prop · GX03235 · 2010-06-17 00:00:00 — Det kan alltså finnas olika skäl för att bestämma räkenskapsåret till en annan period än kalenderår. Mot detta måste vägas det allmännas intresse av att den bedrivna verksamheten kan kontrolleras på ett effektivt och ändamålsenligt sätt, t.ex. vid beskattningen. Det är mot den bakgrunden de nu gällande bestämmelserna om räkenskapsår ska ses. I olika sammanhang framförs önskemål från näringslivet om en utök- ning av antalet tillåtna brutna räkenskapsår. För de företag som får ha brutet räkenskapsår, bl.a. samtliga aktiebolag och ekonomiska föreningar, skulle mer flexibla regler när det gäller brutna räkenskapsår kunna innebära administrativa vinster, utan motsvarande nackdelar för det allmänna. Företagandet skulle exempelvis underlättas om ett brutet räkenskapsår kan avslutas som mer- värdesskatten ska redovisas. Reglerna om brutet räkenskapsår innebär att den löpande bokföringen i vissa fall måste avslutas vid fler tillfällen än vad som kan motiveras av det allmännas intresse. Vid en jämförelse med motsvarande regler om räkenskapsår i Prop. 2009/10:235 , och framstår den svenska ordningen som I och har företagen en större frihet att förlägga räkenskapsåret till annan tolvmånadersperiod än ett kalender- år. I kan vilket räkenskapsår som helst väljas om det ökar årsredo- visningens informationsvärde och ändringen beror på att företaget har en säsongsbetonad verksamhet. Vid en sammantagen bedömning anser regeringen att knytningen av det brutna räkenskapsåret till vissa fasta tidsperioder bör tas bort. Ett brutet räkenskapsår bör dock även i fortsättningen omfatta tolv hela månader och påbörjas i en kalendermånad. Några remissinstanser, bl.a. LRF, FAR SRS och , anser att även företag som normalt har kalenderår som räkenskapsår, t.ex. enskilda näringsidkare, bör omfattas av de nya reglerna. Kravet på att enskilda näringsidkare m.fl. ska ha kalenderår som räkenskapsår infördes i samband med 1990-års skattereform (prop. 1989/90:110 s. 589 f.). Som motiv för detta anfördes kontrollskäl från skattesynpunkt. Kravet över- vägdes ånyo i samband med utarbetandet av bokföringslag (prop. 1998/99:130 s. 221 f.). De problem en rätt till brutet räkenskapsår skulle medföra för skatteförvaltningen ansågs då väga betydligt tyngre än argumenten för en sådan rätt. Det finns alltjämt bärande skäl mot en ändring. Ett sådant är intresset av en effektiv och ändamålsenlig kontroll vid beskattningen. En rätt för enskilda näringsidkare m.fl. att tillämpa brutet räkenskapsår skulle med- föra ett flertal skatterelaterade problem. Såväl de materiella skatteregler- na, exempelvis reglerna om räntefördelning, som kontroll- system är konstruerade utifrån att enskilda näringsidkare m.fl. inte har rätt att tillämpa brutet räkenskapsår. Fysiska personer, dödsbon, handels- bolag där en fysisk person ska beskattas för hela eller en del av bolagets inkomst och vissa samfällighetsförvaltande juridiska personer bör alltså även fortsättningsvis som huvudregel ha kalenderår som räkenskapsår. Inte heller de särskilda reglerna för finansiella företag bör ändras (se 1 kap. 7 § ÅRKL och 1 kap. 6 § ÅRFL). Regeringens förslag: Kontantmetoden ska få tillämpas av alla icke finansiella företag vars årliga nettoomsättning normalt uppgår till högst . Möjligheten att inom ramen för god redovisningssed tillåta senareläggning av den löpande bokföringen utökas. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag (se betänkandet s. 155 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan invändning. anser att det är olämpligt att ha olika kontantmetoder i redovisningslagstiftningen och i skatte- lagstiftningen och förordar att förslaget samordnas med förslagen från Utredningen om sambandet mellan redovisning och beskattning. advokatsamfund anser att den nuvarande möjligheten för årsredovis- ningsskyldiga företag att använda kontantmetoden inte bör tas bort. anser att det är ett logiskt och välkommet förslag att låta storleken på verksamheten vara avgörande för valet av bokföringsmetod. Enligt SRF bör aktiebolag med mera omfattande verksamhet inte få tillämpa kontantmetoden. SRF avstyrker därför förslaget i den delen. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer med regeringens förslag (se utkastet s. 72 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som har fått tillfälle att yttra sig över utkastet tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan invändning. Några remissinstanser, bl.a. LRF och SRF, anser att mindre företag med ett fåtal fakturor som redovisar mervärdesskatt en gång ska kunna vänta med bokföringen till dess att skatten ska redovisas. SRF anför att det med hänsyn till kapitalskyddsreglerna inte är lämpligt att tillåta att mindre aktiebolag tillämpar kontantmetoden. Skälen för regeringens förslag Affärshändelser ska bokföras så att de kan presenteras i registrerings- ordning (grundbok) och i systematisk ordning (huvudbok). Bokföringen ska ske på ett sådant sätt att det är möjligt att kontrollera fullständigheten i bokföringsposterna och att överblicka verksamhetens förlopp, ställning och resultat (5 kap. 1 § bokföringslagen). När det gäller bokföringstid- punkten är huvudregeln att kontanta in- och utbetalningar ska bokföras senast påföljande arbetsdag och att andra affärshändelser ska bokföras så snart det kan ske. Företag som inte är skyldiga att upprätta årsredovisning får, om den årliga nettoomsättningen normalt uppgår till högst , tillämpa den s.k. kontantmetoden. Metoden innebär att företaget får dröja med att bokföra affärshändelser till dess betalning sker och är ett enklare sätt att sköta den löpande bokföringen. Företag som inte behöver upprätta årsredovisning är i huvudsak enskilda näringsidkare, ideella föreningar och vissa handelsbolag. Även årsredovisningsskyldiga företag, i huvud- sak aktiebolag, ekonomiska föreningar, finansiella företag, stiftelser och vissa handelsbolag, får tillämpa metoden under förutsättning att det endast förekommer ett mindre antal fakturor eller andra handlingar i verksamheten och att fordringarna och skulderna enligt dessa inte uppgår till avsevärda belopp (5 kap. 2 §). Förutsättningarna för att årsredovisningsskyldiga företag ska få använda kontantmetoden skiljer sig alltså från vad som gäller för företag som upprättar årsbokslut. Företag som upprättar årsbokslut får alltid använda kontantmetoden om den årliga nettoomsättningen normalt upp- går till högst . För årsredovisningsskyldiga företag är det i stället antalet fakturor och storleken på dessa som är avgörande. Reglerna om bokföring bör, så långt det är möjligt och lämpligt, vara desamma oavsett i vilken form en viss verksamhet bedrivs. Bokföringen av en näringsverksamhet bör i princip ske enligt samma regler oavsett om verksamheten bedrivs av t.ex. ett aktiebolag, en stiftelse eller en fysisk person. Utgångspunkten bör, som utredningen förordar, vara att kontantmetoden tillåts för alla företagsformer, om inte starka skäl talar Några sådana skäl kan inte anföras här. Det som kan uppfattas som negativt med en sådan ordning, nämligen att det kan bli svårare att överblicka verksamhetens förlopp, ställning och resultat, uppvägs av fördelarna och en godtagbar precision i redovisningen uppnås ändå. Förhållandena i ett litet aktiebolag skiljer sig inte från en enskild näringsverksamhet av motsvarande storlek på ett sådant sätt att det finns anledning att ställa strängare krav på den löpande bokföringen i dessa företag än i andra företag. Vidare är det sannolikt så att likformiga regler förenklar jämförelsen mellan företagsformer för personer som överväger att starta ett företag. Den nuvarande regeln för årsredovisningsskyldiga företag ger dessutom upphov till en del problem i den praktiska tillämp- ningen och det har ifrågasatts om den egentligen innebär någon lättnad för dessa företag. Regeringen anser alltså att det finns