prop · GX03237 · 2010-06-23 00:00:00 — avstyrker förslaget att införa en möjlighet för juridiska personer att registrera en särskild delgivningsadress och anför att en sådan ordning riskerar att leda till missförstånd hos juridiska personer, bl.a. eftersom det är okänt för många vad som inryms i begreppet delgivning. Vidare anser verket att det finns en risk att juridiska personer missar att ändra den särskilda delgivningsadressen när det behövs. Regeringen anser att det inte går att bortse från de risker som Bolags- verket pekar på. Regeringen anser därför att det inte utan ytterligare överväganden bör införas någon möjlighet för juridiska personer att registrera en särskild delgivningsadress. Liksom gäller för särskild delgivning med aktiebolag enligt delgivningslag bör därför handlingen och kontrollmeddelandet skickas till den registrerade post- adressen. Regeringens förslag: Särskild delgivning med juridisk person har skett när har förflutit från det att handlingen skickades, om kontrollmeddelandet har skickats på föreskrivet sätt och det inte med hänsyn till omständigheterna framstår som osannolikt att handlingen har kommit fram . Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot förslaget att delgivning ska anses ha skett efter det att handlingen har skickats. Några remissinstanser, bl.a. Hovrätten för Nedre , har Skälen för regeringens förslag: Vid särskild delgivning med aktiebolag anses delgivning ha skett när har förflutit från det att kontrollmeddelandet sänts med post och det inte med hänsyn till omständigheterna framstår som osannolikt att handlingen före tre- veckorsfristens utgång kommit fram till den registrerade postadressen. I propositionen föreslogs att tidsfristen skulle vara . Regeringen anförde att man kunde kräva att ett seriöst skött aktiebolag utför någon form av kontroll av den post som anländer till bolaget åtminstone en gång (prop. 1996/97:132 s. 23). Vid riksdags- behandlingen förlängdes emellertid tidsfristen (bet. 1996/97:JuU16 och rskr. 1996/97:215). Den nuvarande treveckorsfristen innebär att det finns en mycket väl tilltagen säkerhetsmarginal. Fristen leder dock enligt promemorian till att delgivningsformen i vissa fall inte anses tillräckligt effektiv och den har därigenom fått ett något mindre användningsområde än önskvärt. Vid bestämmande av fristens längd måste enligt promemorian beaktas att delgivningsformen endast får användas när ett annat delgivningsförsök misslyckats. För att ett delgivningsförsök ska kunna sägas ha misslyckats bör den juridiska personens ställföreträdare ha getts rimlig tid att bekräfta mottagandet. Även om delgivningstidpunkten ändras från det att handlingen skickats innebär detta med hänsyn till att Prop. 2009/10:237 måste förflyta från det att det inledande delgivningsförsöket har genom- förts till dess att särskild delgivning med juridisk person genomförs att den juridiska personen bara behöver bevaka sin post ungefär en gång . Till detta kommer att myndigheten alltid ska medge parten skälig tid att fullgöra det som föreläggandet avsett. Denna tid räknas från den tidpunkt då delgivning har skett. För att en juridisk person ska riskera att lida rättsförlust krävs därmed, även om den nuvarande fristen kortas ned , normalt att denna underlåter att bevaka sin post. Med hänvisning till ovanstående och till erfarenheterna från särskild delgivning med aktiebolag föreslås i promemorian att delgivnings- tidpunkten vid särskild delgivning med juridisk person ska vara från det att handlingen skickats. Regeringen ansluter sig till promemorians förslag. Liksom i fråga om förenklad delgivning bör delgivningstidpunkten räknas från den dag då handlingen skickas (se närmare avsnitt 10.6). Som några remissinstanser, bl.a. Hovrätten för Nedre , har anfört bör det framgå direkt av lagtexten att en förutsättning för att särskild delgivning ska ha skett är att kontroll- meddelandet har skickats på föreskrivet sätt. Regeringens förslag: Stämningsmannadelgivning sker genom att en person med stämningsmannabehörighet lämnar en handling eller ett meddelande till delgivningsmottagaren eller på annat föreskrivet sätt. Intyg som upprättas i samband med stämningsmannadelgivning till- erkänns inte längre legal bevisverkan. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. Ett par remissinstanser, bl.a. Advokatsamfund, tillstyrker förslaget att slopa den legala bevisverkan som intyg över stämningsmannadelgivning tillerkänns delgiv- Två remissinstanser, och Svensk Inkasso, avstyrker förslaget och anser att det bör finnas någon form av bevisregel även i den nya delgivningslagen. Skälen för regeringens förslag: I promemorian görs bedömningen att även den nya delgivningslagen bör innehålla bestämmelser om stäm- ningsmannadelgivning och att stämningsmannadelgivning bör utgöra ett Ingen remissinstans yttrar sig särskilt i denna del. Regeringen ansluter sig till promemorians bedömning. I promemorian anförs vidare att regleringen av stämningsmanna- delgivning delgivningslag av många uppfattas som svårtill- I den lagen finns det inte någon definition av begreppet stäm- I 3 § anges endast att stämningsmannadelgivning sker genom stämningsman eller annan person, vars intyg enligt 24 § första stycket utgör fullt bevis om delgivning. Vad stämningsmanna- delgivning är framgår endast delvis och indirekt av andra bestämmelser i lagen. Regeringen anser att det finns skäl att tydliggöra innebörden av detta delgivningssätt i den nya lagen. I lagtexten bör anges att stämnings- mannadelgivning sker genom att en person med stämningsmanna- behörighet lämnar en handling eller ett meddelande till delgivnings- mottagaren eller på något annat i lagen särskilt föreskrivet sätt. Ett intyg över delgivningen, som utfärdats i tjänsten av en stämnings- man eller en annan person med stämningsmannabehörighet, tillerkänns legal bevisverkan delgivningslag. Det innebär att ett sådant intyg gäller som fullt bevis för att delgivning har skett på sätt som anges i intyget (24 §). Regeln fanns ursprungligen i den gamla (11 kap. 38 §) och överfördes till den nuvarande trots kritik i samband med lagrådsbehandlingen (NJA 1943 II s. 438). Bak- grunden till att intyg om stämningsmannadelgivning har getts legal bevisverkan är att sådana intyg utfärdas av personer som anses åtnjuta en särskild trovärdighet. Som skäl för att behålla den legala bevisregeln även i samband med delgivningslagens tillkomst anfördes att det uppenbarligen [är] praktiskt att ha schablonmässiga bestämmelser om att vissa intyg utan särskild prövning skall kunna godtas som fullt bevis om delgivning (prop. 1970:13 s. 158). I svensk rätt har i övrigt den legala bevisteorin för länge sedan över- getts. I stället gäller principen om fri bevisprövning som i vissa fall kompletteras med presumtionsregler. Som exempel på lagregler om bevispresumtion kan nämnas 2 kap. 8 och 9 §§ konkurslagen (1987:672), 30 § andra stycket lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område (avtalslagen) och 21 § lagen (1991:351) om handelsagentur. Som konstateras i promemorian stämmer alltså bestämmelsen om intygets legala bevisverkan mindre väl överens med numera vedertagna principer för bevisvärdering. Bestämmelsen får också i någon mån anses vara missvisande. Om en person i efterhand kan visa att stämningsmannen tagit fel på person och av misstag intygat att delgivning skett, kan nämligen ett avgörande som en domstol har meddelat på grundval av delgivningen undanröjas med extraordinära rättsmedel efter klagan över domvilla (se t.ex. NJA 1998 C 16 och 1999 C 29). Dessutom torde bevisregeln ha fått den oönskade bieffekten att en del myndigheter synes obenägna att godta intyg om delgivning som har upprättats av personer som saknar stämningsmannabehörighet. I promemorian föreslås mot denna bakgrund att stämningsmanna- intyget inte längre ska tillerkännas legal bevisverkan. Flertalet