som betalningsinstitut. I detta syfte bör medlemsstaterna ta upp dessa personer i registret över betalningsinstitut utan att alla villkor för auktorisation tillämpas. Denna möjlighet till undantag måste dock vara kopplad till stränga villkor när det gäller volymen på betalningstransaktioner. som omfattas av ett undantag bör varken ha etableringsrätt eller frihet att tillhandahålla tjänster och bör inte heller indirekt utöva dessa rättigheter när de blir medlemmar i ett betalningssystem. (16)För alla betaltjänstleverantörer är det av avgörande betydelse att ha tillträde till betalningssystemens tekniska infrastruktur. Tillträdet bör dock vara underställt lämpliga krav, för att systemens integritet och stabilitet ska garanteras. Varje betaltjänstleverantör som ansöker om att få delta i ett betalningssystem bör för deltagarna i systemet uppvisa belägg för att dess interna organisation har tillräcklig motståndskraft mot alla former av risker. Dessa betalningssystem omfattar ofta exempelvis fyrpartskort- systemen samt andra större system för behandling av betalningar och autogirering. För att säkerställa lika behandling i hela gemenskapen av de olika kategorierna av auktoriserade betaltjänstleverantörer enligt villkoren i deras auktorisation, är det nödvändigt att klargöra reglerna för tillträde till tillhandahållande av betaltjänster och tillträde till betalningssystem. Åtgärder bör vidtas för att förhindra diskriminering mellan auktoriserade betalnings- institut och kreditinstitut så att alla betaltjänstleverantörer som konkurrerar på den inre marknaden kan använda tjänsterna i dessa betalningssystems tekniska infrastruktur på lika villkor. Olika behandling bör fastställas för auktoriserade betaltjänstleverantörer och de betaltjänst- leverantörer som omfattas av undantaget enligt detta direktiv och undantaget i artikel 8 i direktiv /46/EG eftersom deras verksamhetsramar är olika. L 319/4 Europeiska unionens officiella tidning förhållanden bör skillnader i prisvillkor endast tillåtas, när detta motiveras av skillnader mellan betaltjänstleverantö- rernas kostnader. Detta bör inte påverka medlemsstaternas rätt att begränsa åtkomsten till systemviktiga system i enlighet med och rådets direktiv / 26/EG av om slutlig avveckling i system för överföring och betalningar och värdepapper (1) eller Europeiska och Europeiska centralbanks- systemets (ECBS) behörighet enligt artikel 105.2 i fördraget och artikel 3.1 och artikel 22 i stadgan för ECBS vad gäller tillträde till betalningssystem. (17)Bestämmelserna om tillträde till betalningssystemen bör inte gälla för system som inrättas och drivs av en enda betaltjänstleverantör. Dessa system kan drivas antingen i direkt konkurrens med betalningssystem eller, vilket är vanligare, i en marknadsnisch som inte täcks helt av betalningssystem. Dessa betalningssystem omfattar vanli- gen trepartssystem, såsom trepartskortsystem, betaltjänster som erbjuds av teleoperatörer eller penningöverförings- tjänster där systemets operatör är både betalarens och betalningsmottagarens betaltjänstleverantör samt bank- gruppers interna system. För att stimulera den konkurrens som sådana betalningssystem kan bjuda de etablerade välkända betalningssystemen, bör det i princip inte vara lämpligt att bevilja tredje part åtkomst till dessa betalnings- system. Sådana system bör emellertid alltid omfattas av gemenskapens konkurrensregler och nationella konkur- rensregler, enligt vilka det kan krävas att tillträde beviljas till dessa system för att effektiv konkurrens på betalnings- marknaderna ska upprätthållas. (18)Ett regelverk bör fastställas för att säkerställa krav på klara villkor för och tydlig information om betaltjänster. (19)Direktivet bör inte tillämpas på betalningstransaktioner som genomförs med kontanter, eftersom en gemensam betalningsmarknad för kontanter redan existerar, eller sådana betalningstransaktioner som baseras på pappers- checkar, eftersom dessa på grund av sin karaktär inte kan behandlas lika effektivt som andra betalningsmedel. God praxis på detta område bör emellertid utgå från principerna i detta direktiv. (20)I och med att konsumenter och företag inte är i samma situation behöver de inte samma skyddsnivå. Trots att det är viktigt att sörja för konsumenternas rättigheter genom att införa bestämmelser för vilka det inte går att avtala om undantag, är det rimligt att låta företag och organisationer avtala om andra villkor. Medlemsstaterna bör emellertid ha möjligheten att föreskriva att mikroföretag, enligt defini- tionen i kommissionens rekommendation 2003/361/EG av (1) EGT L 166, , s. 45. om definitionen av mikroföretag samt små och medelstora företag (2), bör behandlas på samma sätt som konsumenter. Under alla förhållanden bör vissa centrala bestämmelser i detta direktiv dock alltid vara tillämpliga, oavsett användarens ställning. (21)Detta direktiv bör specificera betaltjänstleverantörernas skyldigheter att lämna information till betaltjänstanvän- darna, vilka bör erhålla tydlig information på samma höga nivå om betaltjänster, så att de kan