goda skäl att göra kontantmetoden tillämplig på samma sätt för samtliga företag, oavsett om de ska avsluta den löpande bokföringen med ett årsbokslut eller en årsredovisning. Metoden bör kunna tillämpas av alla företag vars årliga nettoomsättning normalt uppgår till ett begränsat belopp. När det gäller finansiella företag som omfattas av ÅRKL eller ÅRFL och finansiella holdingföretag som ska upprätta koncernredovisning enligt någon av dessa lagar finns det dock skäl att göra särskilda över- väganden. För sådana företag är det av särskild vikt att fordringar och skulder avseende bl.a. insättare, försäkringstagare och investerare bok- förs när de uppkommer, oavsett företagets omsättning. De aktuella företagen, som i de flesta sammanhang ska tillämpa de bestäm- melser som gäller för större företag, har regelmässigt en nettoomsättning som uppgår till betydande belopp. Ett undantag skulle därför normalt få betydelse enbart under det första verksamhetsåret och alltså knappast innebära någon verklig förenkling jämfört med att företaget redan från början etablerar bokföringsrutiner där samtliga affärshändelser bokförs när de inträffar. som omfattas av ÅRKL eller ÅRFL och finansiella holdingföretag som ska upprätta koncernredovisning enligt någon av dessa lagar bör därför inte få tillämpa kontantmetoden. Frågan är då på vilken nivå gränsvärdet bör sättas för de företag som ska få tillämpa kontantmetoden. Som anförs ovan bör gräns- värdet knyta an till företagets nettoomsättning. Företag som upprättar årsbokslut får endast använda kontantmetoden om den årliga netto- omsättningen uppgår till högst . Utredningen föreslår att detta gränsvärde används även . Redovisnings- konsulters Förbund anser att kontantmetoden inte bör få användas av aktiebolag med mera omfattande verksamhet och avstyrker förslaget. Det är enligt regeringens mening inte lämpligt att tillämpa olika omsättningsgränser beroende på i vilken form ett företag drivs. Det är också allmänt sett angeläget att hålla nere antalet gränsvärden som företagen har att beakta. Den nuvarande omsättningsgränsen på överensstämmer med den som avgör om ett förenklat årsbokslut får upprättas. Gränsen framstår som väl avvägd och bör gälla alla företag. Man kunde i och för sig behålla den möjlighet för årsredovisnings- skyldiga företag att använda kontantmetoden som finns som en kompletterande regel; i vissa situationer kan den vara mer fördelaktig. torde det inte vara särskilt vanligt att företag som har en omsättning som överstiger uppfyller kravet på ett mindre antal handlingar i verksamheten och kravet på att fordringarna och skulderna inte ska uppgå till avsevärda belopp. En kompletterande regel skulle visserligen kunna få betydelse för de finansiella företagen, som enligt förslaget inte ska omfattas av tremiljonersregeln. De fall då sådana företag skulle kunna använda den kompletterande regeln bedöms dock vara mycket få, och som ovan anges finns det skäl för att dessa företag inte alls bör få använda en kontantmetod. Behovet av en kompletterande regel framstår mot denna bakgrund som begränsat. Med hänsyn till detta och de tillämpningssvårigheter som påtalats är regeringen inte beredd att föreslå att den nuvarande kontant- metoden för årsredovisningskyldiga företag behålls. Som och påtalar kan en företagare som tillämpar kontantmetoden få sämre möjligheter att överblicka verksam- hetens förlopp och ställning och därmed även få sämre möjligheter att bedöma när den kritiska gränsen för skyldigheten att upprätta kontroll- balansräkning inträder. Att den ökade möjligheten att använda kontant- metoden ställer krav på att de företag som väljer att använda metoden förmår överblicka bolagets ekonomiska situation bör dock inte hindra att reglerna införs och att de omfattar även mindre aktiebolag. Det finns även en kontantmetod i 13 kap. 8 § mervärdesskattelagen (1994:200). Förutsättningarna för att få tillämpa denna motsvarar dem som gäller