prop · GX03122 · 2010-03-09 00:00:00 — I fråga om avtal som har ingåtts före ikraftträdandet ska 34 § konsument- kreditlagen tillämpas även fortsättningsvis. Promemorians förslag och förslaget i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan någon invändning. och Konsu- mentverket anser dock att den nya lagen ska vara tillämplig även på avtal som ingåtts före ikraftträdandet. anser att den nya lagen ska gälla för transaktioner som gjorts efter ikraft- trädandet. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 94 i direktivet ska med- lemsstaterna sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvän- diga för att följa direktivet före . De svenska lag- ändringarna bör kunna träda i kraft . I enlighet med allmänna principer inom förmögenhetsrätten bör de nya bestämmelserna bli tillämpliga på avtal som har ingåtts efter ikraft- trädandet. I fråga om avtal som har ingåtts före ikraftträdandet bör 34 § konsu- Prop. 2009/10:122 mentkreditlagen fortsätta att tillämpas. se behövs om det. Om vissa avtalsvillkor ändras efter ikraftträdandet, får det i det en- skilda fallet bedömas om ett nytt avtal träffats eller om det är samma avtal som fortsätter att tillämpas. Vid den bedömningen får det beaktas om det gjorts några väsentliga ändringar i avtalsförhållandet. Vid omfat- tande villkorsändringar torde normalt nya kontoavtal anses ha ingåtts. Regeringens bedömning: De föreslagna bestämmelserna leder inte till några ökade kostnader för det allmänna. Kostnaderna för att anpassa avtalsvillkoren till de bestämmelser som föreslås i denna proposition bedöms som marginella. Den begränsning av kontohava- rens ansvar som föreslås kan leda till en generell kostnadsökning. Bedömningen i promemorian och i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har, med undantag för , inte lämnat några synpunkter i frågan. anser att de föreslagna begräns- ningarna av kontohavarnas ansvar kan leda till en ökad ekonomisk belastning för banker och andra företag som tillhandahåller betaltjänster, vilken borde ha beräknats. Skälen för regeringens bedömning: De föreslagna bestämmelserna leder inte till några ökade kostnader för eller domstolar. Sammantaget saknas det alltså anledning att anta att ändringarna kommer att medföra några ökade kostnader för det allmänna. Betaltjänstdirektivet innebär att det ställs nya krav på banker och andra finansiella institut vid tillhandahållandet av betaltjänster. En anpassning till den nya regleringen kommer sannolikt att medföra vissa initiala kost- nader för dessa institut, t.ex. för arbete med nya avtalsvillkor. Kostnader- na för att anpassa avtalsvillkoren till de bestämmelser som föreslås i denna proposition bedöms som marginella. Den begränsning av kontohavarens ansvar som föreslås kan också leda till en generell kostnadsökning för banker och andra företag som erbjuder betaltjänster. Sådana eventuella kostnadsökningar är dock mycket svåra att beräkna. Antalet obehöriga transaktioner och värdet av dem varierar . Den föreslagna regleringen skiljer sig också från den nuvarande regleringen i flera avseenden. Tillämpningsområdet föreslås omfatta också kontohavare som är näringsidkare och även i övrigt täcka in fler fall än 34 § konsumentkreditlagen. En uppskattning utifrån befint- lig statistik skulle alltså påverkas av många osäkra faktorer. En avsedd följd av den nya lagstiftningen kan dock bli att säkrare lösningar utveck- las för att minska risken för obehöriga transaktioner. Det kan begränsa de ekonomiska konsekvenserna av regleringen. När det gäller de avtal där motparten är näringsidkare har bankerna också viss möjlighet att styra över effekterna genom utformningen av avtalen. Förslaget till lag om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument 1 § Denna lag gäller en kontohavares ansvar för belopp som belastar ett konto på grund av en obehörig transaktion med ett betalningsinstrument. Paragrafen anger lagens tillämpningsområde. Lagen gäller vilket ansvar en