prop · GX03150 · 2010-03-31 00:00:00 — Av denna praxis följer att sådana bestämmelser som de belgiska kan rättfärdigas dels av risken för att den välavvägda fördelningen av beskattningsrätten mellan stater annars äventyras, dels och i ännu högre grad av behovet av att motverka skatteflykt. Den nationella domstolens frågor ska därför besvaras nekande. Generaladvokatens förslag till avgörande : Artikel 43 EG, jämförd med artikel 48 EG, utgör inte hinder för en sådan lagstiftning i en medlemsstat som den belgiska, vilken medför beskattning av en extraordinär eller frivillig förmån som ett i hemmahörande bolag beviljar ett bolag hemmahörande i en annan medlemsstat till vilket det belgiska bolaget står i direkt eller indirekt beroendeförhållande medan ett i hemmahörande bolag, under identiska omständigheter, inte kan beskattas för en sådan förmån som det har beviljat ett annat belgiskt bolag, till vilket det står i beroendeförhållande. Det är visserligen fråga om en inskränkning i etableringsfriheten, som emellertid får anses motiverad för att förebygga skatteundandragande och för att säkerställa en väl avvägd fördelning av beskattningsrätten mellan medlemsstaterna. Den belgiska lagstiftningen förefaller heller inte går utöver vad som krävs för att uppnå dessa ändamål. De belgiska reglerna hindrar att företag som står i beroendeförhållande till varandra beviljar extraordinära eller frivilliga förmåner och på så sätt kan överföra vinster från ett nationellt bolag till ett i landet ej hemmahörande bolag. Vid sådana transaktioner rör det sig i själva verket om dolda vinstöverföringar mellan företag som står i beroendeförhållande till varandra. Om inte regler som de belgiska tilläts, så skulle företag i en grupp, oavsett var vinsten redovisats, fritt kunna välja i vilken medlemsstat den ska beskattas. C-337/08 (EUD2008/193:2) X Holding B.V. Den nationella domstolens fråga: Om det är förenligt med artiklarna 43 och 48 EG samt dom i målet C-446/03 att i nationell rätt inte tillåta en skattemässig enhet mellan ett moderbolag och ett helägt utländskt dotterbolag. har anfört följande. Fördragets bestämmelser om etableringsfrihet utgör inte något hinder för sådana nationella regler rörande resultatutjämning och konsolidering inom en bolagsgrupp som de ifrågasatta nederländska bestämmelserna. Sådana regler är ett utflöde av den internationellt vedertagna principen om att stater som utgångspunkt får beskatta all verksamhet som bedrivs på deras territorium, men är fria att sinsemellan fördela beskattningsrätten mellan sig i syfte att undvika dubbelbeskattning. Eftersom de nederländska bestämmelserna bygger på denna princip är den olikabehandling av utländska bolag som blir följden av deras tillämpning fullt berättigad, med hänsyn till domstolens praxis i fråga om nationella bestämmelser som utesluter gränsöverskridande resultatutjämning inom en bolagsgrupp. Av denna praxis följer att sådana bestämmelser som de nederländska kan motiveras dels av risken för att den välavvägda fördelningen av beskattningsrätten mellan stater annars äventyras, dels av risken för och behovet av att motverka dubbla förlustavdrag och skatteflykt. Den nationella domstolens fråga ska därför besvaras nekande. Generaladvokatens förslag till avgörande : Artikel 43 EG jämförd med artikel 48 EG utgör inte hinder för en medlemsstats nationella bestämmelser enligt vilka ett inhemskt bolag och ett eller flera av dess dotterbolag med säte i landet kan välja att bilda en skattemässig enhet, vilket leder till att den skatt som de har att erlägga tas ut av moderbolaget som om det varit fråga om en enda skattskyldig person, medan nämnda bestämmelser inte tillåter att dotterbolag som har sitt säte i en annan medlemsstat inkluderas i en sådan skattemässig enhet. Den inskränkning av etableringsfriheten, som följer av att ett dotterbolag med säte i en annan medlemsstat inte kan ingå i en enligt nederländsk rätt bildad skattemässig enhet i syfte att