för kontantmetoden i bokföringslagen. Som anmärker är det olämpligt att ha olika regler i redovisnings- och skatte- sammanhang, om detta inte är särskilt motiverat. Motsvarande ändringar som föreslås beträffande bokföringslagens kontantmetod bör därför genomföras även i mervärdesskattelagen. Utredningen om sambandet mellan redovisning och beskattning (SamRoB) föreslår att en s.k. rak kontantmetod införs i skattelagstiftningen, dvs. att kontantmetoden får användas utan begränsning till visst räkenskapsår (SOU 2008:80). Betänkandet bereds i . förordar att det förslag som läggs fram nu samordnas med SamRoB:s förslag. Enligt regeringens mening är emellertid en utvidgning av möjligheten att använda kontantmetoden en viktig förenkling för företagen som inte bör avvakta den fortsatta beredningen av SamRoB:s förslag. Som redogörs för ovan är huvudregeln att kontanta in- och utbetalningar ska bokföras senast påföljande arbetsdag och att andra affärshändelser ska bokföras så snart det kan ske. Samtliga typer av affärshändelser får dock bokföras , om det finns särskilda skäl och ett senareläggande är förenligt med god redovisningssed (5 kap. 2 § andra stycket bokföringslagen). Kravet på särskilda skäl markerar att möjlig- heten till avsteg från huvudregeln ska utnyttjas restriktivt. Hänvisningen till god redovisningssed innebär att det överlämnats till praxis och normgivande organ, främst , att närmare utveckla i vilka undantagsfall en fördröjning i bokföringen kan accepteras. är det möjligt för mindre företag att under Prop. 2009/10:235 vissa förutsättningar redovisa mervärdesskatt i stället för (10 kap. 14 a § skattebetalningslagen [1997:483]). När den förlängda redovisningsperioden för mervärdesskatt infördes ansåg ett flertal remissinstanser att förslaget skulle få större förenklingseffekt för företagen om även bokföringslagens bestämmelser om tidpunkten för den löpande bokföringen ändrades. Även regeringen var av uppfatt- ningen att ytterligare vinster kunde uppnås genom en ökad samordning mellan regelverken men konstaterade att en utredning tillsatts, Utred- ningen om enklare redovisning, för att överväga ytterligare förenklingar i redovisningsreglerna (prop. 2007/08:25 s. 67 f.). Bokföringslagen har karaktär av ramlag. Det ankommer i första hand på att ansvara för utvecklingen av god redovisnings- sed och därmed, vid behov och inom de ramar som bestämmelsen ger, ge vägledning för när den löpande bokföringen får senareläggas. Vid remissbehandlingen av utredningens förslag har framhållits att utrymmet för att utveckla god redovisningssed och ge sådan vägledning skulle öka om kravet på att det ska föreligga särskilda skäl för att tillåta en senareläggning tas bort. En sådan ordning skulle t.ex. ge utrymme för en ökad samordning mellan redovisning och beskattning. Regeringen är i princip positiv till en sådan utvidgning. Bokföringslagen bör därför endast ange att avsteg från huvudregeln om när affärshändelser ska bokföras får ske om det finns skäl för det och det är förenligt med god redovisningssed. Härmed ökar utrymmet för att inom ramen för god redovisningssed tillåta senareläggning av bokföringen. Regeringens förslag: Kravet på att det ska vara förenat med svårigheter att upprätta verifikationer för de olika affärshändelserna för att få använda en gemensam verifikation vid kontantförsäljning tas bort. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag (se betänkandet s. 162 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer med rege- ringens förslag (se utkastet s. 76 f.). Remissinstanserna: De remissinstanser som har fått tillfälle att yttra sig över utkastet tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. Skälen för regeringens förslag: För varje affärshändelse ska det som huvudregel finnas en egen verifikation. Flera likartade affärshändelser får dokumenteras genom en gemensam verifikation. Vid försäljning av varor och tjänster mot kontant betalning får även inbetalningarna under en dags försäljning dokumenteras genom en gemensam verifikation, om det skulle vara förenat med svårigheter att upprätta verifikationer för de olika affärshändelserna. Den gemensamma verifikationen får då utgöras av uppgifter från en kassaapparat, kassarapport eller en annan uppgift som anger summan av mottagna betalningar (5 kap. 6 § bokföringslagen). En verifikation ska innefatta uppgifter om när den har sammanställts, Prop. 2009/10:235 när affärshändelsen har inträffat, vad den avser, vilket belopp den gäller och vilken motpart den berör (5 kap. 7 §). Dessa uppgifter får dock utelämnas om det är förenat med svårigheter att låta uppgiften ingå i verifikationen och ett utelämnande är förenligt med god redovisningssed (5 kap. 8 §). Reglerna om gemensam verifikation vid kontant försäljning har till- kommit för att det har ansetts svårt att ta fram fullständiga verifikationer i kontantbranscher, där det ofta förkommer ett stort antal affärshändelser och kundkretsen i huvudsak är anonym. Lagen föreskriver som villkor att det ska vara förenat med svårigheter att upprätta verifikationer för de olika affärshändelserna. Den tekniska utvecklingen har medfört att det av de obligatoriska uppgifterna i en verifikation normalt endast är uppgiften om motpart som saknas vid registrering i ett kassaregister. Denna uppgift kan dock få utelämnas enligt undantagsregeln i 5 kap. 8 § (se prop. 1998/99:130 s. 397). har i ett avgörande prövat om ett taxiföretag brutit mot bokföringslagens bestämmelser om bevarande av räkenskaps- information genom att uppgifter om de enskilda köruppdragen klippts bort från taxameterns körpassrapport (rättsfallet NJA 2005 s. 252). Domstolen fann att förutsättningen att det ska vara förenat med svårig- heter att upprätta en verifikation för varje affärshändelse inte var uppfylld i det aktuella fallet, eftersom uppgifter om de enskilda kontantkörningar- na hade funnits dokumenterade i rapporten. Avgörandet har av bl.a. och näringslivet tolkats så att gemensam verifi- kation får användas endast vid kontant försäljning som inte registreras i ett kassaregister. Genom lagen (2007:592) om kassaregister m.m. är i princip all kontantförsäljning underkastad krav på registrering i ett kassa- register . Sammantaget innebär detta att alla affärshändelser som registreras i ett kassaregister ska dokumenteras med en enskild verifikation och att gemensam verifikation i praktiken nästan aldrig kan användas. Detta är enligt regeringens mening inte en lämplig ordning. Bestämmelserna om gemensam verifikation vid kontant försäljning tar främst sikte på företag som använder kassaregister i sin verksamhet och avser att underlätta för sådana företag. Kravet på att det ska vara förenat med svårigheter att upprätta verifikationer för de olika affärshändelserna bör tas bort så att det blir möjligt att använda gemensam verifikation också vid kontant försäljning som registreras i ett kassaregister. Regeringens förslag: Dokument, mikroskrift eller maskinläsbart medium som används för att bevara räkenskapsinformation får förstöras om informationen på ett betryggande sätt överförs till annat sådant material. Det ursprungliga materialet får dock förstöras först från och med det fjärde året efter utgången av det kalenderår då räkenskapsåret avslutades. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag (se betänkandet s. 169 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan invändning. anser att den före- slagna tiden om tre års bevarande är för kort och förordar en bevarande- tid . föreslår att tidsgränsen för över- föring inte ska gälla företag efter konkurs. framhåller att det med hänsyn till årsredovisningens betydelse finns anledning att överväga en längre bevarandetid för det ursprungliga materialet om det rör sig om en elektroniskt upprättad årsredovisning och anser att kan vara en lämplig bevarandetid. anser att tiden för bevarande av det ursprungliga