prop · GX03142 · 2010-03-15 00:00:00 — Regeringens proposition 2009/10:142 Ett skärpt skadeståndsansvar för vårdnadshavare Regeringen överlämnar denna proposition till . Föräldrar är inte ansvariga för sina barns skadeståndsskyldighet. En vårdnadshavare är dock skyldig att se till att lämpliga åtgärder vidtas i syfte att hindra barnet från att orsaka skada för annan. Den vårdnads- havare som inte uppfyller detta krav kan anses vårdslös och därmed skadeståndsskyldig för skada som barnet orsakar. I propositionen föreslår regeringen ett strängare skadeståndsansvar för föräldrar i syfte att tydliggöra att de bär huvudansvaret för sina barn och ungdomar. Förslaget innebär att en förälder som har vårdnaden om ett barn ska ansvara för vissa typer av skador som barnet orsakar. Ansvaret förutsätter inte att vårdnadshavaren varit vårdslös. Ansvaret ska gälla person- och sakskada och skada genom kränkning som barnet vållar genom brott. Vårdnadshavarens ansvar ska för varje skadehändelse vara begränsat till högst en femtedel av prisbasbeloppet. Dessutom ska skadestånds- ansvaret undantagsvis kunna jämkas om det i ett enskilt fall skulle vara uppenbart oskäligt att tillämpa det. Den nya skadeståndsgrunden kompletterar det skadeståndsansvar som vårdnadshavare har enligt gällande rätt till följd av bristande tillsyn. Om en vårdnadshavare ansvarar redan på grund av egen vårdslöshet, vilket är ett beloppsmässigt obegränsat ansvar, blir det inte aktuellt att tillämpa det nya ansvaret. Åklagaren eller i förekommande fall målsägandebiträdet ska vara skyldig att i samband med åtal för brott föra den skadelidandes talan baserad på det skärpta skadeståndsansvaret för vårdnadshavare. Lagändringarna föreslås träda i kraft . En följd- ändring med anledning av införandet av socialförsäkringsbalken föreslås träda i kraft . Förslag till riksdagsbeslut ................................................................ Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207) ......................................................................... 2.2Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207) ......................................................................... Ärendet och dess beredning ............................................................. Barns och föräldrars skadeståndsansvar........................................... Skadestånd enligt skadeståndslagen .................................. 4.2Tidigare förslag om ett skärpt skadeståndsansvar för 4.3Vissa straffrättsliga och processuella regler med anknytning till barns skadevållande handlingar............... Föräldrars skadeståndsansvar i och ....... 5 Ett skärpt skadeståndsansvar för vårdnadshavare .......................... Bör föräldrarnas skadeståndsansvar skärpas?.................. 5.2Hur bör ett skärpt skadeståndsansvar för föräldrar Principalansvaret ska vara beloppsmässigt begränsat ..... Principalansvaret ska kunna jämkas................................ 6.1Den processuella hanteringen av principalansvaret Rättsligt bistånd till målsäganden.................................... (Ds 2009:42) ........................................................................ Förteckning över remissinstanserna..................................... Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde ........ 1 Förslag till riksdagsbeslut Regeringen föreslår att antar regeringens förslag till 1.lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207), 2.lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207). Regeringen har följande förslag till lagtext. 2.1Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207) Härigenom föreskrivs i fråga om skadeståndslagen (1972:207)1 dels att 3 kap. 6 § och rubriken till 3 kap. ska ha följande lydelse, dels att det i lagen ska införas två nya paragrafer, 3 kap. 5 och 11 §§, av följande lydelse. 