konsolidera resultaten, kan rättfärdigas av behovet att säkerställa fördelningen av beskattningsrätten mellan medlemsstaterna. C-440/08 (EUD2008/237:2) F. Gielen mot Den nationella domstolens fråga: Om artikel 43 EG utgör hinder mot att tillämpa en nationell skattebestämmelse på vinster som uppkommit i en del av ett företag beläget i men som uppburits av en medborgare i en annan medlemsstat (utländsk skattskyldig), när bestämmelsen innebär en skillnad mellan inhemska och utländska skattskyldiga som i sig strider mot artikel 43 EG, men den berörda utländska skattskyldige har haft möjlighet att välja att behandlas som en inhemsk skattskyldig, en möjlighet som han av individuella skäl inte har utnyttjat. har anfört följande. Fördragets bestämmelser om etablerings- frihet utgör inte något hinder mot att tillämpa nationella skattebestämmelser som gör skillnad mellan inhemska och utländska skattskyldiga beträffande vinst från ett fast driftställe i om den utländske skattskyldige har en möjlighet att välja att beskattas som en inhemsk skattskyldig. Syftet med timvillkoret, det vill säga kravet att ha arbetat ett visst antal timmar i företagsverksamheten, för att få rätt till ett egenföretagaravdrag är att undanta företagsverksamhet som bara utgör bisysslor från rätten till avdrag. För att uppnå detta syfte saknas betydelse om arbetet har utförts i verksamhet utom eller inom landet. Utländska och inhemska skattskyldiga synes därför i det avseendet befinna sig i jämförbara situationer. är därför skyldiga att se till att de nationella bestämmelserna inte innebär en diskriminering på grund av nationalitet. har undanröjt denna diskriminering genom att ge utländska skattskyldiga möjligheten att beskattas enligt samma bestämmelser som inhemska skattskyldiga. Generaladvokatens förslag till avgörande : De nederländska reglerna är oförenliga med etableringsfriheten. skattskyldig person som väljer att bli beskattad enligt bestämmelserna för personer som har hemvist i landet har inte samma ställning som en inhemsk skattskyldig person. Den valmöjlighet som erbjuds genom de nationella bestämmelserna neutraliserar inte diskrimineringen av personer som saknar hemvist i landet. Det är vidare inte acceptabelt att ett land genom att erbjuda olika beskattningsalternativ för personer som saknar hemvist i landet i princip kan godkänna vilken diskriminering som helst med hänvisning till att själva valmöjligheten neutraliserar särbehandlingen. C-447/08 och C-448/08 (EUD2008/253:2) Åklagaren mot och Den nationella domstolens frågor: Om förbudet i 38 § lotterilagen att främja deltagande i ett inom landet anordnat lotteri som inte är tillåtet eller ett utom landet anordnat lotteri, som innebär inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster enligt artikel 49 EG, kan godtas på grund av att det omfattas av undantag som uttryckligen anges i EG- fördraget eller om de kan anses motiverade på grund av tvingande hänsyn till allmänintresset och kan anses vara proportionerliga. Även fråga om ett totalförbud att marknadsföra spel och lotterier som anordnats av ett företag etablerat i en annan medlemsstat, som kontrolleras av myndigheterna i den medlemsstaten, kan anses vara proportionerligt i syfte att kontrollera och utöva tillsyn över spelverksamheten eller, alternativt, om syftet är att begränsa spelandet när det saknas begränsningar för marknadsföring av spel och lotterier som anordnas av spelbolag etablerade i den medlemsstaten som för den restriktiva politiken. har anfört följande. Främjandeförbudet och de tillhörande bestämmelserna om straff och sanktioner utgör ett nödvändigt led i den svensk spelregleringen för att säkerställa tillståndskravet i lotterilag- stiftningen. Regeringsrätten har funnit att den svenska spelregleringen totalt sett varit ägnad att uppnå legitima ändamål och proportionerlig i förhållande till ändamålen. Utvecklingen på spelområdet och tillämpningen av bestämmelserna därefter ger inte anledning