prop · GY0343 · 2010-12-16 00:00:00 — Huvudargumenten för detta var att det kan antas att många stater har begränsade möjligheter och resurser att få fram en översättning till svenska, danska eller norska, som det finns skäl att anta att kunskaperna i engelska och tillgången till översättare till engelska är god i hela unionen. De skäl som låg till grund för bedömningen av språkfrågan vid genomförandet av nämnda rambeslut är relevanta även när det gäller erkännande och verkställighet av förverkandebeslut. Samma lösning bör således väljas . Kraven på vilka språk som intyget ska vara skrivet på eller översatt till bör framgå av lag. bör vidare avge förklaring till artikel 19.2 att de språk som godtas för intyget är svenska, danska, norska och engelska (se avsnitt 8.1). Av artikel 4.2 i rambeslutet framgår att ett beslut om förverkande med bifogat intyg ska sändas direkt av behörig myndighet i den utfärdande staten till behörig myndighet i den verkställande staten. En medlemsstat kan med stöd av artikel 3.2 utse en centralmyndighet att ansvara för översändandet och mottagandet av beslut om förverkande och i övrigt Prop. 2010/11:43 bistå behöriga myndigheter. Som angetts i avsnitt 7.2.3 ska Kronofogde- myndigheten vara behörig myndighet enligt rambeslutet. Ett beslut om förverkande som översänds till för erkännande och verkställighet här ska skickas direkt till . Detta bör framgå av lag. När det gäller formerna för översändandet framgår det av artikel 4.2 i rambeslutet att det ska ske på ett sätt som gör det möjligt att få en skrift- lig uppteckning för att kunna fastställa dokumentens äkthet. Motsvarande bestämmelse finns i t.ex. artikel 4.1 i rambeslutet om verkställighet av frysningsbeslut och artikel 4.3 i rambeslutet om verkställighet av bötes- straff. Vid genomförandet av dessa bestämmelser har det angetts att beslutet tillsammans med intyget ska översändas till skriftligen genom post, bud eller telefax eller, efter överenskommelse i det enskilda fallet, på annat sätt. Ett sådant exempel är e-post (se t.ex. prop. 2008/09:218 s. 44). Det finns enligt regeringens mening inte någon anledning att införa en annorlunda reglering än de som valts vid genom- förandet av ovan nämnda rambeslut. Denna lösning bör framgå av den nya bestämmelsen. Regeringens förslag: ska pröva om ett beslut om förverkande är verkställbart i . Om så är fallet ska myndigheten besluta att sådan verkställighet får ske (verkställbarhets- förklaring). Verkställbarhetsförklaringen ska gälla . Ett beslut att inte meddela en verkställbarhetsförklaring ska innehålla skälen för beslutet. I verkställbarhetsförklaringen ska ange vad verkställigheten ska avse, hur beslutet om förverkande ska priori- teras om det finns flera förverkandebeslut eller om det finns beslut för att säkerställa ett framtida förverkande samt hur förklaringen kan överklagas. Avser verkställigheten ett visst belopp ska detta omräknas till svensk valuta. Verkställbarhetsförklaring ska delges den mot vilken förklaringen gäller. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens, dock med den skillnaden att promemorian utgick från att verkställbar- hetsförklaringen skulle meddelas av . Härutöver föreslogs i promemorian ett allmänt skyndsamhetskrav för erkännande av beslut om förverkande. Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot promemorians förslag vad gäller den prövning som ska ske. har dock invänt mot det allmänna skyndsamhetskravet vid handläggning av frågor om erkännande och verkställighet av beslut om förverkande. Skälen för regeringens förslag I artikel 7 i rambeslutet anges att behörig myndighet ska erkänna beslut om förverkande som översänts med stöd av rambeslutet utan krav på ytterligare formaliteter och skyndsamt vidta alla de åtgärder som krävs för att verkställa det om myndigheten inte finner skäl att tillämpa någon av de vägransgrunder som anges i rambeslutet. I enlighet med vad som föreslås i avsnitt 7.2.3 ska Kronofogdemyndig- heten vara behörig att pröva