3 kap. Skadeståndsansvar för 3 kap. Skadeståndsansvar för arbetsgivare och det allmänna annans vållande och för det En förälder som har vårdnaden om ett barn ska ersätta 1.personskada eller sakskada som barnet vållar genom brott, och 2.skada på grund av att barnet kränker någon annan på sätt som anges i 2 kap. 3 §. Förälderns ansvar enligt första stycket är för varje skadehändelse begränsat till en femtedel av det prisbasbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring som har fastställts då skade- händelsen inträffade. Står barnet under vårdnad av två föräldrar, gäller begränsningen för dem gemensamt. Om beloppet som anges i andra stycket inte räcker till full ersätt- ning åt flera som lidit skada till följd av skadehändelsen, ska er- sättningen sättas ned med samma kvotdel för var och en av de skade- lidande. 1 Lagen omtryckt 2001:732. Ersättning enligt 1 eller 2 § för sakskada kan jämkas, om det är skäligt med hänsyn till föreliggande försäkringar eller försäkringsmöjligheter. Ersättning enligt 5 § kan jäm- kas, om det är uppenbart oskäligt att föräldern ska betala skade- ståndet med hänsyn till förälderns förhållande till barnet eller de sär- skilda åtgärder föräldern har vid- tagit för att förhindra att barnet Åklagaren är under de förutsätt- ningar som anges i 22 kap. 2 § första i samband med åtalet förbereda och utföra målsägandens talan om sådant skadestånd som avses i 5 §. Denna lag träder i kraft . 2.2Förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207) Härigenom föreskrivs att 3 kap. 5 § skadeståndslagen (1972:207)1 ska ha följande lydelse. Lydelse enligt lagförslag 2.1 En förälder som har vårdnaden om ett barn ska ersätta 1.personskada eller sakskada som barnet vållar genom brott, och 2.skada på grund av att barnet kränker någon annan på sätt som anges i2 kap. 3 §. Förälderns ansvar enligt första Förälderns ansvar enligt första stycket är för varje skadehändelse stycket är för varje skadehändelse begränsat till en femtedel av det begränsat till en femtedel av det prisbasbelopp enligt lagen (1962:381) prisbasbelopp enligt 2 kap. 6 och om allmän försäkring som har fast- 7 §§ socialförsäkringsbalken som Står barnet under vård- Står barnet under vård- nad av två föräldrar, gäller be- nad av två föräldrar, gäller be- gränsningen för dem gemensamt. gränsningen för dem gemensamt. Om beloppet som anges i andra stycket inte räcker till full ersättning åt flera som lidit skada till följd av skadehändelsen, ska ersättningen sättas ned med samma kvotdel för var och en av de skadelidande Denna lag träder i kraft . 1Lagen omtryckt 2001:732. 2Senaste lydelse 2010:000. Ärendet och dess beredning Målet för kriminalpolitiken är att brottsligheten ska minska och att människors trygghet ska öka. För att uppnå detta mål krävs insatser inom många delar av samhället och av olika aktörer. Ett område som stats- makterna, medier och forskare ägnat särskild uppmärksamhet är den s.k. ungdomsbrottsligheten. Ett skäl till detta är att barn och ungdomar med rätta uppfattas som bärare . Hög ungdomsbrottslighet är ett oroväckande tecken på framtida sociala problem för såväl de berörda ungdomarna som samhället i stort. För att uppnå de över- gripande kriminalpolitiska målen om minskad brottslighet och ökad trygghet är det nödvändigt att minska ungdomsbrottsligheten och då särskilt nyrekryteringen till en vanekriminell livsstil. I budgetpropositionen för pekar regeringen på att en trygg upp- växt är den mest effektiva brottsförebyggande insatsen och att föräldrar har huvudansvaret för att förmedla normer och värderingar till sina barn och ungdomar. I departementspromemorian Ett skärpt skadeståndsansvar för föräldrar (Ds 2009:42) prövas om förändrade skadeståndsregler kan vara ett lämpligt sätt att tydliggöra detta ansvar och hur ansvaret i så fall bör utformas. En sammanfattning av promemorian finns i bilaga 1. Promemorians lagförslag återges i bilaga 2. Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remiss- instanserna finns i bilaga 3. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i (Ju2009/8083/L2). Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttran- de över ett lagförslag som överensstämmer med lagförslaget i avsnitt 2.1. Lagrådets yttrande finns i bilaga 4. Lagrådet ifrågasätter om det remitte- rade förslaget kommer att bidra till att motverka ungdoms- brottsligheten men motsätter sig inte att förslaget genomförs. Regeringen återkommer till denna synpunkt i avsnitt 5.1. Lagrådet lämnar i övrigt lagförslaget utan erinran. Lagrådets yttrande har inte inhämtats avseende lagförslaget i avsnitt 2.2. Förslaget innebär att hänvisningen till lagen (1962:381) om allmän försäkring ersätts med en hänvisning till den av beslutade socialförsäkringsbalken (prop. 2008/09:200, bet. 2009/10:SfU11, rskr. 2009/10:194). I och med införandet av socialförsäkringsbalken upphävs nämligen lagen om allmän försäkring. Lagförslaget innebär inte någon saklig förändring och är av enkel beskaffenhet. Lagrådets hörande skulle därför sakna betydelse. 4 Barns och föräldrars skadeståndsansvar Grundläggande regler om skadeståndsansvar finns i skadeståndslagen (1972:207). Lagen är dispositiv och tillämpas om inte annat är före- skrivet i annan lagstiftning eller följer av avtal eller av allmänna skade- ståndsrättsliga principer (1 kap. 1 §). Särskilda skadeståndsbestämmelser finns intagna i ett stort antal författningar. I detta sammanhang behandlas dock endast reglerna i skadeståndslagen. Den grundläggande ansvarsregeln i skadeståndslagen är den s.k. culpa- regeln i 2 kap. 1 §. Enligt bestämmelsen ska den som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar person- eller sakskada ersätta skadan. Den nedre gränsen för skadeståndsansvar är alltså att skadan vållats genom vårds- löshet. Detta innebär i korthet att skadevållaren inte uppträtt på samma sätt som en förnuftig och hänsynsfull person av samma kategori skulle ha handlat om han eller hon hade varit i skadevållarens situation. Även underlåtenhet att handla kan i vissa fall utgöra vårdslöshet i lagens mening. Den närmare innebörden av culpabegreppet har varit föremål för omfattande behandling i domstolspraxis och i den juridiska litteraturen Culpaansvaret omfattar personskada och sakskada. Begreppet person- skada definieras inte i skadeståndslagen. Tolkningen av begreppet bygger i stället på förarbeten och praxis. Till personskada räknas både kroppsliga och psykiska defekttillstånd. Med kroppsliga defekttillstånd avses direkta skador på kroppens organism, t.ex. ett brutet ben eller hjärnskakning. Skadan kan ha framkallats genom fysiska medel, men också genom t.ex. förgiftning. Även fysisk smärta utgör en personskada. Psykiska defekt- tillstånd kan bestå i chockverkan av en viss händelse eller i efterföljande traumatiska neuroser. Begreppet sakskada syftar i första hand på en skada som har tillfogats fysiska föremål, fast egendom eller lösa saker genom fysiska medel (egendomsskada). Exempel på sakskador är skador som uppkommer genom att någon bränner ner ett hus, skadar en bil vid kollision eller genom stenkastning, klottrar på en husvägg eller förstör en tunnelbane- vagn. Även stöld innebär att en sakskada uppkommer för den bestulne. förmögenhetsskador och skador genom kränkning ersätts inte enligt culparegeln. För sådana skador finns särskilda bestämmelser i 2 kap. 2 och 3 §§, varav följer att skadorna ersätts om de vållas genom brott. Vad som avses med brott anges i . Brott är en gärning som är beskriven i lag eller annan författning och för vilken straff som anges i är föreskrivet. Om inte annat är särskilt förskrivet, anses som brott bara gärningar som har begåtts uppsåtligen (1 kap. 2 § ). En gärning som den som är har begått upp- såtligen eller i förekommande fall genom vårdslöshet är brott även om påföljd är utesluten (1 kap. 6 § ). förmögenhetsskada är enligt 1 kap. 2 § skadeståndslagen en eko- nomisk skada som uppkommer utan samband med att någon lider person- eller sakskada. Exempel på ren förmögenhetsskada är att någon skadas ekonomiskt genom avtalsbrott eller till följd av ekonomisk brotts- Prop. 2009/10:142 lighet som bedrägerier eller förskingring. Begreppet kränkning