prop · GX03135 · 2010-03-17 00:00:00 — påtalat är det i regel tillräckligt att placera den intagne i en anstalt med högre grad av säkerhet. I ett enskilt fall kan emellertid en intagen utgöra ett väl så allvarligt hot mot säkerheten, trots att han eller Prop. 2009/10:135 hon dömts till ett kortare fängelsestraff. Det kan t.ex. avse en intagen med kopplingar till den grova organiserade brottsligheten. Tvåårskravet bör därför tas bort. Regeringen har i avsnitt 4 redogjort för att fängelselagen bör vara oberoende av hur Kriminalvårdens anstaltsorganisation är utformad. Det innebär att även kravet på att en intagen ska vara placerad i en sluten kunna placeras på en säkerhetsavdelning vid risk för fritag- ningsförsök eller rymning bör tas bort. Det ligger dock i sakens natur att det inte annat än i yttersta undantagsfall kan finnas ett behov av att flytta en intagen från en anstalt som klassificeras som öppen till en säker- hetsavdelning. Avskiljande vid risk för rymning eller fritagning Nuvarande reglering om avskiljande vid risk för fritagning eller rymning, som finns i 20 § andra stycket lagen om kriminalvård i anstalt, korrespon- derar med den reglering som finns om placering på en säkerhetsavdel- ning. Till skillnad från vad som gäller för placering på en säkerhetsavdel- ning krävs dock inte att risken ska bestå för att den intagne ska få hållas avskild från andra intagna. Kriterierna för att hålla en intagen avskild från andra intagna vid risk för fritagningsförsök eller rymning bör även fortsättningsvis motsvara de krav som ställs upp för placering av en intagen på en säkerhetsavdelning. Det betyder att kravet på att intagen ska ha dömts till fängelse i lägst och vara placerad på en sluten anstalt bör tas bort. Regeringens förslag: Den nuvarande sysselsättningsplikten för intagna i anstalt ska behållas. förslag överensstämmer till viss del med regeringens. Det ska dock inte längre finnas någon särskild lagregel om sysselsättningsplikt. En intagen måste i stället delta i den sysselsättning som anges i verkställighetsplanen för att kunna komma i fråga för vissa förmåner. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser berör inte förslaget. anför att det även med ett förmånssystem saknas bärande skäl att avskaffa sysselsättningsplikten. Tingsrätten finner det sannolikt att en sådan plikt kan utgöra en god grund för det motivations- arbete som i många fall behövs för att bryta en intagens passivitet. Brotts- förebyggande rådet (Brå) bedömer att det inte är lämpligt att bibehålla sysselsättningstvånget, men att det finns anledning att under- stryka att Kriminalvården är skyldig att tillhandahålla sysselsättning för de intagna. Skälen för regeringens förslag Enligt 10 § lagen om kriminalvård i anstalt ska en intagen under sin verkställighet i anstalt ges möjlighet att utföra eller delta i sysselsättning. Sysselsättningen kan bestå av arbete, utbildning, brotts- och missbruks- relaterad programverksamhet eller annan strukturerad verksamhet. De former av arbete som erbjuds intagna varierar mellan olika anstalter. Det kan vara hantverksarbete, jordbruks- och skogsarbete eller olika slag av servicearbete. På alla anstalter har de intagna möjlighet att studera, i första hand på grundläggande och gymnasial nivå. Kriminalvården har flera olika brotts- och missbruksrelaterade program för olika målgrupper, bl.a. för den som har alkohol- eller narkotikaproblem, är dömd för att ha misshandlat en partner i en nära relation eller är dömd för sexualbrott. Med annan strukturerad verksamhet avses t.ex. arbetsträning och social färdighetsträning. Enligt 12 § lagen om kriminalvård i anstalt är en intagen skyldig att utföra eller delta i anvisad sysselsättning, s.k. sysselsättningsplikt. Den som uppbär ålderspension får dock inte åläggas sysselsättning, och den som har beviljats sjukersättning eller aktivitetsersättning får endast åläg- gas sysselsättning av den art och omfattning som kan anses lämplig för honom eller henne. En