prop · GX03237 · 2010-06-23 00:00:00 — Drygt hälften av polismyndigheterna har valt att använda det av Rikspolis- styrelsen framtagna verksamhetsstödet. Enligt promemorian har arbets- rutinerna utvecklats olika hos polismyndigheterna och skillnaderna i effektivitet mellan polismyndigheterna framstår enligt promemorian som betydande. I promemorian anförs att det från domstolar och andra uppdrags- myndigheter har framförts kritiska synpunkter på hur stämningsmanna- verksamheten fungerar i vissa delar av landet. I under- sökning av inställda huvudförhandlingar i brottmål (se närmare avsnitt 4.2) misslyckades av stämningsmannauppdragen . Privata delgivningsföretags tjänster efterfrågas i allt högre grad. Det har i flera sammanhang framförts att det finns ett behov av en lag- reglering för att säkerställa att verksamheten bedrivs under ordnade former. och Datainspektionen har t.ex. pekat på att det finns en risk för att privat delgivningsverksamhet i vissa fall kan få karaktären av indrivning och att det är önskvärt att delgivningsverk- samheten regleras och att någon form av kvalifikationskrav ställs på aktörerna (2006:3). Stämningsmannaverksamheten hos polismyndigheterna visar betydande underskott. har i en skrivelse till regeringen föreslagit att stämningsmannaavgiften höjs från till . Vid en genomförd upphandling av buddelgivningstjänster från privata delgivningsföretag för delgivning inom den summariska processen har de avgivna anbuden enligt promemorian legat i intervallet per uppdrag. Detta tyder enligt promemorian på att åtmin- stone enklare delgivingsärenden i vissa delar av landet hanteras mer effektivt hos privata delgivningsföretag än av polisens stämningsmanna- organisation. Ett flertal remissinstanser, bl.a. och Justitiekanslern, instämmer i promemorians överväganden angående behovet av en reform. uppger att den ser allvarligt på den kritik som riktas mot polisen i promemorian och att styrelsen nu avser att ser över verksamheten och hur styrelsen i övrigt kan bidra till verksamhetsförbättringar. Redan i departementspromemorian Vissa effektiviseringar på delgiv- ningsområdet (Ds 1994:129) väcktes frågan om det borde införas en ordning där privat arbetande stämningsmän skulle kunna ställas under offentlig kontroll och ges samma behörighet som offentliganställda tjänstemän med stämningsmannabehörighet. I promemorian redovisades översiktligt och i skissform de huvudsakliga komponenterna i ett sådant system. berörde också frågan men ansåg att det inte kunde uteslutas att ekonomiska vinstintressen skulle konkurrera med rättsäkerheten på ett olämpligt sätt om stämningsmannadelgivning tillåts utföras som näringsverksamhet (SOU 2002:70 s. 161 f). arbetsgrupp för processrättsliga frågor överlämnade promemorian Delgivning. I samband med remissbehandlingen av denna framförde flera remissinstanser att det borde införas en möjlighet till privat stämningsmannadelgivning. Arbetsgruppen lämnade därefter ett förslag till en lag om auktorisation av privata stämningsmanna- företag i promemorian Inställda huvudförhandlingar i brottmål II. Förslaget innebar en frivillig auktorisation av privata stämningsmanna- företag. Företagen föreslogs få ansvaret för kontrollen av de anställda. Bland annat föreslogs en skyldighet att ge in utdrag ur belastnings- registret för den som erbjuds anställning i ett auktoriserat stämnings- mannaföretag. Det stora flertalet remissinstanser tillstyrkte förslaget att införa privat stämningsmannadelgivning. Det framfördes dock en del synpunkter på olika delar av förslaget. Stämningsmannadelgivning i privat regi Det finns flera exempel på privata verksamheter som bedrivs genom ett tillstånds- eller auktorisationsförfarande med fortlöpande tillsyn över verksamheten. Som exempel kan nämnas verksamhet som bedrivs av bevakningsföretag, ordningsvakter och pantbanker samt inkassoverk- samhet. Erfarenheterna från dessa verksamheter är i huvudsak goda. I promemorian anförs att möjligheten till privata