definieras inte i lagtexten. Förenklat kan sägas att kränkning utgör ett angrepp på en människas personliga integritet. Ersätt- ning för kränkning är en särskild form av s.k. ideellt skadestånd (skade- stånd för en icke-ekonomisk skada). Alla typer av brott kan inte ligga till grund för skadeståndansvar för kränkning utan, enligt 2 kap. 3 §, endast brott som innefattar ett angrepp mot någons person, frihet, frid eller ära. I många fall är det här fråga om brott som ger upphov till personskador. Det är inte uteslutet att även vissa brott som enbart leder till sakskador kan grunda rätt till kränkningsersättning. Ett exempel som nämns i förarbetena är en grov stöld i någons bostad, som skövlats, eller skade- görelse som är ett ofredande (prop. 2000/01:68 s. 65). För att kränkningsersättning ska utgå måste kränkningen ha varit all- varlig. Däremot behöver det inte vara fråga om ett uppsåtligt brott. Kränkningsersättning har i praxis utgått också i vissa fall när det handlat om brott som orsakats genom grov vårdslöshet (se bl.a. rättsfallen NJA 1997 s. 315 och NJA 1997 s. 572). I 3 kap. skadeståndslagen finns bestämmelser om ansvar för annans vållande. Enligt 3 kap. 1 § ska den som har arbetstagare i sin tjänst ersätta vissa närmare angivna skador som arbetstagaren vållar i tjänsten, ett s.k. principalansvar. Detta ansvar omfattar såväl privata som offent- liga arbetsgivare. För stat och kommun finns därutöver särskilda skade- ståndsregler i 3 kap. 2 och 3 §§. Enligt bestämmelserna har det allmänna ett särskilt skadeståndsansvar vid myndighetsutövning och vid felaktig myndighetsinformation. I 6 kap. skadeståndslagen finns bestämmelser om bl.a. jämkning av ska- deståndsansvar. Reglerna omfattar samtliga ansvarsgrunder och skade- typer som regleras i skadeståndslagen (och även enligt annan lagstiftning om särskilda jämkningsregler saknas). Jämkning kan enligt 1 § ske om den skadelidande genom vårdslöshet har medverkat till skadan (bestäm- melsen omfattar dock inte kränkningsersättning). Särskilda begräns- ningar gäller dock för jämkning av skadestånd med anledning av person- skador. Den allmänna jämkningsregeln finns i 6 kap. 2 §. Är skyldigheten att betala skadestånd oskäligt betungande med hänsyn till den skadestånds- skyldiges ekonomiska förhållanden, kan skadeståndet jämkas efter vad som är skäligt. Vid bedömningen ska hänsyn även tas till den skade- lidandes behov av skadeståndet och övriga omständigheter. För arbetsgivares och det allmännas skadeståndsansvar finns en sär- skild jämkningsregel i 3 kap. 6 §. En arbetsgivares och det allmännas skadeståndsansvar för sakskada kan jämkas om det är skäligt med hänsyn till föreliggande försäkringar eller försäkringsmöjligheter. Solidariskt ansvar och regress Prop. Om två eller flera ska ersätta samma skada, svarar de enligt 6 kap. 4 § skadeståndslagen i allmänhet solidariskt för skadeståndet. Den skade- lidande kan alltså kräva ut hela skadeståndet från vem som helst av de skadeståndsskyldiga. I vissa fall fastställs dock skadeståndsskyldigheten till olika belopp för de skadeståndsskyldiga, t.ex. beroende på begräns- ningsregeln för barn i 2 kap. 4 § (se nedan) eller den allmänna jämk- ningsregeln i 6 kap. 2 §. Det solidariska ansvaret reduceras i dessa fall i motsvarande mån. Den av flera solidariskt ansvariga som betalar skadeståndet till den skadelidande har principiellt en regressrätt mot övriga ansvariga. Detta är dock inte reglerat i lag utan följer av allmänna skadeståndsrättsliga prin- ciper. Allmänt gäller att fördelningen mellan de ansvariga ska ske efter en skälighetsbedömning (se bl.a. Högsta domstolens plenumavgörande NJA 1937 s. 264). När det är fråga om flera skadeståndsskyldiga som svarar på grund av eget vållande torde graden av vållande vara den viktigaste faktorn vid skälighetsbedömningen. Detta innebär t.ex. att om den ene av skade- vållarna handlat uppsåtligt och den andre oaktsamt, bör den förra dem emellan vara huvudansvarig för skadeståndet. Om det i stället är fråga om