intagen som vägrar att utföra eller delta i anvisad sysselsättning har inte rätt till någon ersättning från Kriminalvården och kan tilldelas en disciplinär sanktion. Det är angeläget att verkställighetstiden tas tillvara på ett meningsfullt sätt som är ägnat att motverka återfall i brott. Många av de intagna har en bristande kompetens både vad gäller arbetslivserfarenhet, grundläggande utbildning och förmågan att socialt anpassa sig till ett liv utan kriminalitet. En strukturerad och målinriktad sysselsättning under verk- ställigheten utgör därför, som en del i arbetslinjen, ett nödvändigt och väsentligt inslag i arbetet med att återanpassa och slussa ut den intagne till ett liv i frihet. Deltagande i arbetsdrift och annan sysselsättning motverkar också passivitet och andra negativa följder av ett frihets- berövande. En modern verkställighetslagstiftning bör, som framhålls i avsnitt 4, ta sin utgångspunkt i att individen har ett eget ansvar. ifrågasätter om den nuvarande sysselsättningsplikten är ett ändamålsenligt sätt att öka ansvarskänslan hos den intagne och föreslår att den utgår. Regeringen instämmer inte i denna bedömning. En syssel- sättningsplikt utgör, som har framfört, en god grund för det motivationsarbete som behövs för att bryta den intagnes passivitet och förmå honom eller henne att utföra eller delta i en meningsfull sysselsättning. Till detta kommer att en sysselsättningsplikt stämmer väl överens med för fångvård och de europeiska fängelsereglerna och att en sådan plikt, i någon form, gäller i nästan alla västeuropeiska länder. Den nuvarande sysselsättningsplikten bör därför behållas. Den intagnes rätt att disponera sin ersättning 9.1Sparavdrag för permissions- och frigivningsändamål Regeringens förslag: En tiondel av den intagnes ersättning ska hållas inne för permissions- och frigivningsändamål. Kriminalvården får i särskilda fall medge att den ersättning som hålls inne används för annat ändamål. förslag innebär att en intagen, av den ersättning som betalas ut för deltagande i anvisad sysselsättning, endast får disponera den del som Kriminalvården bestämmer. Remissinstanserna berör inte förslaget särskilt. Skälen för regeringens förslag: Kriminalvården tillämpar för när- varande ett system som innebär att av den ersättning som betalas ut till den intagne för att han eller hon har utfört eller deltagit i anvisad sysselsättning, hålls inne för permissions- eller frigivnings- ändamål, s.k. sparavdrag (KVFS 2006:8). Kriminalvårdens system med sparavdrag är enligt regeringens mening motiverat. Det försäkrar att den intagne har vissa medel sparade när han eller hon lämnar anstalten i samband med permission och villkorlig fri- givning. Kriminalvårdens rätt att hålla inne en viss del av ersättningen innebär dock en begränsning av den intagnes rätt att disponera medel som han eller hon har intjänat. Det bör därför i fängelselagen tas in en bestäm- melse som medger sparavdrag. En sådan ordning, som är mindre långt- gående är förslag, stämmer väl överens med de europeiska fängelsereglerna. Där anges i artikel 26.12 att en intagen bör uppmuntras att spara en del av sina inkomster och att dessa medel ska överlämnas till honom eller henne vid frigivningen eller användas för andra godkända ändamål. För att möjliggöra en flexibel och behovsanpassad tillämpning av regleringen om sparavdrag bör Kriminalvården i särskilda fall kunna medge att den ersättning som hålls inne används för annat ändamål, t.ex. när en intagen inte alls eller inte kommer att beviljas permission. Ersättningen ska hållas inne för permissions- och frigivningsändamål. Det bör uttryckligen anges att medel som hålls inne ska betalas ut till den intagne senast i samband med att han eller hon inte längre ska vara berövad friheten. Betalning av hemresa enligt utlänningslagen Regeringens förslag: För den som har dömts till utvisning på grund av brott ska den ersättning som hålls inne för permissions- och frigivningsändamål få användas för att betala en sådan resa som avses i 19 kap. 1 § utlänningslagen. förslag överensstämmer i huvudsak med Kommitténs förslag innehåller detaljerade regler om åter- betalning av den ersättning som hålls inne, bl.a. om resan inte har genom- förts från tidpunkten för villkorlig frigivning eller om utvis- ningsbeslutet har upphävts. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser berör inte kommitténs förslag särskilt. Dåvarande och anser att det finns anledning att ange ett högsta belopp som totalt ska hållas inne för att bekosta en utvisningsdömds hemresa. anser vidare att det behöver klarläggas vad som gäller om den intagne redan före verkställigheten har tillräckliga medel för att betala sin hemresa och han eller hon samtycker till att dessa avsätts för ändamålet, liksom att den föreslagna ordningen för återbetalning är väl byråkratisk. Skälen för regeringens förslag Den som ska utvisas på grund av brott ska, enligt 19 kap. 1 § utlännings- lagen (2005:716), betala kostnaden för sin egen resa till den ort dit han eller hon ska sändas eller åläggas att resa genom en myndighets försorg (hemresa). Det är i praktiken mycket sällan som en utvisningsdömd betalar denna kostnad, då han eller hon ofta saknar medel eller motsätter sig att betala för resan. Om den utvisningsdömde inte betalar för sin hemresa i enlighet med utlänningslagen, är staten hänvisad till sedvanliga regler för indrivning av fordringar. Det krävs således en exekutionstitel för att säkerställa statens fordran på återbetalning för resan. Ett sådant förfarande är så pass tids- och resurskrävande att det ofta inte anses meningsfullt att använda. När den utvisningsdömde har lämnat landet försvåras indrivningsmöjlighet- erna ytterligare. Frågan om den utvisningsdömdes betalningsansvar för sin hemresa har behandlats av , senast (jfr bet. 2004/05:JuU17). Enligt utskottet är det rimligt att den som har dömts till utvisning också, i enlighet med utlänningslagens reglering, för- mås betala för sin hemresa. Den intagnes betalning bör kunna säkerställas tvångsvis Som en del i verkställigheten av ett utvisningsbeslut har hemresan ett nära samband med verkställigheten av det av domstol utdömda fängelse- straffet. föreslagit bör det därför införas en möjlighet att tvångsvis säkerställa att den intagne betalar kostnaderna för hemresan. Den begränsade inverkan en sådan ordning har på andra fordringsägares förmånsrätt utgör enligt regeringens mening inget hinder mot förslaget. Enligt regeringens mening bör kostnaderna för hemresa kunna betalas av den ersättning som hålls inne såsom sparavdrag (se avsnitt 9.1). I och med att rätten till tvångsvis betalning är kopplad till Kriminalvårdens rätt att hålla inne av den ersättning som utbetalas av Kriminal- vården för utförd sysselsättning, finns det inte något behov av att ange en beloppsgräns, vilket dåvarande och Statstjänste- Prop. 2009/10:135 mannaförbundet föreslagit. I sitt remissvar har även uppmärksammat den situationen att en intagen har tillräckliga medel för att betala sin hemresa och att han eller hon samtycker till att dessa avsätts för ändamålet. Beroende på situationen i det enskilda fallet kan det då finnas skäl för Kriminalvården att inte ta medel som hålls inne i anspråk för betalning av hemresan. Med tanke på att statens fordran på betalning av hemresa är villkorad av att resan faktiskt genomförs har föreslagit regler om återbetalning, bl.a. i de fall där resan inte genomförs från villkorlig frigivning. Dåvarande har invänt mot den föreslagna ordningen och ansett att den är väl byråkratisk. Regeringen har förståelse för styrelsens uppfattning. En mer praktisk ord- ning är att de medel som hålls inne måste tas i anspråk för betalning av hemresan innan frihetsberövandet upphör. I den mån betalning inte skett och medel innestår när frihetsberövandet upphör får statens fordran anses så pass osäker att medel som hållits inne bör betalas ut till den intagne. Kriminalvårdens skyldighet att förvara en intagens