alternativ leder till ökad konkurrens och ökad mångfald som auktorisationsförfarandet och tillsynen möjliggör att de krav i fråga om rättssäkerhet som bör ställas kan upprätthållas. I promemorian föreslås mot denna bakgrund och med hänsyn till vad som anförs om den nuvarande situationen på delgivningsområdet (se ovan) att tiden kan anses mogen att införa privat stämningsmannadelgivning som ett komplement till den offentliga verksamheten. Det stora flertalet remissinstanser, däribland JO, Justitiekanslern, i , Hovrätten för Nedre och , tillstyrker förslaget eller lämnar det utan Två remissinstanser, och avstyrker förslaget. ställer sig mycket tveksam till om samtliga konsekvenser av ett införande av privat stämningsmannadelgiv- ning är uppmärksammade och noggrant övervägda. Styrelsen anser att det delade ansvaret mellan polisens stämningsmän och auktoriserade delgivningsföretag kommer att göra verksamheten svår att hantera. Slutligen befarar styrelsen att det kan uppstå en risk vid en auktorisation av privata delgivningsföretag för att den organiserade brottsligheten på olika sätt utnyttjar de nya möjligheterna för sina egna syften. anser bl.a. att ekonomiska vinstintressen kan komma att konkurrera med rättssäkerheten på ett icke önskvärt sätt. Dessutom pekar på det förhållandet att det enligt förbundet alltid finns en risk för hot och våld i samband med delgivningar. Dessa bör därför utföras av en myndighetsperson med kunskap om hur man arbetar på ett säkert sätt. De farhågor som och ger uttryck för måste naturligtvis tas på allvar. Risken för att kriminella kommer att försöka utnyttja sig av auktorisationsmöjligheten för att t.ex. påverka en rättsprocess, måste dock anses vara mycket liten. Risken kan enligt regeringens uppfattning dessutom minimeras genom de registerkontroller som föreslås ska göras vid auktorisation och godkännande av personal (se närmare avsnitt 15.115.2). Det kan noteras att i , som får anses vara en av remissinstanserna som har störst erfarenhet av den oauktoriserade buddelgivningsverksamhet som redan finns, inte har stött på någon oseriös privat delgivningsverksamhet. Inte heller anser regeringen att farhågan att ekonomiska intressen skulle kunna medföra att anställda vid privata delgivningsföretag tillämpar delgivningsbestämmelserna på ett felaktigt sätt i syfte att effektivisera sin verksamhet framstår som så välgrundad att den utgör ett skäl att avstå från att tillåta privat stämningsmannadelgivning. Vidare avser regeringen att vidta åtgärder för att skärpa kraven på att de eftersökningsåtgärder som har utförts ska dokumenteras. I likhet med bl.a. Justitiekanslern anser regeringen att ändamålsenligt utformade bestämmelser om auktorisation och tillsyn måste anses ge ett tillräckligt skydd för att verksamheten bedrivs på ett korrekt och rättssäkert sätt. Enligt regeringens uppfattning kommer de privata delgivningsföretagen dessutom av ekonomiska skäl ha ett intresse av att utföra delgivnings- uppdragen noggrant. Ett företag vars hantering av delgivningsuppdrag underkänns i efterhand kommer att riskera sitt anseende hos såväl enskilda som offentliga uppdragsgivare. Upprepade felaktigheter kommer sannolikt att leda till att den person som utfört uppdragen får sitt personliga godkännande återkallat. Företaget riskerar också att auktorisa- tionen återkallas (se närmare avsnitt 15.5). Mot den angivna bakgrunden anser regeringen att stämningsmannadelgivning även bör få utföras av auktoriserade delgivningsföretag. En fråga som också diskuteras i promemorian är om privata stämnings- män bör ges lika vidsträckta befogenheter som polismyndigheternas stämningsmän. Ett alternativ skulle enligt promemorian kunna vara att befogenheterna att delge genom spikning och surrogatdelgivning (se närmare avsnitt 12.712.11) förbehålls polisens stämningsmän. I promemorian avfärdas emellertid detta alternativ. Som skäl för detta anförs bl.a. att en sådan begränsning skulle kunna leda till att det i Prop. 2009/10:237 