kontohavare har för ett belopp som belastar ett konto vid en obehörig transaktion med ett betalningsinstru- ment. Av allmänna fordringsrättsliga principer följer att kontohavaren inte är betalningsansvarig för en fordran som uppkommit genom att någon obehörigen har använt hans eller hennes betalningsinstrument. Lagen, som är dispositiv utanför konsumentförhållanden, reglerar när kontohavaren trots denna utgångspunkt helt eller delvis själv får bära ansvaret för en obehörig transaktion. Med kontohavare avses den som innehar ett konto och som alltså har rätt att godkänna att ett belopp belastar kontot. Flera personer kan vara kontohavare. Normalt gäller att de bär ett solidariskt ansvar för belopp som belastar kontot. Det förekommer att också en annan person än den som innehar kontot, i enlighet med kontoavtalet, har rätt att godkänna att ett belopp belastar kontot. En sådan person är inte kontohavare i lagens mening. Vem som enligt avtalet med banken är avtalspart är avgörande för ansvaret i förhållande till banken (jfr 9 §). Att kontohavaren ansvarar för belopp som belastar kontot innebär att kontohavaren inte kan fordra beloppet av betaltjänstleverantören och, om en kredit har tagits i anspråk, att kontohavaren är betalningsskyldig för beloppet. Lagen är alltså tillämplig både när ett tillgodohavande minskar och när ett kreditutrymme tas i anspråk. Med ett konto avses ett register där tillgodohavanden och krediter bok- förs i någon eller några personers namn och i vilket transaktioner regist- reras. Olika sorters register kan vara konton. Det kan t.ex. förekomma att en betaltjänstleverantör löpande registrerar fordringar och fakturerar kontohavaren i efterhand. Också ett sådant register är ett konto. För att lagen ska vara tillämplig ska ett belopp ha belastat kontot till följd av en obehörig transaktion med ett betalningsinstrument. Vad som avses med obehörig transaktion och betalningsinstrument framgår av 2 §. Till skillnad från 34 § konsumentkreditlag är alltså lagen inte bara tillämplig på konton som är knutna till ett kreditutrymme, utan även på konton knutna till ett tillgodohavande. Lagen är också tillämplig på transaktioner med alla typer av betalningsinstrument och inte enbart på transaktioner med kontokort. Lagen är inte heller begränsad till att gälla endast i konsumentförhållanden. 2 § I lagen avses med 1. betalningsinstrument: ett kontokort eller något annat personligt instrument eller en personlig rutin som används för att elektroniskt initiera en betalnings- transaktion, 2. obehörig transaktion: en transaktion som genomförs utan samtycke från Prop. 2009/10:122 kontohavaren eller någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda 3. konsument: en fysisk person som handlar huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet. I paragrafen förklaras några för lagens tillämpning avgörande begrepp. I punkten 1 anges vad som avses med ett betalningsinstrument. Ett betalningsinstrument är varje form av personligt instrument eller person- lig rutin som enligt ett kontoavtal ska användas för att elektroniskt initiera en betalningstransaktion. Instrument tar sikte på anordningar i fysisk form. Med rutin avses däremot en hantering som kan ske utan någon särskild anordning. Att instrumentet ska vara personligt innebär att kort som avser ett tillgodohavande som kan utnyttjas av vem som helst inte är betalningsinstrument i bestämmelsens mening. Så kan t.ex. vara fallet med förbetalda kort, som presentkort, och elektroniska pengar. Även rutinen ska vara personlig. Avsikten ska således vara att den inte får användas av någon annan. Definitionen omfattar bara sådana instru- ment och rutiner som innebär att transaktionen initieras elektroniskt. Bankgiroblanketter och andra pappershandlingar är alltså inte betalnings- instrument enligt lagen. För att det ska vara fråga om ett betalningsinstrument ska det vara möj- ligt att initiera en betalningstransaktion med det, dvs. använda instru- mentet för