till en annan bedömning. Främjandeförbudet med tillhörande straff- och sanktions- bestämmelser innebär inte någon diskriminering på grund av nationalitet utan är förenliga med gemenskapsrättens krav. Finansiering av sociala och allmännyttiga aktiviteter utgör inte det huvudsakliga eller egentliga ändamålet för den svenska spelpolitiken. Det förhållandet att spel- politiken medför ett stort ekonomiskt överskott utesluter inte en genuint restriktiv spelpolitik, utan är en följd av den restriktiva spelpolitiken som förs i med låg återbetalning av vinster för att skydda spelberoende. I ljuset av den höga skyddsnivå som den svenska lagstiftaren har valt på spel- och lotteriområdet är främjandeförbudet med tillhörande straff- och sanktionsbestämmelser proportionerliga i förhållande till sina syften. Gemenskapsrätten innebär på sitt nuvarande stadium inte någon skyldighet för medlemsstaterna att ömsesidigt erkänna tillstånd till anordnande av spel som beslutats i andra medlemsstater. Gemenskapsrätten utgör därför inget hinder mot att en restriktiv nationell spelreglering, med restriktioner i marknadsföringen och som är proportionerlig i förhållande till sina ändamål, innefattar ett förbud mot marknadsföring av spel som anordnas utan stöd i den (EUD2009/39:2) mot Begäran från , Den nationella domstolens fråga: Fråga om tolkning av direktiv /337/EEG om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt, MKB-direktivet, och direktiv /61/EG om samordnande åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar, IPPC-direktivet. Särskilt fråga om den berörda allmänhetens rätt att överklaga en domstols avgörande av en tillståndsfråga och vilka krav som kan uppställas på den berörda allmänheten enligt de skilda direktiven. har anfört följande. Artikel 10a i MKB-direktivet och artikel 15a i IPPC-direktivet innebär inte någon rätt för den berörda allmänheten att överklaga en miljödomstols avgörande av en tillståndsfråga enbart på grund av att den har haft möjlighet att delta i domstolens handläggning av tillståndsfrågan och yttrat sig där. Olika krav kan uppställas i nationell lagstiftning när det gäller begreppet berörd allmänhet i den mening som avses i å ena sidan artikel 6.4 i MKB-direktivet och artikel 15.1 i IPPC-direktivet respektive i den mening som avses å andra sidan i artikel 10a i MKB-direktivet och artikel 15a i IPPC-direktivet. Direktivens bestämmelser utgör minimikrav och den berörda allmänhetens rätt att delta i beslutsprocesser och tillgång till rättslig prövning har delvis skilda funktioner. Det är därför naturligt att de persongrupper som anses berörda i respektive hänseende inte behöver vara identiska. Eftersom de svenska bestämmelserna om deltagande i beslutsprocessen är mer generösa än vad Århuskonventionen och direktiven kräver, finns det inte någon motsättning i att en lokalt etablerad mindre miljöskyddsförening som inte uppfyller nationella kriterier för att utgöra berörd allmänhet i konventionens eller direktivens mening ges möjlighet att delta i en beslutsprocess men inte rätt att överklaga ett tillståndsbeslut i ärendet. C-52/09 (EUD2009/60:2) mot Begäran från , Den nationella domstolens fråga: Målet gäller en fråga om utnyttjande av dominerande ställning enligt artikel 82 EG. Frågan är framför allt under vilka förutsättningar en överträdelse av artikel 82 EG föreligger på grundval av skillnaden mellan det pris som ett vertikalt integrerat dominerande företag tar ut vid försäljning av återförsäljarprodukter för ADSL till konkurrenter i grossistledet och det pris som samma företag tar ut i slutskedet. C-57/09 och C-101/09 (EUD2009/83:3) mot Cernalettin Polat resp. Begäran från Bundesverwaltungsgericht, Den nationella domstolens fråga: Tolkningen av undantagen i artikel 12.2 b och c i direktiv /83/EG om miniminormer för när tredjelands- medborgare eller statslösa personer ska betraktas som flyktingar eller som personer som av andra skäl behöver internationellt skydd samt om dessa