remiss- instanser, bl.a. och , tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. Svensk Inkasso befarar att ett avskaffande av stämningsmannaintygets legala bevisverkan kommer att medföra betydande bevissvårigheter inom den summariska processen med tanke på dess masshanteringskaraktär. förordar att den legala bevisregeln ersätts med en presumtionsregel och anser att stämningsmannadelgivning även fortsättningsvis bör ha en viss exklusivitet i jämförelse med vanlig delgivning genom bud. Kronofogde- myndigheten befarar att hanteringen kommer att försvåras om en bedömning måste göras av varje intyg som ges in vid återredovisning från en stämningsman. Regeringen instämmer i och Svensk Inkassos Prop. 2009/10:237 uppfattning att det inte är önskvärt att myndigheterna lägger ned ett tids- krävande arbete på att bedöma om stämningsmannadelgivning har skett och att det är angeläget att det inte uppstår osäkerhet om vilket beviskrav som ska gälla. Regeringen delar emellertid inte farhågorna att frånvaron av en särskild bevisregel kommer att fördröja eller komplicera hand- läggningen. Myndigheterna kan förväntas godta ett intyg som har upp- rättats av en person som har anförtrotts uppgiften att utföra stämnings- mannadelgivning, om det inte föreligger några särskilda omständigheter som talar i annan riktning. Under förutsättning att det framgår att nödvändiga åtgärder och kontroller har utförts kan i praktiken myndig- heten lägga det till grund för bedömningen av om delgivning har skett. Det saknas därmed anledning att i lag ge intygen någon särskild tyngd i bevishänseende. Någon bevisregel bör därför inte finnas i den nya delgivningslagen. Regeringens förslag: förordnar stämningsmän inom sitt polisdistrikt. Utöver stämningsman är anställd vid polismyndighet, åklagar- myndighet, allmän domstol, allmän förvaltningsdomstol, Kronofogde- myndigheten, och svensk utlandsmyndighet behörig att utföra stämningsmannadelgivning. När det gäller delgivning med en person som är frihetsberövad, är anställda vid respektive inrättning behöriga att utföra stämningsmanna- delgivning. Nämndemän i tingsrätt och publicus, som har stämnings- mannabehörighet enligt delgivningslag, ska inte längre ha sådan behörighet. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. I promemorian föreslås dock inte att samtliga anställda vid polismyndighet och åklagarmyndighet ska ha stämningsmannabehörighet utan endast poliser och åklagare. Vidare föreslås inte att det införs någon behörighet för anställda vid att utföra stämningsmannadelgivning. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. Några remissinstanser, däribland Skatte- verket och , föreslår att även andra personalkategorier ges behörighet att utföra stämningsmannadelgivning. advokat- samfund anser att det bör ställas krav på viss utbildning för anställda inom offentlig förvaltning innan de ges behörighet att utföra stämnings- mannadelgivning. Skälen för regeringens förslag Före låg uppgiften att förordna stämningsmän hos Enligt nuvarande ordning förordnar polismyndighet det antal stämningsmän som behövs i varje polisdistrikt. Utöver stämnings- Prop. 2009/10:237 man har åklagare, polisman, tjänsteman vid svensk utlandsmyndighet, kronofogde och exekutiv tjänsteman vid behörighet att utföra stämningsmannadelgivning (24 § delgivningslag). Dessutom har publicus sådan behörighet. Detsamma gäller nämndeman i tingsrätt vid delgivning för tingsrättens räkning. Vidare har tjänstemän vid vissa särskilt angivna inrättningar, t.ex. kriminalvårdsanstalter och häkten, också stämningsmannabehörig- het, om delgivningen avser en person som är intagen på inrättningen. Enligt förarbetena har två principer varit avgörande för att bestämma vilka kategorier som förutom stämningsman bör anförtros uppgiften att utföra stämningsmannadelgivning. Behörigheten bör endast anförtros sådana personer vilkas trovärdighet är sådan att deras intyg i princip inte bör kunna ifrågasättas. Dessutom