tillhörigheter ska begränsas Regeringens förslag: Kriminalvården ska ges möjlighet att, på den intagnes bekostnad, sända de tillhörigheter som den intagne inte får ta emot och inneha till den adress där han eller hon är folkbokförd eller till annan adress som han eller hon anger. förslag överensstämmer inte med rege- Kommitténs förslag innebär att Kriminalvården får en långt- gående rätt att förverka egendom som en intagen inte får inneha i anstalt. Remissinstanserna: De remissinstanser som uttalar sig avstyrker helt eller delvis kommitténs förslag. ombudsmän () och Hud- dinge tingsrätt anser inte att hanteringen av otillåten egendom i anstalt- erna medför praktiska problem av sådant slag att det motiverar ett så Även , Justitiekanslern () och Jurid- iska fakultetsnämnden vid motsätter sig förslaget, bl.a. genom att sätta ifråga hur det förhåller sig till egendomsskyddet i styrelsen ställer sig med hänsyn till proportionalitetsprincipen tveksam till förslaget och framhåller att det i högre grad borde vara möjligt att på den intagnes bekostnad skicka hem kläder, smycken och liknande föremål som den intagne inte får inneha av ordningsskäl. enligt styrelsen, föremål som kan äventyra säkerheten i anstalt, t.ex. en mobiltelefon, i regel förverkas. Skälen för regeringens förslag: Utan att det föreligger någon sådan Prop. 2009/10:135 skyldighet förekommer det i praktiken att Kriminalvården tar om hand tillhörigheter som den intagne tar med sig till anstalten, trots att han eller hon inte får inneha dem där. Även tillhörigheter som den intagne inte får inneha i anstalten och som ankommer till eller påträffas hos den intagne under verkställigheten förvaras av Kriminalvården. Förvaringen skapar praktiska problem. För att komma till rätta med de problem som förvaringen av otillåtna tillhörigheter i anstalt medför har föreslagit att Kriminalvården ska ges en omfattande rätt att förverka sådan egendom. I likhet med flera remissinstanser, bl.a. JO, och JK, anser regeringen att kommitténs förslag är alltför långtgående i förhållande till det behov som finns och att det går ifrågasätta hur en sådan möjlighet till förverkande förhåller sig till det egendomsskydd som finns i regerings- formen och . Kommitténs förslag bör därför inte genomföras. I sitt remissvar har även berört möjligheten att på den intagnes bekostnad skicka hem hans eller hennes tillhörigheter. En sådan ordning, som gäller enligt den finska fängelselagen, är praktisk. Enligt regeringens mening bör det därför införas en rätt för Kriminal- vården att på den intagnes bekostnad sända tillhörigheter som den intagne inte får inneha till den adress där han eller hon är folkbokförd eller till annan adress som han eller hon anger. 11Kriminalvårdens hantering av kvarlämnade tillhörigheter Regeringens förslag: Kriminalvården ska få sälja eller, om det inte är möjligt, förstöra tillhörigheter som en intagen har lämnat kvar i anstalten när gått från det att frihetsberövandet upphört. Om den intagnes tillhörigheter har sålts, ska han eller hon ha rätt till skälig ersättning. förslag överensstämmer till viss del med regeringens. Enligt kommitténs förslag får endast egendom förstöras vars värde kan antas understiga två och en halv procent av prisbasbeloppet eller som inte kan vårdas utan risk för att den förstörs. Kommitténs för- slag innebär att Kriminalvårdens skyldighet att informera den intagne om sin befogenhet att sälja eller förstöra i anstalten kvarlämnad egendom regleras i lag. Remissinstanserna: Flertalet tillstyrker eller berör inte förslaget sär- skilt. Justitiekanslern () anser dock att det skulle föra för långt om Kriminalvården får möjlighet att sälja eller för- störa kvarlämnad egendom. I vart fall bör, enligt JK, egendomen inte få säljas tidigare än efter frigivningen. Skälen för regeringens förslag Kvarlämnade tillhörigheter bör få säljas eller förstöras Det är vanligt att en intagen lämnar kvar tillhörigheter i en anstalt när han eller hon friges. Tillhörigheter kan