att ge en betalningsorder. Typfallet av betalningsinstrument är ett kontokort, dvs. ett kort som är kopplat till ett konto hos t.ex. en bank. Ett annat exempel på betalnings- instrument är en bankdosa som möjliggör transaktioner via Internet. Även personliga rutiner som en personlig kod som används vid bank- tjänster per telefon eller ett s.k. bank-id som registreras i datorn är betal- ningsinstrument. I punkten 2 anges vad som menas med en obehörig transaktion. Med detta avses en transaktion som genomförs utan att kontohavaren eller någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda betalnings- instrumentet lämnat sitt samtycke. Det avgörande för om transaktionen ska anses ha skett behörigen eller obehörigen är alltså om transaktionen har godkänts av någon som har rätt till det enligt avtalet eller inte. Ett godkännande kan också lämnas av någon som inte är behörig att göra detta enligt kontoavtalet, men som fått fullmakt av kontohavaren att företräda denne. Har kontohavaren handlat svikligt och själv genomfört transaktioner som han eller hon därefter gör gällande varit obehöriga, anses transak- tionerna normalt ha skett behörigen och regleras därmed inte av lagen. I punkten 3 definieras vad som avses med konsument. Härmed avses på motsvarande sätt som i t.ex. konsumentköplagen (1990:932) en fysisk person som handlar huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet. Några bestämda gränser för när en person agerar huvudsakligen för ett sådant ändamål kan inte anges. För att det ska röra sig om näringsverksamhet krävs att det är fråga om en kontinuerlig verk- samhet i en omfattning som kan liknas vid förvärvsarbete. 3 § Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i denna lag är till nack- del för en konsument är utan verkan mot honom eller henne. Paragrafen genomför delvis artikel 51 i direktivet. Paragrafen anger i vil- ken mån avtalsvillkor som avviker från lagens bestämmelser är bindande eller inte bindande för en part. Lagen är tvingande till skydd för en konsument (angående innebörden av begreppet konsument, se 2 §). I övriga fall är det parternas avtal som i första hand bestämmer vad som ska gälla mellan dem. Utanför konsumentförhållanden är lagen alltså dispositiv och kan sättas ur kraft genom avtal. 4 § Kontohavaren är skyldig att 1.skydda en personlig kod som han eller hon fått, 2.vid vetskap om att betalningsinstrumentet kommit bort eller obehörigen använts anmäla detta till den som är betaltjänstleverantör och 3.i övrigt följa de villkor som enligt kontoavtalet gäller för användning av betalningsinstrumentet. Paragrafen genomför artikel 56 i direktivet. I paragrafen anges vilka skyldigheter en kontohavare har. Enligt punkten 1 ska kontohavaren skydda en personlig kod som han eller hon fått. Med kod menas en kombination av siffror eller andra tecken som är avsedd att identifiera kontohavaren när en transaktion godkänns. Bestämmelsen gäller koder som är personliga, dvs. som kontohavaren enligt kontoavtalet inte har rätt att uppge för någon annan person, t.ex. en s.k. pin-kod. Däremot är den sifferkombination som finns på ett kontokorts baksida och som kontohavaren ofta uppger vid handel på distans, den s.k. säkerhetskoden, inte en personlig kod. Skyldigheten att skydda den personliga koden innebär att kontohavaren i normalfallet inte i en anteckning av koden får ange dess egenskap av kod och dess samband med betalningsinstrumentet. Kontohavaren får inte heller låta en anteckning om koden vara fäst vid kortet eller förvarad tillsammans med kortet. En kontohavare som däremot har antecknat koden på ett sådant sätt att det inte framgår att det är en kod kan i regel inte anses ha brutit mot skyldigheten att skydda koden. I praktiken torde frågan om kontohavaren skyddat koden eller inte ofta ställas på sin spets när någon obehörig person även kommit över betalningsinstrumentet. Förpliktelsen att skydda en personlig kod inträder så fort kontohavaren har fått den, dvs. när den