bör stämningsmannabehörighet inte komma i fråga i andra fall än då det är motiverat av praktiska och ekonomiska skäl att annan än stämningsman utför stämning- smannadelgivning (prop. 1978/79:11 s. 33). har föreslagit att polismyndigheternas arbetsuppgifter med och ansvar för stämningsmannadelgivning för myndigheters och enskildas räkning ska flyttas över till Kronofogde- myndigheten (SOU 2001:87 s. 127 f. och SOU 2002:70 s. 151 f.). Vid remissbehandlingen tillstyrktes förslaget av och avstyrktes av dåvarande som vid den aktuella tidpunkten var chefsmyndighet för exekutionsväsendet. Verket anförde att verksamheten inte kan anses ligga inom uppgifter, då den stämningsmannadelgivning som polisen utför företrädesvis gäller delgivning för domstolarna. Verket anförde också att bristande tillgång till polisens register skulle kunna leda till en minskad effektivitet i delgivningsförfarandet och problem med att genomföra nödvändiga säkerhetsbedömningar. Regeringen anser att förslag inte bör Polisen är väl utbredd i hela landet och har på det sättet goda förutsättningar att utföra verksamheten. påpekat innebär polisens tillgång till registeruppgifter att polisen också är väl lämpad att göra de bedömningar som krävs i delgivningsförfarandet, bl.a. av säkerhetsskäl. Även fortsättningsvis bör det alltså ankomma på polismyndigheterna att förordna stämningsmän inom respektive polis- Andra personalkategorier med stämningsmannabehörighet Frågan är vilka andra personalkategorier som bör anförtros behörighet att Till en början får som anförs i promemorian det anses självklart att polis och åklagare ska ha stämnings- Polisens medverkan i särskilt svåra delgivnings- ärenden, t.ex. med våldsbenägna personer, är nödvändig och åklagare har i vissa situationer ett behov av att kunna delge underrättelse om förunder- sökning samt kallelser och andra handlingar, se t.ex. 23 kap. 18 § och 45 kap. 16 § samt 12 a § förundersökningskungörelsen (1947:948). anser att stämningsmannadelgivning ska kunna utföras inte enbart av polismän utan av all personal vid polis- myndigheterna. Genom en sådan ändring skapas förutsättningar för att polismän kan frigöras till sådana uppgifter som förutsätter polisiär kompetens och att även civila brottsutredare ges möjlighet att utföra delgivningsuppdrag. Regeringen delar uppfattning. Motsvarande skäl kan enligt regeringens mening anföras för anställda vid åklagarmyndighet, dvs. hos eller Ekobrottsmyndig- heten. Samtliga anställda vid polis- och åklagarmyndighet bör alltså vara behöriga att utföra stämningsmannadelgivning. har byggt upp en egen delgivningsorganisation. Behovet av delgivning i egen regi finns främst inom den summariska processen. försöker även kombinera delgivningsuppdragen med information till delgivnings- mottagaren, om han eller hon har betalningssvårigheter. Begränsningen av stämningsmannabehörigheten till kronofogdar och exekutiva tjänste- män medför praktiska problem för verksamheten. Regeringen ansluter sig därför till promemorians uppfattning att det får anses lämpligt att alla anställda vid ges stämningsmannabehörighet. I promemorian föreslås vidare att samtliga anställda vid domstol bör ha stämningsmannabehörighet. tillstyrker detta förslag och ingen remissinstans invänder mot det. Buddelgivning som utförs av anställda i domstol skulle underlättas påtagligt om de anställda ges stämningsmannabehörighet. Det gäller särskilt den situationen då någon vägrar att ta emot den handling som ska delges. Som anförs i promemorian anser regeringen därför att det bör införas en behörighet för alla anställda vid allmän domstol och allmän förvaltningsdomstol att utföra stämningsmannadelgivning. Delgivningsuppdragen kan i huvud- sak förväntas avse delgivningar för den egna domstolens räkning. Det kan emellertid förekomma att en domstol kan hjälpa en annan domstol med en stämningsmannadelgivning, t.ex. om en delgivningsmottagare ska inställa sig till ett sammanträde