fall där den ene skadevållaren svarar på grund av eget vållande medan den andre svarar på objektiv grund (utan eget vållande) gäller delvis andra principer. Den som svarar på objektiv grund anses nämligen ha full regressrätt mot den som svarar på grund av eget vållande (prop. 1972:5 s. 174 f.). Denna allmänna skadeståndsrätts- liga princip kommer till direkt uttryck i viss speciallagstiftning (t.ex. 7 kap. 1 § andra stycket sjölagen [1994:1009], 5 kap. 47 § första stycket ägofredslagen [1933:269] och 19 § lagen [2007:1150] om tillsyn över hundar och katter). När samtliga skadevållare svarar på objektiv grund ska enligt all- männa principer fördelningen ske efter skälighet (se t.ex. rättsfallet NJA 1968 s. 387). När skälighetsbedömningen inte ger anledning till att lägga större del av ansvaret på någon av parterna, torde de få svara med lika stor del vardera. För arbetstagare har införts en särreglering i 4 kap. 1 §. Arbetstagares skadeståndsansvar är inskränkt till fall när det finns synnerliga skäl för ett sådant ansvar med hänsyn till handlingens beskaffenhet, arbetstaga- rens ställning, den skadelidandes intresse och övriga omständigheter. I anställningsförhållanden är det således normalt inte fråga om ett solida- riskt ansvar arbetsgivaren ansvarar ensam för skadan och följaktligen föreligger i dessa fall inte heller någon regressmöjlighet. De grundläggande reglerna om skadeståndsansvar i skadeståndslagen gäller även barn (en person ). För barn finns dock en sär- skild begränsning i 2 kap. 4 §. I bestämmelsen anges att den som vållar skada innan han eller hon har fyllt ska ersätta skadan, om det är skäligt med hänsyn till ålder och utveckling, handlingens beskaffenhet, ansvarsförsäkring och andra ekonomiska förhållanden samt övriga om- ständigheter. Bestämmelserna i 2 kap. 4 § gäller bara skadeståndsansvaret för eget vållande. Paragrafen är inte tillämplig på principalansvar, dvs. ansvar för annans vållande, eller på strikt ansvar, dvs. ansvar utan något vållande. För sådant ansvar gäller samma regler som för vuxna personer. Ett barn som äger en hund har t.ex. samma strikta ansvar som övriga hundägare. Ett barn som har ärvt ett hyreshus som förvaltas av föräldrarna har i prin- cip samma ansvar för skador vållade vid förvaltningen som andra fastig- hetsägare. Dessa särskilda former av ansvar behandlas inte i det följande. Prövningen enligt 2 kap. 4 § sker i två steg. För det första ska avgöras om barnet har vållat skadan enligt mer objektiva bedömningsgrunder. I ett andra steg prövas i vilken utsträckning det i det enskilda fallet är skäligt att ålägga skadeståndsskyldighet. Vållandeprövningen det första steget av skadeståndsbedömningen görs utifrån barnets beteende på liknande sätt som sker vid en bedömning av om en vuxen person har vållat en skada. Vållandebedömningen sker dock utifrån mer objektiva kriterier än vad som normalt gäller inom skadeståndsrätten. Detta innebär att man fäster mindre vikt vid vad bar- net insåg eller borde ha insett (se rättsfallet NJA 2001 s. 234). För de minsta barnen sannolikt barn som är yngre än tre till kommer emellertid ett skadeståndsansvar över huvud taget inte i fråga. De anses inte ha nått en sådan mognad eller ha sådana insikter som måste förutsättas för att deras handlande ska kunna ses som vållande i egentlig mening (se Lagrådets uttalande i prop. 1972:5 s. 630). Barns skadeståndsskyldighet ska vidare fastställas efter en skälighets- bedömning det andra steget av skadeståndsbedömningen. Detta gör det möjligt att anpassa skadeståndet till barnets intellektuella utveckling och psykiska mognad. Skadeståndet ökar i allmänhet med stigande ålder. Handlingens beskaffenhet har också betydelse för bedömningen. Man tar t.ex. hänsyn till om barnet har varit inriktad på att vålla skada, liksom till barnets uppfattning om risken för skada (se rättsfallen NJA 1976 s. 121 och NJA 1980 s. 670). Vid bedömningen av barnets ekonomiska förhållanden fästs stor vikt vid om ersättning för skadan kan betalas ur en