har lämnats direkt till kontohavaren eller annars kommit i dennes besittning. Enligt punkten 2 är kontohavaren skyldig att till betaltjänstleverantören anmäla att ett kontokort eller annat betalningsinstrument har kommit bort. Betaltjänstleverantör är den med vilken kontohavaren ingått konto- avtalet. Det kan t.ex. vara en bank eller annat kreditinstitut. Skyldigheten att spärranmäla betalningsinstrumentet gäller oavsett på vilket sätt det har kommit bort och oberoende av om en personlig kod har kom- mit till någon obehörig persons kännedom eller inte. Kontohavaren ska också anmäla när han eller hon visserligen har kvar kortet i sin besittning men vet om att det har använts obehörigen, t.ex. för köp över Internet eller genom att ett förfalskat kort framställts och använts. Underrättelsen ska lämnas efter det att kontohavaren fått vet- Prop. 2009/10:122 skap om förlusten eller den obehöriga användningen. således skyldig att inom en viss spärranmäla betalningsinstru- mentet, t.ex. genom att ringa banken eller besöka ett bankkontor. Av punkten 3 framgår att kontohavaren i övrigt ska använda betal- ningsinstrumentet på det sätt som anges i kontoavtalet. att kontohavaren är skyldig att iaktta de villkor för hanteringen av betal- ningsinstrumentet som kan påverka kontohavarens ansvar vid en obehö- Ett avtalsvillkor kan t.ex. föreskriva att en kontohavare ska förvara sitt kort på ett säkert sätt. Kontohavaren är skyldig att följa inte bara vad som ingår i det ursprungliga avtalet utan även villkor som parterna kommer överens om . Med stöd av bl.a. 36 § avtalslagen finns möjlighet att i ett enskilt fall bortse från eller modifiera ett villkor som är oskäligt. principer är betaltjänstleverantören också skyldig att särskilt lyfta fram överraskande och betungande standardvillkor för att dessa ska anses ingå Dessutom gäller att eventuella oklarheter i avtalet som utgångs- punkt drabbar den part som ansvarar för utformningen av villkoren. Bryter kontohavaren mot sina förpliktelser, kan han eller hon få ansvara för obehöriga transaktioner som detta leder till, se 5 och 6 §§. En skillnad mot 34 § konsumentkreditlag är att kontohava- ren alltså kan bli ansvarig om han eller hon låter bli att skydda sin En annan skillnad är att bedömningen av den grova oaktsamheten inte görs utifrån själva förlusten av kortet; avgörande är i stället om betalningsinstrumentet hanterats enligt villkoren. 5 § Om en obehörig transaktion har kunnat genomföras till följd av att konto- havaren har underlåtit att skydda en personlig kod, ansvarar kontohavaren för beloppet, dock högst . Paragrafen genomför artikel 61.1 och 61.3 i direktivet. en regel om att kontohavaren ska stå för ett begränsat belopp, en själv- risk, när en personlig kod har använts vid en obehörig transaktion. Kontohavaren ska då ansvara för beloppet men med högst . Bestämmelsen är enbart tillämplig i de fall då en obehörig transaktion har skett med hjälp av en personlig kod. En självrisk kan alltså endast utgå om transaktionen har genomförts med en särskild kombination av siffror eller andra tecken, som kontohavaren inte har rätt att uppge för En obehörig transaktion som har gjorts t.ex. med hjälp av en förfalskad namnunderskrift faller utanför bestämmelsen. gäller situationer då en obehörig transaktion visserligen har genomförts med hjälp av en särskild sifferkombination men denna är angiven på Så kan vara fallet då kortnumret och andra siffror angivna på kortets baksida, s.k. säkerhetskod, har använts. En självrisk ska utgå om kontohavaren har underlåtit att skydda sin Har en personlig kod använts vid en obehörig transaktion, ska kontohavaren i normalfallet stå för en självrisk utan att det krävs någon Bestämmelsen innebär ett långtgående ansvar för kontohavaren, på gränsen till strikt. Kravet att kontohavaren ska ha underlåtit att skydda sin kod ger dock ett visst utrymme för en aktsamhetsbedömning. nämnas att någon har kommit över informationen på ett korts magnetspår