personers rättsliga ställning och om innehållet i det beviljade skyddet (skyddsgrundsdirektivet). Frågan är om två asylsökande, innan de fick tillträde till och ansökte om skydd där, hade begått ett grovt icke-politiskt brott eller sådana gärningar som strider mot syften och grundsatser och av den anledningen inte ska anses som flyktingar. Båda personerna har varit verksamma i organisationer som finns i förteckningen över personer, grupper och enheter i bilagan till rådets gemensamma ståndpunkt (2001/931/GUSP) av om tillämpning av särskilda åtgärder i syfte att bekämpa terrorism. har anfört följande. Det förhållandet att en asylsökande har tillhört en organisation som förts upp på rådets förteckning och aktivt har stött organisationens väpnade kamp leder inte per automatik till att han eller hon är utesluten från skyddsgrundsdirektivets skydd. En tillämpning av undantagen i artikel 12.2 b och c i direktivet förutsätter en bedömning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Den bedömningen är den nationella behöriga myndigheten bäst skickad att göra. Vidare förutsätter inte en tillämpning av undantagen i artikel 12.2 b och c i direktivet att den asylsökande utgör en säkerhetsrisk. Varken ordalydelsen, innehållet i eller syftet med undantagsbestämmelserna ger stöd för att förutsätta något sådant. Däremot förutsätter en tillämpning av undantagen i artikel 12.2 b och c i direktivet en proportionalitetsprövning i det enskilda fallet, med hänsyn till de långtgående och allvarliga konsekvenser ett uteslutande kan få för den enskilde. Vid proportionalitetsprövningen ska det beaktas att den asylsökande åtnjuter skydd mot avvisning och endast i exceptionella fall torde undantagen anses vara oproportionerliga. Artikel 12.2 i skyddsgrundsdirektivet innebär att medlemsstaterna är förhindrade att bevilja flyktingstatus till någon som omfattas av undantagen. Undantagsbestämmelserna hindrar däremot inte medlemsstaterna från att bevilja uppehållstillstånd till personer som har begått sådana handlingar som nämns i bestämmelserna. C-72/09 (EUD2009/57:3) Établissements Rimbaud S.A. mot Directeur général des impôts och Directeur des services fiscaux dAix-en-Provence Begäran från , Den nationella domstolens fråga: Enligt franska skattebestämmelser beskattas fast egendom med en årlig skatt på av marknadsvärdet. Företag med säte inom EU, liksom företag med säte i en EES-stat med vilken har ingått avtal om informationsutbyte, är dock befriade från skatten. Den nationella domstolen vill veta om bestämmelser i om den fria rörligheten för kapital utgör hinder mot att ett företag med säte i , som är en stat med vilken inte har något avtal om informationsutbyte, åläggs denna skatt. har anfört följande. Artikel 40 EES utgör inte hinder mot skattemässig behandling av fast egendom som gör skillnad mellan skattskyldiga med säte inom eller utom gemenskapen beroende på om medlemsstaten där egendomen är belägen har ett avtal som innefattar regler om informationsutbyte med den stat där skattesubjektet har sitt säte. Eftersom inte medför någon skyldighet att tillämpa direktiv på skatteområdet, såsom direktiv /799/EEG om ömsesidigt bistånd, har gemenskapens medlemsstater inte samma garantier som de har i gemenskapen för att ett skattesubjekt inte undandrar sig beskattning. Medlemsstaterna måste därför tillåtas att säkra sina skatteanspråk om det inte finns ett tillfredsställande samarbete med informationsutbyte mellan staterna. C-84/09 (EUD2009/63:1) X mot Begäran från Regeringsrätten, Den nationella domstolens fråga: Tolkningen av rådets direktiv /112/EG om ett gemensamt system för mervärdesskatt. Frågan är om ett gemenskapsinternt förvärv av ett nytt transportmedel ska anses ske i då en nytillverkad segelbåt inköps i en annan medlemsstat, seglas där och därefter förs till passerat sedan båten togs i bruk. Alternativt ska båten efter leveransen i stället direkt föras ut ur den första medlemsstaten och seglas i andra