prop · GX03225 · 2010-06-09 00:00:00 — 3.varumärket har blivit ägnat att vilseleda allmänheten i fråga om varans eller tjänstens art, kvalitet, geografiska ursprung eller någon annan omständighet och detta är en följd av det bruk innehavaren eller någon med hans eller hennes samtycke gjort av märket för sådana varor eller tjänster som det är registrerat för. I de fall som avses i första stycket får registreringen inte hävas på den grunden att det enligt 2 kap. 8 § finns ett hinder mot den, om hindret utgörs av ett äldre registrerat varumärke och det äldre märket inte uppfyller kraven på användning enligt 2 §. Paragrafen innehåller allmänna grunder för hävning av varumärkesregistreringar och den har behandlats i avsnitt 10.1.3. Första stycket motsvarar 25 § första stycket första meningen varumärkeslag. Ett märke har registrerats i strid mot lagen om det har registrerats i strid mot de hinder mot registrering som finns i lagen. En konsekvens av kopplingen mellan registreringshindren och hävningsmöjligheten är att endast sådana inarbetade varukännetecken som har skydd inom en väsentlig del av landet utgör grund för hävning av en varumärkesregistrering; rättigheter som inte gäller inom en väsentlig del av landet utgör inte hinder mot en varumärkesregistrering (se 2 kap. 8 § andra stycket 3). Samma krav på skydd inom en väsentlig del av landet gäller för namn och andra näringskännetecken än registrerad firma, båda behandlade i 1 kap. 8 § (se 2 kap. 9 § 2). Andra stycket avser omständigheter som inte förelåg för registrering av varumärket utan som inträffat därefter. En liknande regel som den som återfinns i andra stycket 1 fanns i 25 § andra stycket 2 varumärkeslag. En ytterligare anpassning har dock gjorts till artikel 12.2 a i varumärkesdirektivet. I stycket anges uttryckligen att det måste bero på innehavarens handlande eller passivitet att varumärket har förlorat sin särskiljningsförmåga på så sätt att det har blivit en allmän beteckning för sådana varor eller tjänster som registreringen avser (s.k. degenerering), för att märket ska kunna hävas. Exempel på fall då innehavarens handlande kan leda till att varumärket förlorar sin särskiljningsförmåga är om innehavaren använder märket på ett sätt som medför att det beskriver varan eller tjänsten som sådan snarare än att utgöra ett kännetecken för det kommersiella ursprunget. Innehavaren bör således undvika att använda märket som en typbeteckning, t.ex. genom att böja ord som ingår i varumärket, använda sådana ord som adjektiv eller liknande i reklam etc. När det gäller nya och innovativa varor är det inte sällsynt att allmänheten, utan innehavarens medverkan, använder märket på ett mera beskrivande sätt. Innehavaren kan försöka förhindra att särskiljnings- förmågan går förlorad genom att i sin marknadsföring m.m. använda ett beskrivande namn för den nya varan vid sidan av själva varumärket. Innehavaren kan också, för att undvika att särskiljningsförmågan går förlorad, behöva utverka förbud för tredje man att använda ett varukännetecken som är förväxlingsbart med innehavarens (se punkt 34 i dom i mål C-145/05, mot Casucci SpA, 2006 I-03703). Andra stycket 2 motsvarar delvis 25 § andra stycket 3 och 4 varumärkeslag med en ändring till följd av utformningen av bestämmelsen om registreringshinder i 2 kap. 7 § första stycket 1. Andra stycket 3 motsvarar delvis 25 § andra stycket 1 varumärkeslag men har anpassats ytterligare till artikel 12.2 b i varumärkesdirektivet. I stycket anges uttryckligen att det måste bero på det bruk som innehavaren eller någon med innehavarens samtycke har gjort av varumärket att detta har blivit ägnat att vilseleda, för att märket ska kunna hävas. Ett varumärke kan bli vilseledande genom överlåtelse eller licensiering av märket som skett genom innehavarens försorg (jfr dom i mål C-259/04, mot Shelf 128 Ltd, 2006 I-03089). Till skillnad från vad som gäller vid förlorad särskiljningsförmåga (andra stycket 