och filmat koden i anslutning till ett bankomatuttag och sedan har fram- ställt ett förfalskat kort (s.k. skimning). I ett sådant fall kan den obehö- riga transaktionen inte anses ha genomförts till följd av att kontohavaren underlåtit att skydda sin kod. Ett annat exempel är att kontohavaren tvingats lämna ifrån sig sitt kort och sin kod. Enligt bestämmelsen ska kontohavaren ansvara för beloppet, dock högst . Har det skett flera obehöriga transaktioner av en eller flera personer och överstiger transaktionerna sammanlagt , ansvarar kontohavaren ändå inte för mer än . Parterna kan avtala att en självrisk inte ska utgå. Betaltjänstleveran- tören kan förstås också avstå från att ta ut en självrisk av kontohavaren när en obehörig transaktion väl har skett. I ett avtal mellan en betal- tjänstleverantör och en konsument är det inte möjligt att avtala om en högre självrisk än (jfr 3 §). I avtal med näringsidkare är parterna däremot fria att avtala om en högre självrisk än . För att kontohavaren ska ansvara för en obehörig transaktion vid underlåtenhet att skydda den personliga koden krävs ett orsakssamband mellan hans eller hennes handlande och den obehöriga transaktionen. En kontohavare kan vid grov oaktsamhet drabbas av ett längre gående ansvar än vad som anges i denna bestämmelse, om de förutsättningar som anges i 6 § är uppfyllda. 6 § Om en obehörig transaktion har kunnat genomföras till följd av att en skyl- dighet enligt 4 § åsidosatts genom grov oaktsamhet, ansvarar kontohavaren för hela beloppet. Är kontohavaren konsument, är ansvaret enligt första stycket begränsat till högst . Har kontohavaren handlat särskilt klandervärt, ansvarar han eller hon dock för hela beloppet. Paragrafen genomför artikel 61.2 och 61.3 i direktivet. I paragrafen anges i vilka fall en kontohavare ska stå för hela beloppet vid en obehörig transaktion. Det anges också i vilka fall kontohavarens ansvar är begrän- sat till . Innebörden av begreppet obehörig transaktion anges i 2 §. Av första stycket framgår att en kontohavare som genom grov oakt- samhet har åsidosatt en förpliktelse som följer av lagen som huvudregel ska ansvara för hela beloppet. En första förutsättning för att bestämmel- sen ska vara tillämplig är alltså att en skyldighet enligt 4 § har satts åt sidan. Dessutom krävs att detta har skett genom grov oaktsamhet. För att en kontohavare genom grov oaktsamhet ska anses ha brutit mot en för- pliktelse ska det vara fråga om ett markant avsteg från aktsamhets- . Bestämmelsen tar sikte på fall då kontohavaren kan anses ha varit obetänksam i en sådan grad att han eller hon inte är ursäktad. Kontohavaren bär alltså inget ansvar vid ordinär oaktsamhet, såsom vid lindriga fall av slarv och vid tillfällig glömska. För att avgöra om konto- havaren orsakat transaktionen genom grov oaktsamhet får en samlad bedömning göras utifrån den miljö och situation kontohavaren befunnit sig i samt hans eller hennes möjlighet att skydda sig mot en obehörig transaktion. Det måste naturligtvis beaktas om kontohavaren är konsu- Personliga omständigheter kan ha betydelse för bedömningen, t.ex. kontohavarens ålder. Kontohavaren ansvarar fullt ut för en obehörig transaktion som orsa- kats av att han eller hon genom grov oaktsamhet har underlåtit att skydda sin personliga kod (jfr 4 § punkten 1). I praktiken blir det en bedömning av hur koden antecknats och förvarats samt i vilken miljö och under vilka förhållanden kontohavaren förlorat betalningsinstrumentet. En konto- havare som förvarar en anteckning om koden tillsammans med sitt kontokort får regelmässigt anses grovt oaktsam om han eller hon förlorar kortet och anteckningen i en offentlig miljö. Har kontohavaren låtit bli att spärranmäla ett kort och därvid handlat grovt oaktsamt, får han eller hon stå för en obehörig transaktion som har skett innan kortet spärrades (jfr 4 § punkten 2). Bedömningen av om kontohavaren handlat grovt oaktsamt eller inte gäller framför allt i vilken mån omständigheterna