materialet bör vara och att pappers- dokument bör få förstöras . Förslaget i utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer i sak med regeringens förslag (se utkastet s. 78 f.), även om lagtexten i utkastet fått en missvisande utformning. Remissinstanserna: De remissinstanser som har fått tillfälle att yttra sig över utkastet, bl.a. , tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan invändning. Skälen för regeringens förslag: Räkenskapsinformation ska bevaras i direkt läsbar form (pappersdokument eller mikroskrift) eller i maskin- läsbar form. Huvudregeln är att material med räkenskapsinformation ska bevaras i det skick materialet hade när det kom till företaget eller fick när informationen sammanställdes (7 kap. 1 § bokföringslagen). Räkenskaps- information på maskinläsbart medium får dock under vissa förutsätt- ningar föras över till annan form (7 kap. 6 §). Ett företag får sålunda för- störa ett maskinläsbart medium som används för att bevara räkenskaps- information, om informationen på ett betryggande sätt överförs till annan tillåten form för bevarande. Har informationen mottagits från någon annan och är den av det slag som företaget normalt bevarar på maskinläsbart medium, måste det maskinläsbara mediet dock sparas . Utredningen föreslår att det som huvudregel ska vara möjligt att föra över räkenskapsinformationen på ett sätt som är oberoende av vilket material det rör sig om, så länge överföringen sker till ett annat material. Regeringen kan se stora fördelar med en ordning som tillåter överföring i fler fall och anser inte att det finns skäl till att begränsa denna möjlighet till att omfatta endast överföringar från en av de tre tillåtna formerna för bevarande dokument, mikroskrift eller maskinläsbart medium till en annan. Det bör i stället vara möjligt att överföra räkenskapsinformation från och till vilket som helst av de tillåtna materialen för bevarande av räkenskapsinformation, t.ex. från ett dokument till ett maskinläsbart medium eller från ett dokument till ett annat dokument. En sådan generell bestämmelse om överföring gör reglerna om överföring tydligare och enklare. Möjligheten till överföring bör dock inte vara villkorslös. En grundläggande förutsättning bör även fortsättningsvis vara att överföringen sker på betryggande sätt, dvs. att överföringen inte innebär någon risk för att informationen förvanskas eller förstörs. En särskild fråga är vad som bör gälla beträffande det ursprungliga materialet. När en uppgift som lagras i maskinläsbar form skrivs ut kan en del av dess bevisvärde gå förlorat. Detsamma gäller om information i t.ex. pappersform läses in och överförs till maskinläsbar form. Det bör därför inte vara tillåtet att förstöra det ursprungliga materialet. I likhet med utredningen anser regeringen att det saknas skäl att särbehandla maskinläsbara medier i detta avseende. Inte heller finns det skäl att skilja mellan material som företaget själv har upprättat och material som har kommit in till företaget. En likformig reglering för bevarande av räkenskapsinformation innebär dessutom att regelverket blir mer överskådligt och tydligt. Visserligen innebär förslaget, som Hovrätten för Nedre påpekar, att den möjlighet som finns att förstöra det ursprungliga maskinläsbara mediet faller bort. Regeringen bedömer dock att det genom den tekniska utveckling som skett blivit så enkelt och billigt att lagra maskinläsbar information att denna nackdel är begränsad. Tillsammans med den nedkortning av arkiveringstiden som föreslås i avsnitt 9.5 så överväger fördelarna. Den begränsade möjlighet att överföra information som finns kräver i vissa fall att det maskinläsbara mediet sparas. Detta får förstöras först från och med det fjärde året efter utgången av det kalenderår då räkenskapsåret avslutades och måste alltså sparas . Frågan är då om det , när möjligheterna till överföring av räkenskapsinformation utökas, bör bestämmas en annan bevarandetid.