om ett beslut om förverkande ska erkännas och bli föremål för verkställighet i . ska också handha den faktiska verkställigheten. Frågan är hur det närmare prövningsförfarandet bör utformas. Prövningen måste ske i etapper, eftersom ställningstagandet till om det föreligger en vägransgrund och till eventuella skäl för att besluta om uppskov med verkställigheten måste föregå den faktiska verkställigheten. Förfarandet ska också uppfylla kraven i rambeslutet på motiverade beslut, i de fall där erkännande och verkställighet vägras. Flera rambeslut som vilar på principen om ömsesidigt erkännande inom det straffrättsliga området har genomförts i , bl.a. ram- beslutet om verkställighet av frysningsbeslut och rambeslutet om verk- ställighet av bötesstraff. Vid genomförandet av dessa rambeslut har en ordning införts med en särskild verkställbarhetsförklaring (se t.ex. 3 kap. 8 § lagen om verkställighet av bötesstraff). En verkställbarhetsförklaring är ett beslut där myndigheten anger att det utländska beslutet är verk- ställbart i , samt de närmare förutsättningarna för verkställig- heten, t.ex. det belopp som ska verkställas. Rambeslutet om verkställig- het av beslut om förverkande uppvisar stora likheter med dessa ram- beslut. Regeringen anser med hänsyn till detta att ett liknande prövnings- förfarande bör införas när det gäller erkännande och verkställighet av beslut om förverkande. beslut att ett utländskt förverkandebeslut kan verkställas i ska således anges i en verk- ställbarhetsförklaring, vilket bör framgå av den nya lagstiftningen. Med den föreslagna lösningen får man ett beslut som kan läggas till grund för eventuell prövning i domstol och som också anger de närmare förut- sättningarna för verkställigheten i . Verkställbarhetsförklaringen är inte avsedd att ersätta det utländska beslutet. Utgångspunkten vid prövning ska vara att det översända beslutet om förverkande ska verkställas, om det inte finns lagliga eller praktiska hinder mot det. Innan en verkställbarhetsförklaring meddelas ska vissa frågor alltid övervägas. En grundförutsättning är att den utfärdande statens myndighet har sänt över beslutet om förverkande tillsammans med intyget och att intyget innehåller alla de uppgifter som krävs enligt rambeslutet. Om det saknas uppgifter eller om intyget inte är översatt till något av de godtagna språken får myndigheten ge den utfärd- ande myndigheten tillfälle att komma in med en komplettering. Under förutsättning att underlaget är fullständigt ska Kronofogde- myndigheten därefter överväga om det finns grund att vägra erkännande (se avsnitt 7.4.4). Finner myndigheten att det inte finns några hinder mot erkännande och verkställighet ska en verkställbarhetsförklaring utfärdas. ska myndigheten ta ställning till om det finns skäl att besluta om uppskov med verkställigheten (se avsnitt 7.4.7). Ett beslut om upp- skov förutsätter att den grundläggande prövningen av om beslutet ska erkännas och verkställas har gjorts. kan således inte avvakta med att ta ställning i denna fråga under hänvisning till att det finns skäl att besluta om uppskov. Om det står klart att det utländska förverkandebeslutet är verkställbart, kan det finnas ytterligare frågor som ska ta ställning till. En sådan är en förklaring från den utfärdande staten om att förverkande av ett specifikt föremål får ersättas av betalning. Den frågan utvecklas närmare i avsnitt 7.4.6. En annan fråga är den inbördes priori- teringen om det finns konkurrerande förverkandebeslut, vilket kan resultera i ett beslut om uppskov avseende ett av besluten, se avsnitt 7.4.7. verkställbarhetsförklaring ska gälla omedel- bart, vilket bör framgå av den nya lagstiftningen. Innebörden av detta är att verkställigheten kan påbörjas även om den person som beslutet om förverkande riktar sig mot överklagar verkställbarhetsförklaring. Möjligheterna att överklaga verkställ- barhetsförklaring och begära inhibition hos rätten behandlas närmare i avsnitt 7.4.9. Även om utgångspunkten vid