i det enskilda fallet är sådana att konto- havaren kan ursäktas för att ha spärranmält senare än han eller hon borde ha gjort. En kontohavare som t.ex. har haft ett bostadsinbrott och som befarar att värdefull egendom stulits kan behöva ha viss på sig att göra en spärranmälan än i andra fall. Detsamma gäller t.ex. en konto- havare som förlorar kortet utomlands. Vidare får en kontohavare stå för en obehörig transaktion om han eller hon brutit mot de villkor som gäller för användningen av betalnings- instrumentet (jfr 4 § punkten 3). De villkor som enligt kontoavtalet gäller för hanteringen av betalningsinstrumentet utgör alltså en utgångspunkt för bedömningen av vilka krav på aktsamhet som ställs. Det räcker dock inte att kontohavaren inte hanterat instrumentet på föreskrivet sätt utan han eller hon måste också därvid ha visat grov oaktsamhet. Ett villkor för hanteringen kan t.ex. vara att betalningsinstrumentet ska hållas under uppsikt. I miljöer dit utomstående visserligen inte har till- träde, men där risken för stöld ändå är större än i t.ex. en bostad, bör ett kort inte lämnas utan uppsikt . På offentliga platser krävs det att kontohavaren i princip har kontinuerlig kontroll över kortet. Att lämna kortet inte endast tillfälligt utan uppsikt i en sådan miljö är i regel att anse som grovt oaktsamt. Att lämna det tillfälligt för sedvanlig betal- ning är däremot normalt inte att anse som grovt oaktsamt. Av betydelse vid bedömningen av om grov oaktsamhet föreligger är naturligtvis hur klart och tydligt det aktuella villkoret är utformat. Det är i princip betaltjänstleverantören som ska visa att kontohavaren av grov oaktsamhet har brutit mot en förpliktelse som följer av lagen och att detta lett till den obehöriga transaktionen. kan det ställas vissa krav på kontohavaren att bidra till utredningen, t.ex. genom att ange var och när betalningsinstrumentet senast användes. I praktiken får kontohavarens uppgifter läggas till grund för bedömning- en. Beroende på omständigheterna kan kontohavaren dock behöva redo- visa något som ger stöd åt hans eller hennes uppgifter. Av första meningen i andra stycket framgår att det finns ett tak för det belopp som en konsument behöver ansvara för om han eller hon genom grov oaktsamhet har brutit mot en förpliktelse som följer av lagen. En konsuments ansvar är enligt bestämmelsen begränsat till högst . Det innebär att han eller hon som mest kan behöva betala oavsett hur mycket pengar en obehörig transaktion avser. En kontohavare kan inte tvingas att härutöver betala en självrisk enligt Prop. 2009/10:122 5 §. Begränsningen på gäller oavsett om det har skett flera obehöriga transaktioner av en eller flera personer. Detta gäller oavsett om flera skyldigheter har åsidosatts och kontohavaren har varit grovt oakt- sam i flera avseenden. Så kan t.ex. vara fallet om en obehörig transaktion har skett på grund av att kontohavaren hanterat kortet grovt oaktsamt och en annan obehörig transaktion orsakats av att spärranmälan gjorts så sent att kontohavaren anses grovt oaktsam också i det avseendet. I andra meningen i andra stycket finns en regel som medför att en konsument trots vad som sägs i första meningen i andra stycket får stå för hela beloppet. Så är fallet om han eller hon har handlat särskilt klandervärt och detta lett till att en obehörig transaktion kunnat genom- Bestämmelsen riktar in sig på situationer då kontohavaren agerat så klandervärt i förhållande till betaltjänstleverantören att det skulle vara stötande att denne behövde stå för någon del av beloppet. mast röra sig om fall där kontohavaren genom sitt handlande får anses ha varit likgiltig till risken för obehöriga transaktioner. nämnas att kontohavaren trots villkoren lämnar ett kontokort lättill- gängligt och obevakat på en badstrand med mycket folk, i ett omklädningsrum eller i en garderob på en restaurang. exempel är att kontohavaren lämnar ifrån sig kortet på en nattklubb för Vid bedömningen av om handlan-