medlemsstater än innan båten efter utgången av den nämnda tidsperioden förs till . C-92/09 och C-93/09 (EUD2009/70:1) Firma och respektive mot Land m.fl. Begäran från Verwaltungsgericht , Den nationella domstolens fråga: Om offentliggörande av uppgifter om jordbruksstödmottagare i enlighet med gemenskaprättsliga bestämmelser står i strid med skyddet för privatliv enligt artikel 8 i . Den nationella domstolen vill genom sina två första frågor få veta om artiklarna 42 första stycket punkt 8b och 44a i rådets förordning 1290/2005 om finansieringen av den gemensamma jordbrukspolitiken är giltiga samt även få bedömd giltigheten av kommissionens förordning 259/2008 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning 1290/2005 om finansieringen av den gemensamma jord-brukspolitiken. För det fall dessa bestämmelser konstateras vara giltiga, vill den nationella domstolen genom frågorna tre till sex få reda på hur vissa bestämmelser i rådets direktiv /46/EG om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (dataskyddsdirektivet) ska tolkas. har beträffande de två första frågorna anfört följande. Offentliggörandet av uppgifter om mottagare av jordbruksstöd syftar till att öka insynen i hur gemenskapens medel används och till att genom den offentliga kontrollen förbättra den sunda ekonomiska förvaltningen av Detta syfte måste ses i ljuset av det Europeiska initiativet för att främja öppenhet som lanserades av kommissionen . Som ett led i det europeiska öppenhetsinitiativet infördes i budgetförordningen ett krav på årsvis offentliggörande i efterhand av vilka som mottagit stöd ur budgeten. Offentliggörandet ska ske med vederbörlig hänsyn till kraven på skydd av personuppgifter enligt EG:s dataskyddsdirektiv och EG:s personuppgiftsförordning. Vidare ska de närmare bestämmelser som behövs fastställas i relevanta sektorsspecifika förordningar. I enlighet med budgetförordningens krav på sektorsspecifika bestämmelser infördes således de i detta mål aktuella bestämmelserna i förordning 1290/2005 att uppgifter om stödmottagare ska offentliggöras i efterhand och att det ska meddelas tillämpningsföreskrifter för detta offentliggörande. Vid en avvägning mellan det allmänintresse av att säkerställa att gemenskapens medel används på ett optimalt sätt och det intrång som ett offentliggörande av uppgifter om jordbruksfondernas stödmottagare kan innebära, är detta intrång både nödvändigt och står i rimlig proportion till det berättigade ändamålet. Bestämmelserna är således motiverade med hänsyn till artikel 8 andra stycket i och därmed också giltiga C-240/09 (EUD2009/167:4) Lesoochranårske zoskupenie VLK mot Ministerstvo zivotneho prostredia Slovenskej republiky Begäran från Najvyssi säd, Den nationella domstolens fråga: Den nationella domstolen har inom ramen för ett nationellt miljöärende ställt tre frågor till . I den nationella domstolsprocessen har en miljöorganisation som nekats talerätt hävdat att artikel 9.3 i Århuskonventionen ger organisationen denna rätt. Artikel 9.3 i Århuskonventionen har emellertid inte genomförts i . Den nationella domstolen vill därför med sina två första frågor veta om artikel 9.3 i Århuskonventionen är direkt tillämplig antingen genom att den tillerkänns self-executing effect eller genom att den är direkt tillämplig eller ges direkt effekt på grundval av gemenskapsrätten. Om svaret på någon av de två första frågorna är jakande vill den nationella domstolen dessutom veta om tolkningen av begreppet handling av myndigheter i artikel 9.3 även omfattar en myndighets beslutsfattande. har anfört följande. Domstolen saknar behörighet att besvara de två första frågorna eftersom de avser effekten av en bestämmelse i Århuskonventionen som på gemenskapsrättens nuvarande stadium faller inom ramen för medlemsstaternas behörighet. Gemenskapen och medlemsstaterna har tillträtt Århuskonventionen med stöd av delad behörighet, vilket innebär att domstolen inte har en obegränsad behörighet att uttala