vid den domstolen. Det bör mot denna bakgrund inte införas någon begränsning av innebörd att stämningsmannabehörigheten endast gäller delgivningar för den egna domstolens räkning. I promemorian övervägs vidare om det finns anledning att införa stämningsmannabehörighet för anställda vid . I promemorian anförs att det kan finnas ett behov av sådan behörighet när en skattebrottsutredare ska delge en underrättelse till en misstänkt om att han eller hon är skäligen misstänkt för brott (14 § andra stycket skatte- brottslagen [1971:69]), men att behovet torde vara litet bl.a. med hänvis- ning till att en sådan underrättelse måste delges på sätt som gäller för delgivning av stämning i brottmål, dvs. utan användning av surrogat- delgivning eller spikning. och invänder mot promemorians bedömning och föreslår att anställda vid bör ges stämningsmannabehörighet. anför att det finns behov av stämningsmannabehörighet inte endast för skattebrottsutredare utan även i borgenärsverksamhet. har tagit över rollen från som borgenärsföreträdare såvitt avser de s.k. offensiva borgenärsuppgifterna. I denna roll har behov av att delge betalningsuppmaningar enligt 2 kap. 9 § konkurslagen som medför presumtion om obestånd. I det sammanhanget är det naturligtvis angeläget att delgivning kan ske på ett så enkelt och smidigt sätt som möjligt. Regeringen ansluter sig till bedömning. Även samtliga anställda vid bör därför ges stämningsmannabehörighet. För delgivning med en person som har hemvist i eller uppehåller sig i ett annat land kan det som anförs i promemorian i vissa fall vara värdefullt om stämningsmannadelgivning kan ske med hjälp av en anställd vid svensk utlandsmyndighet. Regeringen ansluter sig därför till promemorians förslag att även dessa personer, liksom enligt nuvarande ordning, bör ha stämningsmannabehörighet. Mot bakgrund av förslaget i avsnitt 11.1 att intyg som upprättas i samband med stämningsmanna- delgivning inte längre ska tillerkännas legal bevisverkan finns det däremot inte något behov av en bestämmelse om att annan intygsgivares behörighet ska kunna styrkas av tjänsteman vid svensk utlandsmyndighet (jfr 24 § tredje stycket delgivningslag). Det kan dessutom, som i anför, finnas behov av att utvidga kretsen som får utföra stämningsmannadel- givning ytterligare. En sådan utvidgning kräver dock ytterligare över- väganden och bör därför behandlas i annat sammanhang. delgivningslag har publicus och nämndemän i tingsrätt behörighet att utföra stämningsmannadelgivning. Enligt prome- torde behörigheten sällan användas och det kan därför ifråga- sättas om det finns något behov av den. Ingen remissinstans invänder mot promemorians förslag att dessa personkategorier inte längre bör ha stämningsmannabehörighet. Regeringen ansluter sig till promemorians förslag i denna del. Sammantaget bör alltså samtliga anställda vid polismyndighet, åklagar- myndighet, allmän domstol, allmän förvaltningsdomstol, Kronofogde- myndigheten, och svensk utlandsmyndighet vara behöriga att utföra stämningsmannadelgivning. När delgivningsmottagaren är frihetsberövad är det såsom anförs i promemorian normalt ändamålsenligt att delgivningen utförs av perso- nalen där han eller hon befinner sig. Personalen bör därför ha stämningsmannabehörighet. Sådan behörighet har enligt lag tjänstemän vid kriminalvårdsanstalter, häkten, undersökningsenheter som avses i 5 § lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning, vård- inrättningar som avses i 6 § första stycket lagen (1991: 1129) om rätts- psykiatrisk vård, hem som avses i 12 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga samt hem som avses i 22 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall. Denna personkrets bör även fortsättningsvis ha stämningsmannabehörighet. Liksom föreslås i promemorian bör detsamma gälla personal vid en sådan sjukvårds- inrättning som avses i 15 § första stycket lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. Som