1) kan hävning inte ske enbart på grund av passivitet från innehavarens sida. är det tillräckligt att någon agerar med innehavarens samtycke; det krävs alltså inte alltid aktivitet från innehavaren själv. Som beskrivits behandlar andra stycket 13 situationer där det för registreringen av ett varumärke inte förelåg några hinder mot registreringen men där omständigheter inträffat därefter som kan leda till hävning av registreringen. Om ett varumärke registrerats trots att det redan vid registreringstidpunkten t.ex. var ägnat att vilseleda allmänheten kan hävning ske med stöd av första stycket. Tredje stycket motsvarar 25 § första stycket andra meningen varumärkeslag och har sin grund i artikel 11.1 i varumärkesdirektivet. 3 kap. 2 § En registrering av ett varumärke får hävas om innehavaren inte har gjort verkligt bruk av märket i för de varor eller tjänster som det registrerats för från den dag då frågan om registrering slutligt har avgjorts eller av i följd. Registreringen får dock inte hävas på grund av underlåten användning om det finns giltiga skäl till att varumärket inte har använts. Med sådant bruk som avses i första stycket likställs 1.att varumärket används i en annan form än den registrerade, om avvikelsen avser endast detaljer som inte förändrar märkets särskiljningsförmåga, och 2.att varor eller deras emballage har försetts med varumärket här i landet endast för exportändamål. Med att ett varumärke används av innehavaren likställs att varumärket används av någon annan med innehavarens samtycke. Registreringen får inte hävas om varumärket har använts mellan utgången av femårsperioden och ingivandet av ansökan om hävning av registreringen. Användning som påbörjas eller återupptas efter femårsperiodens utgång och före ingivandet av ansökan om hävning ska dock lämnas utan avseende, om förberedelserna för att påbörja eller återuppta användningen vidtogs efter det att innehavaren fått kännedom om att en ansökan om hävning kunde komma att göras. Paragrafen innehåller bestämmelser om användningstvång avseende registrerade varumärken och motsvarar med vissa ändringar som behandlas i det följande 25 a § varumärkeslag (jfr prop. 1992/93:48 s. 97 f.). Paragrafen har behandlats i avsnitt 10.1.3. Lagtexten har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I första stycket, som har sin grund i artikel 10.1 i varumärkesdirektivet, har förtydligats att femårsfristen börjar löpa då frågan om registrering slutligt har avgjorts. Med detta menas att invändningsfristen löpt ut eller att invändningsförfarandet är avslutat och beslutet om att varumärkes- registreringen ska bestå vunnit laga kraft (se dom i mål C-246/05, mot . KG, 2007 I-04673 samt rättsfallet NJA 2006 s. 7). I andra stycket används som inte förändrar märkets särskiljnings- förmåga i stället för som inte förändrar märkets egenartade karaktär (se 25 a § andra stycket 1 varumärkeslag). Ändringen innebär en ytterligare anpassning till motsvarande bestämmelse i varumärkesdirektivet. Kollektiv-, garanti- och kontrollmärken 3 kap. 3 § En registrering av ett kollektiv-, garanti- eller kontrollmärke får hävas, förutom på de grunder som anges i 1 eller 2 §, om 1.villkoren för användning av märket har ändrats och innehavaren inte har anmält detta till enligt 2 kap. 31 §, eller 2.märket har använts på ett sätt som inte är förenligt med villkoren för användningen och innehavaren inte har vidtagit rimliga åtgärder för att förhindra den användningen. Paragrafen innehåller bestämmelser om ytterligare hävningsgrunder för kollektiv-, garanti- eller kontrollmärken utöver de grunder som finns i 1 och 2 §§. Paragrafen har behandlas i avsnitt 10.1.3. Första punkten motsvarar första ledet av första meningen i 5 § kollektivmärkeslag. Andra punkten har utformats med artikel 73.a i varumärkesförordningen som förebild. Registreringen av märket kan hävas endast om det har använts på ett sätt som inte är förenligt med användningen och innehavaren inte har vidtagit rimliga Prop. åtgärder för att förhindra detta. Vilseledande användning av märket av mer allmänt slag torde ofta kunna leda till hävning enligt bestämmelsen av varumärken som har blivit ägnade att vilseleda allmänheten till följd av innehavarens bruk (eller annans bruk som ägt rum med innehavarens samtycke), se 1 § andra stycket 3. 