tillämpningen av principen om ömse- sidigt erkännande är att medlemsstaterna ska bistå varandra kan det upp- komma situationer då ett erkännande vägras. Enligt artikel 17 b ska den verkställande staten ange skälen för detta. Förvaltningslagens bestäm- melser om motivering av beslut gäller inte exekutiva verksamhet, se 32 § förvaltningslagen (1986:223). Även om den prövning som görs av i nu aktuellt fall möjligen inte är att anse som en exekutiv åtgärd bör det för tydlighetens skull införas en skyldighet för att ange skälen för sitt beslut när myndigheten beslutar att inte meddela en verkställbar- hetsförklaring. Det ligger i sakens natur att den utfärdande staten förväntar sig att en fråga om erkännande och verkställighet ska handläggas snabbt. I prome- föreslogs även ett allmänt skyndsamhetskrav för frågor som rör erkännande och verkställighet av beslut om förverkande. Förslaget baserade sig på artikel 7.1 i rambeslutet och avsåg handläggningen hos såväl den myndighet som först prövade om en verkställbarhetsförklaring skulle meddelas som vid en överprövning i domstol. har invänt mot detta och angett att det inte är rimligt att dessa mål ska hand- läggas med större skyndsamhet än vad som generellt gäller för handlägg- ning av mål. Regeringen instämmer i vad tingsrätten har angett. Skynd- samhetskravet i aktuell bestämmelse i rambeslutet syftar enbart till verk- ställigheten och inte frågan om erkännandet av beslutet om förverkande. Det finns således ingen anledning att dessa ärenden ska hanteras med förtur framför andra mål och ärenden hos eller domstol (jfr prop. 2008/09:218 s. 46 f. där samma fråga behandlades). En annan sak är att regeringen är övertygad om att myndigheterna gör sitt yttersta för att dessa ärenden hanteras så skyndsamt som ärendet kräver. Regeringen återkommer vad gäller skyndsamhetskravet vid verkställig- heten av beslutet om förverkande efter det att beslutet har erkänts (se Det ska dock noteras att den omständigheten att en verk- Prop. 2010/11:43 ställbarhetsförklaring gäller och att den faktiska verkställig- heten kan påbörjas omgående kommer att påskynda förfarandet. Enligt rambeslutet ska erkännande kunna vägras på flera grunder, bl.a. på grund av förbudet mot dubbelbestraffning (se närmare i avsnitt 7.4.4), dvs. verkställighet kan vägras om den person som förverkandebeslutet riktar sig mot tidigare blivit dömd för samma gärning som förverkande- beslutet grundar sig på. För att ska kunna ta ställning till denna fråga kommer myndigheten att behöva tillgång till vissa uppgifter som finns i register. Vidare kan en verkställighet skjutas upp om den skulle skada en pågå- ende förundersökning eller annat liknande förfarande. Även här kan det finnas skäl att ge tillgång till registeruppgifter. Vid genomförandet av rambeslutet om verkställighet av bötesstraff fick en rätt att få ut uppgifter ur belastningsregistret, se 10 § 21 förordningen (1999:1134) om belastningsregister, för att kunna ta ställning till om det i finns en tidigare dom eller annat avgörande beträffande samma gärning som hindrar erkännande och verk- ställighet av bötesstraffet (se prop. 2008/09:218 s. 48). I rambeslutet om verkställighet av beslut om förverkande finns motsvarande vägransgrund. Regeringen anser således att i handläggningen av dessa ärenden bör ha tillgång till uppgifter ur belastningsregistret. En sådan bestämmelse kan tas in i förordning. Regeringen vill notera att även om ges tillgång till dessa uppgifter finns det ingen skyldighet att inhämta uppgifter i varje ärende. Exempel på när uppgifter bör inhämtas är när den person som förverkandebeslutet riktar sig emot anger att han eller hon redan har dömts för samma gärning som förverkandebeslutet avser. Rambeslutets möjlighet att besluta om uppskov med en verkställighet för att den skulle kunna skada en pågående brottsutredning föranleder frågan om ska ha tillgång till uppgifter i miss- tankeregistret. I registret finns uppgifter om enskilda som är misstänkta för