föreslås i promemorian bör dock behörig- heten i likhet med nuvarande ordning begränsas till delgivning med delgivningsmottagare som är intagna där personalen i fråga tjänstgör. anser att det bör ställas krav på viss utbildning för stämningsmannabehörighet. ningen att det är viktigt att den som utför stämningsmannadelgivning har Prop. 2009/10:237 fått för uppgiften tillräcklig utbildning. En myndighet har alltid ansvar för att dess anställda har tillräcklig kunskap och erfarenhet för de arbets- uppgifter som de ska utföra på eget ansvar (jfr t.ex. 3 kap. 6 a § polisför- ordningen [1998:1558]). Utbildningsbehovet kan även variera beroende på vilka varianter av stämningsmannadelgivning som tillämpas. Regeringen anser därför att det inte finns något behov av att i lag ställa upp särskilda krav på utbildning. Regeringens förslag: Anställda vid auktoriserade delgivningsföretag ges samma delgivningsbefogenheter som offentliga stämningsmän. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna, däribland JO, Justitiekanslern, för Nedre , i , , , och tillstyrker förslaget att anställda vid auktorise- rade delgivningsföretag ska få utföra stämningsmannadelgivning eller lämnar förslaget utan invändning. Två remissinstanser, och , avstyrker förslaget. Skälen för regeringens förslag delgivningslag görs skillnad mellan ordinär delgivning med bud och stämningsmannadelgivning. Buddelgivning innebär att hand- lingen överlämnas personligen till den person som söks för delgivning. Det finns inte några begränsningar i fråga om vem som får utföra buddelgivning. I finns ett antal privata delgivningsföretag som utför buddelgivning. Dessa utför främst delgivning på uppdrag av en- skilda men det förekommer även att myndigheter anlitar dem. Som exempel kan nämnas att i vissa delar av anlitar privata delgivningsföretag för delgivning inom den summariska processen. Uppdragen från enskilda består dels av sådana ärenden där delgivning är föreskriven i författning, dels av sådana ärenden där delgivning inte är föreskriven men ändå används i syfte att säkra bevisning om att motparten har fått del av en viss handling, t.ex. ett betalningskrav som kan utgöra preskriptionsavbrott. Enligt uppgift från privata delgivnings- företag utför de sammanlagt fler delgivningsuppdrag än polisens stämningsmän. Det finns flera anledningar till att de privata delgivnings- företagen anlitas i stället för stämningsmän. De privata delgivnings- företagen anses i många fall erbjuda konkurrenskraftiga priser. Mot en högre ersättning erbjuder vissa företag dessutom en särskilt intensiv eftersökning i brådskande ärenden. Enligt uppgift utför dessutom de privata delgivningsföretagen förhållandevis ofta eftersökningar När det gäller befogenheter vid delgivning finns ett antal skillnader mellan stämningsmän och anställda vid privata delgivningsföretag. Till skillnad från stämningsmän får anställda vid privata delgivningsföretag inte utföra surrogatdelgivning eller verkställa beslut om spikning. Dessutom anses, till skillnad från vad som gäller vid stämnings- mannadelgivning, inte delgivning ha skett när en delgivningsmottagare vägrar att ta emot handlingen av en privat delgivningsman. Flertalet av stämningsmannadelgivningarna utförs på sådant sätt att delgivnings- mottagaren frivilligt tar emot handlingen. Det är i sådana fall i princip fråga om buddelgivning, dock med den skillnaden att det intyg som upprättas över en stämningsmannadelgivning tillerkänns legal bevis- verkan enligt delgivningslag. Behovet av en reform Stämningsmannaverksamheten bedrivs på olika sätt hos polismyndig- heterna. Det torde bl.a. bero på att de geografiska och organisatoriska förutsättningarna för att bedriva en ändamålsenlig stämningsmanna- verksamhet varierar mellan länen. Vissa myndigheter använder sig av poliser eller anlitar uppdragstagare som ersätts för varje ärende. Andra myndigheter har en fast civilanställd stämningsmannaorganisation.