3 kap. 4 § Om det finns grund för hävning av en registrering endast för en del av de varor eller tjänster som ett varumärke har registrerats för, ska registreringen hävas för dessa varor eller tjänster. Paragrafen gör det möjligt att häva en registrering endast för vissa av de varor eller tjänster som varumärket registrerats för. Den motsvarar 25 b § varumärkeslag (jfr prop. 1992/93:48 s. 97 och 100). Paragrafen har behandlats i avsnitt 10.1.3 och har sin grund i artikel 13 i varumärkesdirektivet. 3 kap. 5 § Den som vill inleda ett förfarande för att häva en registrering kan föra talan vid domstol, eller ansöka om hävning av registreringen hos Patent- och registreringsverket enligt 619 §§ (administrativ hävning). 28 § finns det bestämmelser om att en registrering av ett varumärke får hävas efter det att någon gjort en invändning mot registreringen. Ett förfarande för att häva en registrering med stöd av 1 § andra stycket, 2, 3 eller 4 § eller 2 kap. 4, 5 eller 7 § får också inledas av en Regeringen meddelar föreskrifter om vilken myndighet som får göra detta. Paragrafen, som innehåller regler om tillvägagångssättet för att häva en varumärkesregistrering, motsvarar delvis 26 § första stycket i 1960 års varumärkeslag och 5 § andra meningen kollektivmärkeslag. Paragrafen har behandlats i avsnitt 10.2.2, 10.3.1 och 10.4.3. Första stycket innebär att varumärkesregistreringar (inklusive kollektiv-, garanti- och kontrollmärkesregistreringar) kan hävas dels av domstol efter ansökan om stämning, dels av Patent- och registrerings- verket efter ansökan om s.k. administrativ hävning. häva en varumärkesregistrering efter det att invändning har gjorts mot registreringen (2 kap. 28 §). Lagtexten har utformats i enlighet med Det är inte aktuellt med ärenden om administrativ hävning för gemenskapsvarumärken; talan om hävning av sådana kan endast föras genstämningsvis i intrångsmål, se artiklarna 99 och 100 i Av andra stycket framgår att också en myndighet får föra talan om hävning med stöd av vissa angivna bestämmelser till skydd för allmänna Vilken myndighet som får föra sådan talan framgår av förordning som regeringen meddelar. huvudsak 26 § första stycket andra meningen varumärkeslag. Det finns nu ytterligare ett absolut hinder mot registrering då ett Prop. 2009/10:225 varumärke innehåller eller består av något som är ägnat att uppfattas som en geografisk ursprungsbeteckning för vin eller spritdrycker och märket avser vin eller spritdrycker av annat ursprung (2 kap. 7 § andra stycket). En hänvisning till detta nya hinder har därför gjorts i andra stycket. Det förfångsrekvisit som tidigare gällde enligt 26 § första stycket första meningen varumärkeslag har inte förts över till den nya lagen. När det är fråga om en talan om hävning som grundar sig på ett relativt hinder (2 kap. 810 §§) gäller den civilprocessuella principen att käranden måste yrka något för egen del. Det innebär att en sådan talan inte kan vinna framgång om käranden inte är behörig företrädare för den skyddade rättigheten. Beroende på omständigheterna i det enskilda fallet kan en sådan situation behöva behandlas på olika sätt i processuellt hänseende. När det från början står klart att käranden för talan i någon annans intresse än sitt eget, har detta i praxis lett till avvisning av talan (se rättsfallet NJA 1984 s. 215). Om käranden däremot påstår att talan förs för egen räkning, och saken är sådan att frågan om talerätt inte kan avgöras utan en mera ingående prövning av omständigheterna, kan frågan behöva behandlas som en del av saken, vilket i sådana fall kan leda till