spikningsfallen blir nödvändigt att först vända sig till ett auktoriserat delgivningsföretag och därefter, sedan det konstaterats att personlig delgivning inte är möjlig, till polismyndigheten. En sådan ordning skulle också försämra de auktoriserade delgivningsföretagens förutsättningar att konkurrera med den offentliga verksamheten, vilket skulle kunna förfela syftet med reformen. Det skulle också kunna innebära att incitamentet att söka auktorisation inte blir tillräckligt starkt och att reformen därmed riskerar att inte få önskat genomslag. Regeringen ansluter sig till promemorians bedömning och anser att anställda vid auktoriserade delgivningsföretag bör ges samma delgiv- ningsbefogenheter som stämningsmän och andra personkategorier med stämningsmannabehörighet. Bestämmelserna om auktorisation av privata delgivningsföretag bör tas in i en särskild lag. Denna lag behandlas i avsnitt 15. 12.4Förutsättningar för att använda stämningsmanna- delgivning Regeringens förslag: Det ska inte uppställas något krav på att andra delgivningssätt måste ha prövats för att stämningsmannadelgivning ska få användas. Promemorians förslag: I promemorian föreslås att stämningsmanna- delgivning ska få användas om ett försök till vanlig delgivning eller delgivning med annat tillämpligt delgivningssätt har misslyckats eller sådana delgivningsförsök bedöms som utsiktslösa. Remissinstanserna: Ett fåtal remissinstanser yttrar sig i denna del. anser att det är tveksamt om det bör finnas någon särskild bestämmelse om när stämningsmannadelgivning får användas. Skälen för regeringens förslag: Enligt delgivningslag får stämningsmannadelgivning användas om inte delgivning kan ske genom ordinär delgivning, särskild postdelgivning eller telefondelgivning (3 § fjärde stycket). Särskild postdelgivning används dock i princip inte längre (se närmare avsnitt 14.1). Vidare följer av 1 § andra stycket delgivningsförordning att myndigheten alltid ska sträva efter att använda delgivningssätt som medför så ringa olägenhet och kostnad som möjligt såväl för myndigheten som för den som ska delges. I promemorian föreslås att stämningsmannadelgivning endast ska få användas om ett försök till vanlig delgivning har misslyckats eller bedöms vara utsiktslöst. Som påpekar kan man även tänka sig situationer när det är befogat att använda stämningsmannadelgivning trots att inte något annat delgivningsförsök vare sig har prövats eller bedöms vara utsiktslöst. Stämningsmannadelgivning bör kunna användas direkt om det finns anledning att anta att delgivningsmottagaren inte frivilligt kommer att bekräfta mottagandet vid vanlig delgivning. Så kan t.ex. vara fallet om det har förekommit delgivningsproblem i målet eller ärendet. Andra exempel är när delgivningsärendet är särskilt brådskande, t.ex. när det sammanträde som en kallelse avser snart ska äga rum, eller när myndigheten saknar kontaktuppgifter beträffande Prop. 2009/10:237 delgivningsmottagaren. Slutligen är det, som framhåller, ofta lämpligt att använda stämningsmannadelgivning direkt när delgiv- ningsmottagaren är frihetsberövad. Den generella bestämmelse som regeringen föreslår i avsnitt 5.5 om att myndigheterna alltid ska välja ett delgivningssätt som är ändamålsenligt med hänsyn till handlingens innehåll och omfattning och som medför så lite kostnader och besvär som möjligt innebär att stämningsmanna- delgivning inte ska användas när andra delgivningssätt, som är snabbare, billigare och mindre ingripande för den person som söks, kan användas. Regeringen anser därför att det inte behövs någon särskild bestämmelse om att andra delgivningssätt måste ha prövats för att stämningsmanna- delgivning ska få användas. 12.5Överlämnande av handlingen till delgivnings- mottagaren Regeringens förslag: Vid stämningsmannadelgivning ska handlingen lämnas till delgivningsmottagaren om han eller hon påträffas. Om delgivningsmottagaren vägrar att ta emot handlingen ska den som huvudregel lämnas på platsen. Delgivning har skett när delgivningsmottagaren har tagit emot handlingen. Om delgivningsmottagaren vägrar ta emot handlingen anses delgivning ändå ha skett. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans yttrar sig särskilt i denna del. Skälen för regeringens förslag: Vid stämningsmannadelgivning bör, om det är möjligt, handlingen lämnas till delgivningsmottagaren. delgivningslag anges inte vad som ska göras med handlingen om delgivningsmottagaren vägrar att ta emot den. Det anges endast att delgivningen i sådana fall ändå anses ha skett (19 § andra stycket). Regeringen anser att det är angeläget att en delgivningsmottagare inte kan undandra sig delgivning genom att vägra att ta emot handlingen. Även i den nya lagen bör delgivning anses ha skett i en sådan situation. En förutsättning för att stämningsmannadelgivning ska ha skett är att delgivningsmottagaren vid delgivningsförsöket förstår att det rör sig om ett försök till delgivning Detta innebär normalt att det måste ha förekommit personlig kontakt mellan stämningsmannen och delgivnings- mottagaren (1978 s. 222). Vägran att ta emot handlingen behöver inte ske i form av en muntlig förklaring utan kan ta sig olika former, t.ex. att delgivningsmottagaren vägrar att öppna dörren sedan han eller hon har fått klart för sig att det är fråga om ett delgivningsförsök. För att delgivning ska anses ha skett i en sådan situation krävs naturligtvis att det är klarlagt att det är delgivningsmottagaren som befinner sig på andra sidan dörren (prop. 1978/79:11 s. 38 och NJA 2008 N 51). I förarbetena till delgivningslag anges att stämningsmannen vid vägran ska försöka lämna handlingen så att den kan tas om hand 1970:13 s. 149). Vid vägran att öppna dörren, bör alltså hand- lingen om möjligt lämnas i brevinkastet eller brevlådan. I en sådan situa- Prop. 2009/10:237 tion är det alltså inte fråga om spikning (jfr avsnitt 12.11). av lagtexten framgå att handlingen ska lämnas så att delgivnings- mottagaren senare kan ta om hand den om det inte är olämpligt med hänsyn till omständigheterna. 12.6Överlämnande av meddelande när inte handlingen finns tillgänglig Regeringens förslag: När handlingen inte finns tillgänglig får vid stämningsmannadelgivning i stället ett skriftligt meddelande med hand- lingens innehåll delges. Delgivning har skett när delgivningsmottagaren har tagit emot meddelandet. Om delgivningsmottagaren vägrar ta emot meddelandet anses delgivning ändå ha skett. Handlingen ska skickas eller lämnas till delgivningsmottagaren om det kan ske och inte bedöms obehövligt. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås att en myndighet, om delgivningsmottagaren begär det, ska sända handlingen till delgivningsmottagaren med post eller på annat sätt som överenskommits vid delgivningen. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser, däribland Kronofogde- myndigheten, tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. Ett par remissinstanser, bl.a. , som inte invänder mot förslaget i och för sig, ifrågasätter dock om bestämmelsen är tillräckligt effektiv när det gäller svårdelgivna tilltalade som ska delges stämningsansökan i brottmål. Ett par remissinstanser, bl.a. Kammarrätten i , anser att det bör klargöras att handlingen endast ska sändas till delgivnings- mottagaren om han eller hon begärt det vid delgivningstillfället. En remissinstans, Hovrätten över och , anser att delgivningen bör villkoras av att handlingen sänds inom föreskriven tid. Några remissinstanser, bl.a. , har lagtekniska synpunkter. Skälen för regeringens förslag: Enligt 4 § delgivningslag får regeringen meddela bestämmelser om befordran av ett meddelande som ska delges genom telefon, telegram eller på annat liknande sätt till den på vilket delgivningsuppdraget ankommer. I 10 § delgivningsförordning anges att uppdragsmyndigheten, om särskild skyndsamhet är påkallad, inte behöver sända själva handlingen utan kan genom telefon, telegram, telex eller på annat liknande sätt befordra det meddelande som