brott. Det ligger i sakens natur att uppgifterna är av känslig art och att de inte bör spridas mer än absolut nödvändigt. Motsvarande risk för att skada en pågående brottsutredning borde kunna uppstå även vid verk- ställighet av nationella förverkandebeslut. I dessa fall har Kronofogde- myndigheten ingen tillgång till misstankeregistret. Regeringen kan inte se några skäl att vid genomförandet av nu aktuellt rambeslut ändra denna ordning. Med hänsyn härtill och till uppgifternas känsliga natur bör inte ha någon rätt att få ut uppgifter ur miss- tankeregistret, även om regeringen kan se att i sin hantering av förverkandeärendena minimerar antalet personer som skulle ha tillgång till uppgifterna. Uppgifterna är i första hand avsedda för de brottsbekämpande myndigheterna. Oavsett om Kronofogdemyn- digheten får tillgång till uppgifterna eller inte är det ändå förunder- sökningsledaren som bäst kan bedöma vilken påverkan verkställigheten av ett utländskt förverkandebeslut skulle ha på en pågående brottsutred- ning. Det viktiga är att myndigheterna samråder med varandra för att utreda om verkställigheten av ett utländskt förverkandebeslut skulle skada en pågående brottsutredning. En sådan samrådsskyldighet kan regleras i förordning. Den samrådsskyldighet som föreslås torde i huvudsak mot- svara de synpunkter som förts fram av och i dessa delar. Det ska anmärkas att ett sådant sam- råd även kan avse om en verkställighet skulle skada en pågående brotts- utredning i en annan stat (se närmare avsnitt 7.4.7). En verkställbarhetsförklaring innebär, som ovan nämnts, inte något nytt beslut i förverkandefrågan. Det är endast en förklaring att det översända förverkandebeslutet motsvarar de krav som ställs i den svenska lagstift- ning som genomför rambeslutet och att förutsättningar finns för att verk- ställa beslutet i . Det finns dock några uppgifter som behöver redovisas närmare i verk- ställbarhetsförklaringen för att beslutet ska kunna verkställas i . En sådan uppgift är vilket belopp som ska förverkas, om det är fråga om ett penningbelopp. Enligt artikel 7.4 har den verkställande staten rätt att, om det är nödvändigt, räkna om beloppet till sin egen valuta. Efter- som ingen annan medlemsstat har samma valuta som blir en om- räkning alltid nödvändig. Detta bör framgå av lag. Utgångspunkten för omräkningen är tidpunkten då det utländska förverkandebeslutet meddel- ades. Om en del av det belopp som ska drivas in redan är verkställt, antingen genom att berörd person betalt in ett delbelopp eller om verk- ställighet delvis skett i någon stat, ska verkställigheten endast avse det belopp som återstår (se artikel 12.2). I promemorian föreslogs att förverkandebeloppet skulle anges i svensk valuta, med avdrag för vad som redan betalats eller drivits in i annan stat. Regeringen anser emeller- tid, mot bakgrund av hur motsvarande fråga reglerats i lagen om verk- ställighet av bötesstraff, att samtliga belopp som betalats eller drivits in efter det att beslutet om förverkande meddelats ska ses som en ren verk- ställighetsfråga och inte påverka verkställbarhetsförklaringen (jfr prop. 2008/09:218 s. 47 f.). Skälen för detta är främst att förenkla hanteringen av dessa ärenden. Om beslutet om förverkande rör specifik egendom ska detta också anges i verkställbarhetsförklaringen. Om den utfärdande staten godtar att verkställighet av specifik egendom ersätts med verkställighet av ett penningbelopp (jfr artikel 7.2), ska detta framgå av verkställbarhetsför- klaringen tillsammans med en uppgift om egendomens värde (se vidare avsnitt 7.4.6). I det sistnämnda fallet kan således verkställighet ske av den specifika egendomen eller av ett belopp motsvarande egendomens värde. En annan fråga som måste tas upp i verkställbarhetsförklaringen är hur beslutet ska verkställas om det finns flera beslut om förverkande eller ett eller flera beslut om åtgärder till säkerställande av framtida beslut om Den frågan utvecklas närmare i avsnittet om uppskov med Prop. 2010/11:43 