att talan ogillas (Fitger, I, s. 13.10 v f.). En förändring i sak till följd av det borttagna förfångsrekvisitet är dock att det är möjligt för var och en att åberopa en hävningsgrund som syftar till att skydda allmänna intressen. Det behöver inte göras någon prövning av om den som vill få registreringen hävd verkligen är att anse som företrädare för det intresse som uppbär den åberopade grunden för talan. Ytterligare en följd av det borttagna förfångsrekvisitet är att det inte finns anledning att ange särskilt i lagtexten att sammanslutningar har rätt att föra hävningstalan grundad på hinder som syftar till att skydda allmänna intressen. Precis som för enskilda gäller alltså att det är möjligt för sammanslutningar att åberopa sådana hävningsgrunder. Det behöver inte göras någon prövning av om sammanslutningen är att anse som företrädare för det intresse som uppbär den åberopade grunden för talan. Genom hänvisningen i 5 kap. 16 § klargörs att reglerna om administrativ hävning även är tillämpliga när det gäller internationella registreringar med verkan i . 3 kap. 6 § En ansökan om administrativ hävning ska innehålla 1.uppgifter om parterna i den utsträckning som anges i 33 kap. 1 § , 2.ett yrkande om hävning och uppgift om den registrering som yrkandet avser, och 3.en redogörelse för de omständigheter som åberopas till grund för yrkandet om hävning. En sökande ska betala föreskriven ansökningsavgift. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar närmare föreskrifter om vad ansökan i övrigt ska innehålla. I paragrafen anges vad en ansökan om administrativ hävning ska innehålla. Den har behandlats i avsnitt 10.3.1. Första stycket 1 hänvisar till reglerna i 33 kap. 1 § om vad en inlaga i en rättegång ska innehålla för uppgifter. Reglerna i 33 kap. 1 § föreskriver bl.a. att en inlaga i rättegång ska innehålla parternas namn och hemvist. Är det fråga om den första inlagan i rättegången, ska inlagan innehålla ytterligare uppgifter, bl.a. postadress och telefonnummer. I 33 kap. 1 § fjärde stycket föreskrivs att en stämningsansökan ska innehålla vissa uppgifter om svaranden. Även dessa regler blir tillämpliga på ansökan i förfarandet för administrativ hävning. Allvarliga brister när det gäller uppgifterna om parterna medför att ansökan kan avvisas med stöd av 7 §. Första stycket 1 har sin förebild i 18 § lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning, förkortad lagen om betalningsföreläggande. I första stycket 2 och 3 föreskrivs att ansökan ska innehålla ett yrkande om hävning och uppgift om den registrering som yrkandet avser samt en redogörelse för de omständigheter som åberopas till grund för ansökan om hävning. I 7 § första och andra styckena finns bestämmelser om den fortsatta hanteringen av en bristfällig ansökan. En ansökan kan bara gå ut på att en registrering helt eller delvis ska hävas. I 7 § tredje stycket finns bestämmelser om hur man ska hantera en situation då en ansökan avser någon annan åtgärd än just en hävning. Första stycket 2 och 3 har sin förebild i 10 § lagen om betalningsföreläggande. I andra stycket anges att sökanden ska betala föreskriven ansökningsavgift. Avgiftens storlek bestäms av regeringen genom förordning. Bestämmelser om den fortsatta hanteringen för det fall att sökanden inte betalar avgiften finns i 7 § första och andra styckena. I tredje stycket erinras om att det finns närmare föreskrifter om ansökan som meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. 