ansvarsförsäkring eller inte. Om skadan täcks av en ansvarsförsäkring, jämkas inte skadeståndet. Om det inte finns någon gällande ansvarsförsäkring, tar man hänsyn till barnets egen betalningsförmåga. I det sammanhanget är 4 kap. 5 § första stycket försäkringsavtalslagen (2005:114) av intresse. Enligt bestämmel- sen lämnas inte ersättning om den försäkrade uppsåtligen har framkallat ett försäkringsfall eller uppsåtligen förvärrat följderna av ett försäkrings- fall. Inskränkningen som är dispositiv gäller dock inte skador orsaka- de av barn (4 kap. 9 § första stycket 2). Skadeståndsskyldig- het till följd av uppsåtliga handlingar täcks alltså inte genom ansvars- försäkring om skadevållaren är eller äldre. Sådant undantag för uppsåtliga handlingar framgår i allmänhet av försäkringsbolagens villkor. Ungdomar (barn mellan ) har i princip fullt skade- ståndsansvar. Den som har fyllt anses nämligen normalt ha nått full intellektuell utveckling. Bedömningen bör därför i de flesta fall kunna ske på samma sätt som för en vuxen, och jämkning förekommer bara i undantagsfall. Vid bedömningen av om jämkning bör ske när skada har vållats av en person i den åldern är det främst skadevållarens ekonomiska omständigheter som är av betydelse. Även i detta fall gäller förstås att skadeståndet inte jämkas om skadan täcks av en ansvarsför- säkring. Det anförda skulle kunna sammanfattas enligt följande. För de minsta barnen kan något skadeståndsansvar över huvud taget inte komma ifråga. För barn , som anses ha vållat en ersättningsgill skada, finns ofta skäl till jämkning enligt 2 kap. 4 § om inte ansvarsförsäkring finns. För ungdomar mellan femton och finns normalt inte skäl för jämkning. Barns skadeståndsskyldighet kan i princip jämkas också enligt den all- männa jämkningsregeln i 6 kap. 2 §. Bestämmelsen saknar dock normalt betydelse när det gäller barns skadeståndsansvar, eftersom de billig- hetssynpunkter som regeln ger uttryck för tillvaratas redan i 2 kap. 4 §. Föräldrars ansvar för barns skadevållande handlingar Föräldrar ansvarar enligt gällande rätt inte för sina barns skadestånds- skyldighet. Föräldern är med andra ord inte skyldig att ersätta den skade- lidande trots att barnet inte kan betala skadeståndet. Däremot kan för- äldern ha ett självständigt skadeståndsansvar för sådana skador till följd av egen oaktsamhet vid tillsyn av barnet. Detta ansvar utvecklas närmare i detta avsnitt. Med vårdnad förstås det juridiska ansvaret för barnets person. Be- stämmelser om vårdnad om barn finns i . Begreppet vårdnad bör skiljas från begreppet faktisk vård, eller om- sorg, om ett barn. Normalt hänger vårdnaden och den faktiska vården ihop. Men vid t.ex. en skilsmässa kan den faktiska vården komma att ligga huvudsakligen hos en av föräldrarna även om de har gemensam vårdnad. Faktisk vård kan även utövas av ett familjehem eller av en institution, t.ex. en förskola eller ett fritidshem. Enligt 6 kap. 2 § första stycket står barn under vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem, om inte rätten har anförtrott vårdna- den åt en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare. Vårdnaden om ett barn består till dess barnet fyller eller ingår äkten- skap. Den som har vårdnaden om ett barn har enligt 6 kap. 2 § andra stycket ett ansvar för barnets personliga förhållanden och ska se till att barnets behov av omvårdnad, trygghet och god fostran blir tillgodosedda. Vård- nadshavaren ansvarar för att barnet får tillfredsställande försörjning och utbildning. Vårdnadshavaren ska även se till att barnet får den tillsyn som behövs med hänsyn till dess ålder, utveckling och övriga omständigheter. Detta tillsynsansvar avser i första hand barnets bästa. Vårdnadshavaren är skyl- dig att skydda barnet så att han eller hon inte åsamkar sig själv skada eller skadas av någon annan. Enligt 6 kap. 2 § andra stycket tredje meningen har vårdnadshavaren även en uttrycklig skyldighet att genom uppsikt eller andra lämpliga åtgärder förhindra att barnet orsakar skada.