ska delges till den som ska ombesörja stämningsmanna- delgivningen. Om meddelandet läses upp på telefon, ska mottagaren enligt samma bestämmelse uppteckna meddelandet samt kontrollera och låta skriva ut det. Stämningsmannadelgivningen verkställs sedan genom att meddelandet lämnas till den sökte och delgivningskvitto tecknas på en avskrift eller en kopia av meddelandet. I promemorian konstateras att det ovan beskrivna förfarandet sällan används i praktiken, vilket till viss del antas bero på att bestämmelsen är förhållandevis okänd hos många myndigheter. ras dock att det inte är ovanligt att en delgivningsmottagare som efter- söks för stämningsmannadelgivning påträffas i något annat sammanhang, t.ex. vid en poliskontroll. Vid en registerkontroll kan framkomma att personen i fråga söks för delgivning. Polismannen kan i sådana fall kontakta uppdragsmyndigheten och få det meddelande som delgivningen avser uppläst för sig, skriva ned meddelandet och delge detta i stället för själva handlingen. I promemorian görs bedömningen att denna metod med upparbetade rutiner torde kunna vara effektiv när personlig delgivning är nödvändig. Den remisskritik som framförs mot förslaget tar huvudsakligen sikte på att bestämmelsen inte innebär någon lösning på problemet med svår- delgivna personer i brottmål. Regeringen delar promemorians bedöm- ning. Möjligheten till delgivning av skriftliga meddelanden bör därför finnas kvar och tas in i den nya lagen. Bestämmelsen bör vara teknik- neutral så att den inte i sig lägger hinder i vägen för att elektronisk kommunikation kan användas för att befordra meddelandet till den som ska utföra stämningsmannadelgivningen. Delgivning av skriftliga meddelanden bör även fortsättningsvis främst tillämpas i brådskande fall. I promemorian föreslås dock att det nuvarande kravet att särskild skyndsamhet ska vara påkallad avskaffas. Som skäl för detta anförs att bestämmelsen därigenom även kan användas t.ex. när delgivningen rör personer som saknar känt hemvist eller är notoriskt svårdelgivna. Som påpekar kommer denna ändring förhoppningsvis att öka användningsområdet. Regeringen ansluter sig till promemorians förslag att det inte bör ställas något krav i lagtexten på att särskild skyndsamhet ska vara påkallad. En av orsakerna till att bestämmelsen om delgivning av skriftliga meddelanden så sällan tillämpats torde vara att den nuvarande regleringen innebär att meddelandet ska befordras från uppdragsmyndig- heten till den som ska utföra delgivningen. Bestämmelsen skulle kunna användas mer effektivt om en polisman även har möjlighet att kontakta den polismyndighet som har tillgång till handlingen och få del av dess innehåll. Bestämmelsen bör därför inte ställa något krav att uppdrags- myndigheten ska kontaktas utan även skapa förutsättningar för att upp- gifter om handlingens innehåll lämnas av stämningsman eller polismyn- dighet. Ingen remissinstans invänder mot promemorians förslag att handlingen i vissa fall ska skickas till delgivningsmottagaren i efterhand. En remiss- instans, Hovrätten över och , anser dock att delgivningen ska villkoras av att handlingen skickas. Enligt regeringens uppfattning bör dock delgivningstidpunkten liksom vara när meddelandet lämnas. Det ligger i linje med regleringen av delgivningstidpunkten vid muntlig delgivning, nämligen att den bör knytas till den tidpunkt då delgivningsmottagaren har fått den information som delgivningen avser. Delgivning bör således ha skett när delgivningsmottagaren har tagit emot meddelandet. Om delgivningsmottagaren vägrar ta emot meddelandet bör, liksom gäller för stämningsmannadelgivning av handlingar, delgiv- ning ändå ha skett. Enligt regeringens uppfattning bör det ligga på den som utför stämningsmannadelgivningen att klargöra om delgivningsmottagaren önskar få handlingen skickad till sig. skulle ändra sig och vända sig till myndigheten faller det naturligtvis Prop. 2009/10:237 inom ramen för myndighetens serviceskyldighet att i efterhand