sig om tolkningen av densamma. I samband med att gemenskapen tillträdde Århuskonventionen avgavs en förklaring som innebär att, såvitt gäller artikel 9.3 i konventionen, så tillkommer behörigheten medlemsstaterna och inte gemenskapen så länge som gemenskapen inte har antagit några genomförandebestämmelser av artikeln. Eftersom artikel 9.3 ännu inte varit föremål för några sådana genomförandebestämmelser på gemenskapsnivå så är det en fråga för de nationella domstolarna att i enlighet med de nationella rättsordningarna bedöma med vilken effekt som artikeln kan åberopas inför nationella domstolar. Mot den bakgrunden saknas i princip anledning att ta ställning till den tredje frågan. Om domstolen ändå skulle besvara den tredje frågan, anser att en handling av en myndighet även inbegriper myndighetens beslutsfattande. C-261/09 (EUD2009/136:1) från Oberlandesgericht Stutgart, Den nationella domstolens fråga: Tolkningen av artikel 3.2 rådets rambeslut /584/RIF om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna. Den nationella domstolen vill för det första få veta enligt vilken rättsordning begreppet samma gärning i artikel 3.2 i rambeslutet ska tolkas ska tolkningen ta sin utgångspunkt i lagstiftningen i den utfärdande medlemsstaten alternativt lagstiftningen i den verkställande medlemsstaten eller ska begreppet ges en självständig unionsrättslig tolkning? För det andra som den har uppfattat frågan vill den nationella domstolen få reda på om det för tolkningen av begreppet samma gärning i artikel 3.2 i rambeslutet har någon betydelse att den utredande myndigheten för det förfarande som ledde fram till lagföringen för gärningen hade kännedom om de gärningar som ligger till grund för arresteringsordern. har anfört följande. Begreppet samma gärning i den mening som avses i artikel 3.2 i rambeslutet ska ges en självständig unionsrättslig tolkning, vilket stöds av såväl bestäm-melsens ordalydelse som av rättspraxis. Det finns med hänsyn till rambeslutets utformning och syftet med principen om ne bis in idem inte något hinder mot att rättspraxis rörande motsvarande begrepp i artikel 54 i används som vägledning för denna tolkning. För bedömningen av om det föreligger en ne bis in idem-situation saknar det betydelse vilka omständigheter den brottsutredande myndigheten hade vetskap om för en tidigare lagföring. En grundläggande förutsättning för principen om ne bis in idem är nämligen att gärningen redan har prövats. Med andra ord ska verkställighet av den nu aktuella arresteringsordern vägras om någon av de gärningar som arresteringsordern omfattar utgör samma gärning som den gärning som har prövats och som alltså redan har lagförts för. C-306/09 (EUD2009/182:1) I.B. Den nationella domstolens fråga: Tolkningen av artiklarna 4.6, 5.1 och 5.3 i rådets rambeslut /584/RIF om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna. vill för det första få veta om en arresteringsorder som utfärdats för verkställighet av ett fängelsestraff som meddelats genom en utevarodom utan att den dömde informerats om platsen eller datumet för förhandlingen men där denne fortfarande kan överklaga domen ska anses utgöra en arresteringsorder för lagföring enligt artikel 5.3 i rambeslutet och inte en arresteringsorder för verkställighet i den mening som avses i artikel 4.6 i samma rambeslut. Om svaret på den första frågan är nej vill Constitutionelle för det andra få reda på om artikel 5.3 i rambeslutet jämförd med artikel 4.6 i samma rambeslut ska tolkas på så sätt att den verkställande medlemsstaten inte får villkora överlämnandet av den person som arresteringsordern avser med att denne ska återsändas till den medlemsstaten för att där avtjäna den påföljd som slutligt döms ut. Om svaret på den andra frågan är jakande, vill för det tredje få besked om huruvida artiklarna 4.6 och 5.3 i rambeslutet strider mot artikel 6.2 i Fördraget om Europeiska unionen (nedan ), särskilt likhetsprincipen och icke-diskrimineringsprincipen.