3 kap. 7 § Är ansökan så bristfällig att den inte kan läggas till grund för handläggning av ärendet, ska förelägga sökanden att avhjälpa bristerna inom . Detsamma gäller om sökanden inte har betalat ansökningsavgiften. Följer sökanden inte föreläggandet, ska ansökan avvisas. Sökanden ska upplysas om detta i föreläggandet. Ansökan ska också avvisas om den avser någon annan åtgärd än hävning av en registrering eller om det finns något annat hinder mot att den tas upp till prövning. Paragrafen tar upp föreskrifter om när en ansökan om hävning ska avvisas på grund av att den är bristfällig eller av andra skäl. Den har behandlats i avsnitt 10.3.1. I första stycket behandlas formella brister dvs. situationen att ansökan inte uppfyller de villkor som ställs upp i 6 §. När en brist i ansökan har konstaterats ska förelägga sökanden att avhjälpa bristen, oavsett om bristen avser något i fråga om ansökans innehåll, eller om det rör sig om att ansökningsavgift inte har Om sökanden inte följer ett föreläggande att avhjälpa en konstaterad brist, ska enligt andra stycket ansökan avvisas. Sökanden ska i förläggandet ha upplysts om att denna rättsföljd kan inträffa. Första och andra styckena har 20 § första stycket lagen om betalningsföreläggande som förebild. I tredje stycket behandlas brister av mer materiell natur och stycket har sin förebild i 21 § lagen om betalningsföreläggande. Det kan röra sig om att ansökan innehåller ett yrkande om något annat än att registreringen ska hävas. Det kan också röra sig om att det finns något annat hinder, t.ex. att saken är föremål för tvist vid domstol. Att en varumärkesregistrering är föremål för ett invändningsförfarande utgör inte hinder mot att väcka talan vid domstol om hävning av registreringen. Invändningsförfarandet jämställs alltså inte med en rättegång vid tillämpning av reglerna i om s.k. litis pendens (13 kap. 6 § ). Inte heller finns det några förvaltningsrättsliga regler eller principer som innebär att ett inlett domstolsförfarande för hävning av en registrering utgör hinder mot att ett invändningsförfarande inleds beträffande samma registrering. I och för sig utgör det förhållandet att en registrering är föremål för ett invändningsförfarande inte hinder mot att ta upp en ansökan om administrativ hävning till prövning, inte heller hindrar ett påbörjat förfarande om administrativ hävning att ett invändningsförfarande inleds. Sannolikt uppstår situationen sällan, men om så skulle bli fallet kan det ändå finnas skäl för att med stöd av allmänna förvaltningsrättsliga principer låta ett av förfarandena vila. Verket bör underrätta parterna om saken och bör vid behov ompröva sitt ställningstagande så att ärendet inte blir liggande i onödan. Av 13 kap. 6 § följer att en talan om hävning ska avvisas av tingsrätten om det framkommer att det redan pågår ett administrativt ärende avseende hävning mellan samma parter hos . ska ta upp frågan om avvisning till prövning enligt tredje stycket endast om det finns någon särskild omständighet som föranleder det, t.ex. när hindret framgår direkt av ansökan om hävning av registrering. Liksom i fråga om mål enligt lagen om betalningsföreläggande gäller efter överlämnande till domstol att tingsrätten inte har möjlighet att avvisa målet på den grunden att det funnits något hinder att ta upp frågan som ett ärende enligt reglerna om administrativ hävning, se rättsfallen NJA 2000 s. 245 och NJA 1971 s. 427. Ett avvisningsbeslut får enligt 10 kap. 11 § överklagas av sökanden hos tingsrätt. Av 17 § framgår att alltid ska underrätta sökanden om ansökan avvisas. 3 kap. 8 § Återkallar sökanden ansökan, ska ärendet avskrivas. Paragrafen behandlar avskrivning av ärenden om administrativ hävning efter återkallelse. Den har behandlats i avsnitt 10.3.1. Angående Patent- och registreringsverkets skyldighet att informera Prop. 2009/10:225 parterna om ett avskrivningsbeslut, se 17 §. 