verkställigheten (avsnitt 7.4.7). Eftersom det föreslås att det inte ska vara tillåtet att ersätta ett beslut om förverkande med alternativa påföljder (se närmare om detta i avsnitt 7.4.6) krävs det ingen påminnelse om detta i verkställbarhetsförklar- ingen. Däremot bör underrätta den utfärdande staten om detta om den utfärdande staten i intyget samtyckt till sådana alternativa åtgärder. En sådan underrättelseskyldighet kan regleras i för- ordning. Slutligen ska det också framgå av verkställbarhetsförklaringen vad som gäller i fråga om domstolsprövning. Förklaringen ska bl.a. innehålla upp- lysningar om till vem ett överklagande ska ges in och inom vilken tid överklagandet måste ske. Verkställbarhetsförklaringen ska också delges den person som beslutet om förverkande riktar sig mot. Delgivnings- frågor behandlas vidare i avsnitt 7.4.9. Regeringens förslag: Något generellt krav på dubbel straffbarhet ska inte ställas upp. Ett krav på dubbel straffbarhet ska emellertid gälla för brott som helt eller delvis begåtts på svenskt territorium. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens för- I promemorian föreslogs att ett krav på dubbel straffbarhet skulle ställas upp beträffande beslut om utvidgat förverkande som baserade sig på artiklarna 3.1 och 3.2 i förverkanderambeslutet vad gäller de brott som inte omfattades av artikel 6.1 i rambeslutet om verkställighet av beslut Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna har anslutit sig till promemorians förslag eller lämnat det utan erinran. män har anfört att rambeslutets fakultativa möjlighet att införa ett krav på dubbel straffbarhet förutom för de s.k. listbrotten bör utnyttjas fullt ut. tingsrätt har också sett ett värde i att uppställa ett krav på dubbel straffbarhet, åtminstone i form av ett fakultativt verkställighetshinder. Skälen för regeringens förslag: Rambeslutet ger möjlighet för den verkställande staten att uppställa ett krav på dubbel straffbarhet samt kräva att den aktuella gärningen utgör brott som möjliggör förverkande enligt den verkställande statens lagstiftning (artikel 6.3). het är emellertid begränsad. I fråga om de brott som räknas upp i artikel 6.1 har valts samma lösning som i vissa andra rambeslut. något krav på dubbel straffbarhet inte får ställas upp, om den utfärdande staten bedömer att den gärning som föranlett beslutet om förverkande motsvarar något av de brott som anges i artikel 6.1 och brottet har en straffskala med ett högsta frihetsstraff om , de s.k. listbrotten. Uppräkningen omfattar ett antal av de brott som regleras i och som kan resultera i beslut om förverkande, t.ex. vissa tillgreppsbrott, bedrägeribrott och förfalskningsbrott. Även brott inom specialstraffrätten förekommer på listan, exempelvis terroristbrott, narkotikabrott och Brotten i fråga är till viss del harmoniserade inom EU. brottsbeteckningar som anges i uppräkningen motsvarar dock inte alltid brott som i den svenska lagstiftningen har samma beteckning. Den reglering som finns i rambeslutet motsvarar i huvudsak de regler om dubbel straffbarhet som finns i andra rambeslut på det straffrättsliga området, t.ex. rambesluten om en europeisk arresteringsorder, om verk- ställighet av frysningsbeslut och om verkställighet av bötesstraff. Huvudparten av remissinstanserna har inte haft några invändningar mot de begränsade möjligheterna att kräva dubbel straffbarhet som före- slogs i promemorian. Några remissinstanser har emellertid anfört invänd- ningar mot en sådan lösning. Först vill regeringen hänvisa till de principiella överväganden om kravet på dubbel straffbarhet som gjordes i anslutning till genomförandet av rambeslutet om verkställighet av bötesstraff (se prop. 2008/09:218 s. 48 ff.). Dessa överväganden gör sig gällande även i detta lagstiftnings- ärende. Det straffrättsliga samarbetet inom EU är unikt och går inte att jämföra med annat internationellt samarbete. De särskilda friheterna, framför allt den fria rörligheten av personer, ställer