också bli kvarlämnade sedan den intagne på annat sätt avbrutit verkställigheten, t.ex. genom att avvika från anstalten. Kriminalvården tillämpar en praxis som innebär att den intagnes tillhörigheter förvaras efter att den intagne lämnat anstalten. Enligt regeringens mening är det inte en rimlig hantering. En ordning bör därför införas som möjliggör att i anstalt kvarlämnade tillhörigheter säljs eller, om det inte är möjligt på grund av att tillhörig- heterna saknar marknadsvärde, förstörs. En liknande ordning gäller t.ex. ifråga om beslagtagen egendom som inte hämtats ut när beslaget har hävts (jfr prop. 2008/09:227). I enlighet med vad konstaterat bör det åligga Kriminalvården att informera den intagne om att kvarlämnade tillhörig- heter kan komma att säljas eller förstöras. Kriminalvården bör enkelt kunna utarbeta rutiner som innebär att den intagne får sådan information under verkställigheten. Till skillnad från kommittén anser dock regering- en att Kriminalvårdens informationsskyldighet bör regleras på lägre för- fattningsnivå. Om tillhörigheter som lämnats kvar i anstalten sålts, bör den intagne ha rätt till skälig ersättning. Sådan ersättning, beslutad av Kriminalvården, bör aldrig utgå med högre belopp än som influtit vid försäljningen (jfr 8 § lagen [1974:1066] om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m.). Beslutet om ersättning bör kunna överklagas till allmän förvalt- ningsdomstol. Behovet av en tidsfrist Det är rimligt att den intagne ges att hämta de tillhörigheter som han eller hon har lämnat kvar i anstalten. har föreslagit från den tidpunkt då den intagne lämnat anstalten. JK har gjort gällande att denna tidsfrist inte bör understiga . Enligt regeringens mening ger en frist från det att frihetsberöv- andet upphört den intagne rimlig tid att själv, eller i förekommande fall genom ombud, hämta kvarlämnade tillhörigheter. Besöksrum som omöjliggör överlämnande av Regeringens förslag: Ett besök hos en intagen ska, om det är nöd- vändigt av säkerhetsskäl, få kontrolleras genom att besöket äger rum i ett besöksrum som omöjliggör att föremål överlämnas, t.ex. genom att den intagne och besökaren hålls åtskilda av en glasruta. förslag överensstämmer till viss del med Till skillnad från regeringens förslag innebär dock kom- mitténs förslag att ett besöksrum, som omöjliggör överlämnande av före- mål, endast får användas om det inte är tillräckligt med hänsyn till ordningen eller säkerheten att personal är närvarande under besöket eller om den intagne begär det. Remissinstanserna: Flertalet, däribland , Säkerhets- polisen och dåvarande , tillstyrker eller har inget att invända mot förslaget. ombudsmän () godtar förslaget med uttrycklig hänvisning till att kontrollen endast ska få äga rum om det inte är tillräckligt att personal är närvarande eller om den intagne begär , Facket för Service och Kommunikation och () avstyrker förslaget och anför bl.a. att kontrollen är främmande för svenska förhållanden och att det riskerar att påverka anstaltsklimatet negativt. anser bl.a. att, i möjligaste mån, andra åtgärder bör vidtas än att låta ett besök mellan en förälder och ett barn äga rum bakom en glasruta, men anser att det måste finnas kontroll som gör att ett barn inte riskerar att utnyttjas i brottsliga syften. Skälen för regeringens förslag För att minska de negativa följderna av ett frihetsberövande är det viktigt att en intagen, genom att ta emot besök, har möjlighet att hålla kontakt med personer utanför anstalten och på så sätt motverka den isolering som ett frihetsberövande innebär. går det inte att bortse från att ett besök hos en intagen innebär en ökad risk för införsel av narkotika och andra otillåtna föremål, liksom för att den intagne fortsätter att planera och begå brott. Enligt 29 § tredje stycket lagen om kriminalvård i anstalt kan ett besök i en anstalt kontrolleras genom att en tjänsteman är närvarande under besöket, här kallat personalövervakat besök. Syftet med ett personal- övervakat