3 kap. 9 § Om det kan antas att ansökan är ogrundad, ska ansökan behandlas som om innehavaren har bestritt den. I sådant fall ska 13 § tillämpas. Paragrafen handlar om ogrundade ansökningar om hävning av registrering. Den har behandlats i avsnitt 10.3.1. Paragrafen har sin förebild i 23 § lagen om betalningsföreläggande. Skälen till att en ansökan anses som ogrundad kan variera. Ett skäl kan vara att något annat förhållande än grunderna för hävning enligt 13 §§ åberopas till stöd för att varumärket ska hävas. Patent- och registreringsverkets prövning är inskränkt till fall där ansökan redan vid en översiktlig kontroll verkar vara ogrundad. Krävs en mer ingående prövning innan det kan fastställas att sökanden inte har grund för sitt yrkande, ska alltså verket inte tillämpa bestämmelsen utan förelägga innehavaren att yttra sig enligt 10 §. Om vid sin granskning av ansökan kommer fram till att det kan antas att den är ogrundad, får verket självmant ta upp frågan om överlämnande till tingsrätt utan att först utfärda föreläggande för innehavaren enligt 10 §. Verket får också självmant ta upp samma fråga om det senare under handläggningen framstår som antagligt att ansökan är ogrundad. Även om innehavaren inte uttryckligen bestrider ansökan, kan han eller hon lämna sådana uppgifter att verket finner att beslut om hävning inte bör meddelas i enlighet med ansökan. För att överlämnande ska ske i de nu aktuella fallen krävs dock att sökanden begär det. I paragrafen föreskrivs att ansökan ska behandlas som om innehavaren bestritt den och att 13 § ska tillämpas. Det innebär i detta sammanhang att verket ska underrätta sökanden dels om sitt antagande att ansökan är ogrundad, dels om att ärendet kommer att avskrivas, om sökanden inte inom en månad från den dag underrättelsen sändes begär att ärendet överlämnas till tingsrätt. Föreläggande för innehavaren att yttra sig 3 kap. 10 § Tar upp ansökan till prövning, ska verket förelägga innehavaren av registreringen att yttra sig inom från det att ansökan delgavs innehavaren. I föreläggandet ska innehavaren uppmanas att 1. ange om ansökan medges eller bestrids och, om ansökan bestrids, skälen för bestridandet, och 2. lämna de uppgifter om sig själv som avses i 33 kap. 1 § förstatredje styckena , i den utsträckning uppgifterna i ansökan är ofullständiga eller felaktiga. I föreläggandet ska det upplysas om att ärendet kan komma att avgöras även om innehavaren inte svarar. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar närmare föreskrifter om vad föreläggandet i övrigt ska innehålla. Paragrafen behandlar skyldigheten för att utfärda ett föreläggande för innehavaren att yttra sig över ansökan samt anger den information som verket ska ge innehavaren i samband med föreläggandet. Paragrafen har behandlats i avsnitt 10.3.1 och har som förebild 25 § första meningen, 26 § första stycket och andra stycket första meningen samt 28 § lagen om betalningsföreläggande. Om ansökan inte avvisas eller avskrivs direkt, ska enligt första stycket utfärda ett föreläggande för innehavaren att yttra sig över ansökan. Av 6 kap. 3 § första stycket framgår att den som föreläggandet ska rikta sig mot när det gäller ett nationellt registrerat varumärke är den som i varumärkesregistret är antecknad som innehavare. För ett internationellt registrerat varumärke gäller enligt andra stycket i samma paragraf att föreläggandet ska rikta sig mot den som i det internationella registret är antecknad som innehavare. Innehavaren ska enligt andra stycket 1 uppmanas att ange om ansökan medges eller bestrids. Om ansökan bestrids, ska också skälen för bestridandet anges. De uppgifter som innehavaren ska lämna enligt andra stycket 2, som hänvisar till 33 kap. 1 § förstatredje styckena , är bl.a. uppgifter om namn, personnummer eller organisationsnummer och adress. Dessa uppgifter ska dock lämnas bara om motsvarande uppgifter i sökandens ansökan är ofullständiga eller felaktiga. I tredje stycket anges den information i föreläggandet som måste bedömas vara av särskild betydelse för innehavaren, nämligen upplys- ningen att ärendet kan komma att avgöras även om han eller hon inte hör av sig till . Av detta följer att innehavaren riskerar ett beslut om hävning av registreringen i enlighet med ansökan, om han eller hon inte bestrider den. Av tredje stycket framgår också att föreläggandet i övrigt ska uppfylla de närmare föreskrifter som meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.