fatta välgrundade beslut och jämföra erbjudanden inom EU. För att insynen ska värnas, bör i direktivet fastställas harmoniserade krav, vilka behövs för att garantera att nödvändig och tillräcklig information lämnas till betaltjänstanvändarna om betal- tjänstavtalet och betalningstransaktionerna. För att främja en väl fungerande inre marknad för betaltjänster bör medlemsstaterna inte få anta andra bestämmelser om information än bestämmelserna i detta direktiv. (22)Konsumenterna bör skyddas mot otillbörliga och vilsele- dande metoder i enlighet med och rådets direktiv /29/EG av om otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter på den inre marknaden (3), Europa- parlamentets och rådets direktiv /31/EG av om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt elektronisk handel, på den inre marknaden (direktivet om elektronisk handel) (4) och Europaparlamen- tets och rådets direktiv /65/EG av om distansförsäljning av finansiella tjänster till konsumenter (5). De kompletterande bestämmelserna i de direktiven är tillämpliga även i fortsättningen. Förhållandet mellan de krav på att lämna information innan ett avtal ingås som föreskrivs i detta direktiv och de som föreskrivs i direktiv /65/EG bör dock särskilt klargöras. (23)Den begärda informationen bör stå i proportion till användarnas behov och meddelas i standardiserad form. Informationskraven för enstaka betalningstransaktioner bör dock skilja sig från kraven avseende ramavtal om en serie betalningstransaktioner. (24)I praktiken är ramavtal och betalningstransaktioner som omfattas av sådana mycket vanligare och ekonomiskt viktigare än enstaka betalningstransaktioner. Om det finns ett betalkonto eller ett särskilt betalningsinstrument, ska det finnas ett ramavtal. Kraven på förhandsinformation om ramavtal bör därför vara ganska omfattande och informationen bör alltid lämnas på papper eller via något annat varaktigt medium, till exempel kontoutdragsskrivare, disketter, cd-romskivor, dvd-skivor och hårddiskar i (2) EUT L 124, 20.5.2003, s. 36. (3) EUT L 149, , s. 22. (4) EGT L 178, , s. 1. (5) EGT L 271, 9.10.2002, s. 16. Direktivet ändrat genom direktiv /29/EG. Europeiska unionens officiella tidning L 319/5 persondatorer på vilka e-post kan lagras samt webbplatser, såvida de är tillgängliga för användning som är lämplig för informationens syfte, och som tillåter oförändrad återgivning av den bevarade informa- tionen. Det bör dock vara möjligt för betaltjänstleverantö- ren och betaltjänstanvändaren att i ramavtalet själva komma överens om på vilket sätt information om genom- förda betalningstransaktioner därefter ska lämnas, till exempel att all information om betalkontot vid Inter- netbanktjänster ska göras tillgänglig online. (25)Vid enstaka betalningstransaktioner bör endast den vikti- gaste informationen alltid lämnas på betaltjänstleverantö- rens eget initiativ. I och med att betalaren vanligtvis är närvarande när betalningsordern ges, behöver det inte krävas att information i varje enskilt fall ska lämnas på papper eller via något annat varaktigt medium. Betaltjänst- leverantören kan lämna muntlig information vid betjä- ningen eller göra informationen åtkomlig på annat sätt, t.ex. genom att anslå villkoren i lokalerna. Det bör också informeras om var närmare upplysningar finns att tillgå (t.ex. webbadressen). Den viktigaste informationen bör dock lämnas på papper eller via något annat varaktigt medium, om konsumenten begär det. (26)I detta direktiv bör det föreskrivas att konsumenten har rätt till kostnadsfri relevant information innan konsumenten binds av ett betaltjänstavtal. Konsumenten bör också kunna begära att få förhandsinformation och ramavtalet på papper kostnadsfritt närhelst under avtalsförhållandet för att kunna jämföra betaltjänstleverantörernas tjänster och villkor och vid tvist kontrollera sina avtalade rättigheter och skyldig- heter. Dessa bestämmelser bör vara förenliga med direktiv /65/EG. De utförliga bestämmelserna om kostnadsfri information i det här direktivet bör inte medföra att avgifter kan tas ut för information till konsumenter enligt andra tillämpliga direktiv. (27)Det sätt på vilket betaltjänstleverantören ska ge betaltjänst- användaren erforderlig information bör beakta såväl betal- tjänstanvändarens behov som praktiska tekniska aspekter och kostnadseffektivitet och baseras på vad som överens- kommits i avtalet om betaltjänster. I detta direktiv bör två metoder särskiljas för att ge information från betaltjänst- leverantören. I det ena fallet bör informationen lämnas, dvs. aktivt lämnas av betaltjänstleverantören enligt detta direktiv utan att betaltjänstanvändaren begär det. I det andra fallet bör informationen göras tillgänglig för betaltjänstanvändaren med beaktande av dennes eventuella begäran om ytterligare information. I det senare fallet bör betaltjänstanvändaren vidta någon aktiv åtgärd för att få informationen, till exempel genom att uttryckligen begära den från betaltjänstleverantören, logga in till en bankkontobrevlåda eller föra in ett bankkort i en kontoutdragsskrivare.