skicka handlingen till honom eller henne. Eftersom de åtgärder som föreskrivs för att stämningsmannadelgivning ska ha skett då redan har utförts utgör en sådan situation inte något praktiskt problem. Det finns även andra situationer där det är orimligt att handlingen ska behöva skickas. Det kan t.ex. förekomma att ändamålet med delgivningen, t.ex. den förhandling som kallelsen som ska delges avser, kommer att inträffa innan hand- lingen kommer att kunna nå delgivningsmottagaren. I sådant fall är det naturligt att handlingen inte behöver skickas. Regeringen anser vidare att det är en fördel om skyldigheten att skicka eller lämna handlingen utformas på likartat sätt som vid muntlig delgivning. Mot den angivna bakgrunden föreslogs i lagrådsremissen att myndigheten bör skicka eller lämna handlingen till delgivningsmottagaren om det inte bedöms obehövligt. Lagrådet föreslår, med hänvisning till sitt förslag rörande muntlig delgivning, att handlingen ska skickas eller lämnas till delgivnings- mottagaren om det inte bedöms obehövligt. Regeringen konstaterar att det liksom vid muntlig delgivning kan uppstå situationer där det inte är möjligt att skicka eller lämna handlingen. Även denna bestämmelse bör därför utformas på så sätt att handlingen ska skickas eller lämnas till delgivningsmottagaren om det kan ske och inte bedöms obehövligt (se närmare avsnitt 9.3). I promemorian har inte angetts några begränsningar av vilka handlingar som får delges på det föreslagna sättet. Några sådana begräns- ningar finns inte heller delgivningslag. Kronofogdemyndig- heten anser att det bör klargöras vilka handlingar som får delges på det aktuella sättet. Delgivning av meddelanden torde ha sitt största användningsområde när det gäller delgivning av handlingar som inleder ett förfarande vid myndigheten. Regeringen anser därför att även sådana handlingar, t.ex. stämningsansökningar, ska få delges på detta sätt. Liksom vid all delgivning ska delgivningssättet endast användas om det är ändamålsenligt med hänsyn till handlingens innehåll och omfattning (se närmare avsnitt 5.5). 12.7Allmänna förutsättningar för surrogatdelgivning Regeringens förslag: Vid stämningsmannadelgivning får i vissa fall den handling som ska delges lämnas till en annan person än delgivnings- mottagaren, s.k. surrogatdelgivning. Handlingen får lämnas endast till en person som samtycker till det och som inte är motpart i samma mål eller ärende till den som ska delges. En underrättelse om att delgivning har skett och vem handlingen har lämnats till ska skickas till delgivnings- mottagaren. Delgivning har skett när handlingen har lämnats och underrättelse till delgivningsmottagaren har skickats. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås att underrättelse om delgivningen och vem handlingen har lämnats till alltid ska sändas med post till delgivnings- mottagaren under hans eller hennes senast kända adress. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot promemorians förslag. Skälen för regeringens förslag Enligt nuvarande ordning får handlingen i vissa fall lämnas till annan person än delgivningsmottagaren, s.k. surrogatdelgivning (1214 §§). Surrogatdelgivning får endast användas vid stämningsmannadelgivning. Det framgår motsatsvis av bestämmelsen om att ordinär delgivning (genom bud) och särskild postdelgivning endast får ske genom att handlingen lämnas till den sökte (3 § första och andra styckena). Den bakomliggande tanken med surrogatdelgivning är att den person som tar emot handlingen ska vidarebefordra den till den sökte. Som en extra säkerhetsåtgärd föreskrivs dessutom att stämningsmannen ska sända ett meddelande till den sökte om att surrogatdelgivning har skett och vem som har mottagit handlingen för den söktes räkning. Meddelandet ska sändas med vanligt brev till den sökte på hans eller hennes vanliga adress. Delgivning anses ha skett när handlingen har lämnats och meddelandet har sänts. Förfarandet med surrogatdelgivning bygger på frivillighet.