besök är att förhindra att den intagne och besökaren lämnar över narkotika och andra otillåtna föremål till varandra. besök kan personalen också kontrollera vad som sägs. kan, efter en individuell bedömning, medges av Kriminalvården, t.ex. om besökaren är ett minderårigt barn. Det har diskuterats om besök också bör kunna kontrolleras genom att besöket sker i ett särskilt inrett besöksrum som gör det omöjligt att överlämna föremål, i praktiken på så sätt att den intagne och besökaren hålls åtskilda med hjälp av en glasruta eller annan Prop. 2009/10:135 liknande anordning, här kallat glasrutebesök. En möjlighet till sådan kontroll har tidigare föreslagits av (SOU 1993:76) och (SOU 2000:126). Förslagen har dock avvisats, bl.a. med motiveringen att ordningen är främmande för svensk kriminalvård och att en sådan form av kontroll riskerar att avsevärt försämra anstaltsklimatet (jfr prop. 1994/95:124 s. 35, men även prop. 2001/02:91 s. 59 och 2005/06:30 s. 22). Regeringen instämmer inte i den kritik som har riktats mot möjligheten att skilja en intagen och en besökare åt med hjälp av en glasruta. Denna form av kontroll av ett besök, som förekommer i flera länder, bl.a. i och , motverkar effektivt införsel av narkotika och andra otillåtna föremål. En sådan kontrollform torde även innebära att fler intagna kan beviljas besök. I likhet med anser därför regeringen att det finns skäl att i lag införa en möjlighet till kontroll i form av glasrutebesök. En förutsättning för att kontrollera ett besök på nu angivet sätt bör vara att kontrollformen är nödvändig av säkerhetsskäl. Det innebär att glas- rutebesök inte får användas för kontroll av besök som inte krävt bevakning av säkerhetsskäl, vilket FRIO befarat. Regeringen kommer att följa tillämpningen. Några detaljerade regler om besöksrummens utformning bör inte ges i lag, vilket FRIO har föreslagit. Det ankommer på Kriminalvården att se till att utformningen blir ändamålsenlig och inte mer inskränkande än vad som är nödvändigt. Förhållandet till personalövervakat besök förslag möjliggör glasrutebesök endast om det inte är tillräckligt med personalövervakat besök. Ett sådant krav, som vunnit gehör hos JO, vilar på antagandet att ett glasrutebesök utgör ett större intrång än ett personalövervakat besök. gjorde emellertid en annan bedömning av intrånget och föreslog omvänt att personalövervakat besök skulle få äga rum endast om inte glasrutebesök var tillräckligt (SOU 1993:76 s. 240 f. och 438). Båda formerna av kontroll innebär större inskränkningar för den intagne och besökaren än ett obevakat besök. Det är därför angeläget att kontroll av besök endast sker i de fall där det av säkerhetsskäl är nöd- vändigt och att den minst ingripande formen av kontroll används. Vid denna bedömning bör behovet av kontrollform göras utifrån syftet i det enskilda fallet. Ett glasrutebesök möjliggör till skillnad från ett personal- övervakat besök att den intagne och besökaren kan medges att tala ostört med varandra, medan ett personalövervakat besök, å andra sidan, har den fördelen att Kriminalvården har möjlighet att under ett sådant besök tillåta fysisk kontakt. Det är därför inte möjligt att i lag ange en bestämd turordning mellan dessa kontrollformer. Det går inte heller att utesluta att det av säkerhetsskäl kan föreligga ett behov av att kombinera kontroll- formerna. Särskilt om minderåriga barns besök Prop. En central målsättning för regeringens politik för barn är, som angetts i avsnitt 4, att ett barnperspektiv ska genomsyra alla åtgärder som rör barn. Som BO särskilt framhållit innebär det att ett glasrutebesök inte bör äga rum när ett minderårigt barn besöker en förälder i anstalt. Normalt fram- står det som en mindre ingripande och en bättre ordning att låta ett sådant besök vara personalövervakat, bl.a. för att det då är möjligt att medge fysisk kontakt mellan den intagne och barnet. kan det inte uteslutas att det är påkallat med glasrutebesök även när ett barn besöker en intagen.