särskilda krav på samarbetet. Vid genomförandet av tidigare rambeslut har möjligheterna att ställa upp ett krav på dubbel straffbarhet inte utnyttjats fullt ut. Regeringens utgångspunkt vid genomförandet av nu aktuellt rambeslut är att rambeslutets möjligheter att införa ett krav på dubbel straffbarhet inte heller nu bör utnyttjas fullt ut. Förutom de principiella överväganden som gjordes i ovan nämnda lagstiftningsärende vill regering föra fram följande. Ett beslut om förverkande är ett slutligt beslut som meddelats av en domstol i en annan medlemsstat. Alla medlemsstater är bundna av de grundläggande principer som gäller för rättsskipning. I rambeslutet anges också uttryckligen att det förutsätts att ett förverkandebeslut fattas i enlighet med principerna om laglighet, subsidiaritet och proportionalitet (skäl 9). Medlemsstaterna i EU har också som ett övergripande mål att bekämpa organiserad brottslighet och ett viktigt verktyg i denna kamp är att komma åt de vinster som den brottsligheten genererar. Målsättningen i samarbetet mellan medlemsstater bör vara att undanröja de hinder som finns i samarbetet, vilket principen om ömsesidigt erkännande är ett uttryck för, dvs. medlemsstaterna ska i så stor utsträckning som möjligt acceptera de olikheter som finns i varandras system. Detta gäller bl.a. vilka gärningar som har kriminaliserats i de olika staterna. För verkställighet av bötesstraff (vilket inkluderar verkställighet av särskild rättsverkan av brott i form av företagsbot) och frysningsbeslut gäller, med vissa undantag, inget krav på dubbel straffbarhet. Regeringen kan inte se någon avgörande skillnad mellan verkställighet av ett beslut om förverkande i de fall det rör sig om ett förverkande som är kopplat till ett konkret brott (och som motsvaras av beslut om förverkande enligt 36 kap. 1 § ) och verkställighet av bötesstraff och företagsbot när det gäller just kravet på dubbel straffbarhet. En annan omständighet som bör föras fram är att något krav på dubbel straffbarhet inte ställs när det gäller verkställighet av frysningsbeslut som bl.a. syftar till att säkerställa en framtida verkställighet av ett förverk- andebeslut. Detta talar för att man inte bör införa ett krav på dubbel straffbarhet när det gäller verkställighet av beslut om förverkande. Det vore anmärkningsvärt att kunna frysa stora tillgångar utan krav på dubbel straffbarhet för att i ett senare led vägra verkställighet av förverkande- beslutet på grund av avsaknaden av dubbel straffbarhet. Ett motargument är dock att frysning är ett interimistiskt beslut och att de materiella kraven då kan ställas lägre än vid verkställighet av det slutliga beslutet. Regeringen delar den syn att kraven på en verkställighet av en interi- mistisk åtgärd kan och bör ställas lägre än på en verkställighet av ett slutligt beslut. Däremot innebär det inte att de högre kraven måste mani- festeras genom införandet av ett krav på dubbel straffbarhet. Möjlig- heterna att vägra verkställighet av förverkandebeslut är avsevärt fler än när det gäller möjligheterna att vägra verkställighet av ett frysnings- beslut. Det ska vidare noteras att i de fall ett frysningsbeslut syftar till att säkra bevisning finns, enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brott- mål, inget krav på dubbel straffbarhet för att i det senare ledet överlämna bevisningen till den utfärdande statens myndigheter. Regeringen anser således, mot bakgrund av de skäl som angetts ovan, att det inte bör införas något generellt krav på dubbel straffbarhet när det gäller verk- ställighet av beslut om förverkande som grundar sig på ett konkret brott. Som nämnts ovan har några remissinstanser invänt mot att inte fullt ut utnyttjar möjligheterna till att uppställa krav på dubbel straff- barhet. ombudsmän har pekat på att ett sådant krav bäst skulle överensstämma med legalitetsprincipen, dvs. ska inte medverka till verkställighet av ett beslut om förverkande som grundar sig på gärningar som inte är straffbara här.