prop · GX03242 · 2010-07-01 00:00:00 — Av om antal ansökningar om betalningsföreläggande på grund av sms-lån avseende 2009 (Faktasammanställning sms-lån, ) framgår att av ansökningarna avser kvinnor. Det är samma andel som för Prop. 2009/10:242 år 2008. För kvinnor i åldergruppen och högre är dock andelen kvinnor större (). Lagen ersätter konsumentkreditlagen (1992:830). Anledningen är att det nya konsumentkreditdirektivet föranleder ett stort antal ändringar. Av lagtekniska och systematiska skäl anses det därför mest lämpligt med en ny konsumentkreditlag. Många bestämmelser lag överförs dock i sak oförändrade till den nya lagen och i stort kan den gamla lagens struktur behållas. Inga sakliga ändringar görs i fråga om bestämmelserna om kontantinsats vid kreditköp (26 och 27 §§), förbud mot viss avräk- ning (31 §) eller tillsyn (4952 §§). Andra bestämmelser ändras endast i vissa avseenden. För en mer utförlig kommentar till den reglering som överförs i sak oförändrad hänvisas särskilt till prop. 1991/92:83 och bet. 1991/92:LU28. 1 § Denna lag gäller kredit som en näringsidkare lämnar eller erbjuder en konsu- ment. Lagen gäller också kredit som lämnas eller erbjuds en konsument av någon annan än en näringsidkare, om krediten förmedlas av en näringsidkare som ombud för kreditgivaren. Lagen innehåller också bestämmelser om vissa skyldigheter för kreditför- medlare (48 §). Paragrafen anger lagens tillämpningsområde. Första stycket motsvarar 1 § första och andra styckena lag. Övervägandena finns i av- snitt 6.1. Av första stycket framgår att lagen gäller krediter som en näringsidkare lämnar eller erbjuder en konsument. Begreppet kredit är inte definierat, men är avsett att ha samma vidsträckta innebörd som lag. Detta följer också av den nya definitionen av begreppet kreditavtal i 2 §. För att lagen ska vara tillämplig fordras att krediten lämnas eller erbjuds en konsument av en näringsidkare. Liksom lag gäller lagen krediter som lämnas eller erbjuds, dvs. såväl vid avtal om krediter som vid marknadsföring av krediter. Begreppen konsument och näringsidkare definieras i 2 §. Av andra meningen i stycket framgår att lagen också är tillämplig när krediten lämnas eller erbjuds en konsument av någon annan än en näringsidkare, t.ex. en privatperson, om krediten förmedlas av en näringsidkare. En förutsättning är att den som förmedlar krediten gör det som ombud för kreditgivaren. på konsumen- tens uppdrag, gäller alltså inte lagen i det fall kreditgivaren är en privat- person. Av andra stycket framgår att lagen innehåller vissa bestämmelser som riktar sig till kreditförmedlare. En kreditförmedlare kan vara en sådan näringsidkare som avses i första stycket andra meningen, för vilken lagen i sin helhet är tillämplig, men också förmedlare som inte är ombud för kreditgivaren omfattas (se kommentaren till 48 §). 2 § I lagen avses med konsument: en fysisk person som handlar huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet, näringsidkare: en fysisk eller juridisk person som handlar för ändamål som har samband med den egna näringsverksamheten, kreditgivare: den som lämnar krediten eller övertar den ursprungliga kredit- givarens fordran, kreditavtal: ett avtal om lån, kontokredit, betalningsanstånd eller liknande, kontokredit: ett kreditavtal som innebär en fortlöpande rätt att utnyttja ett kreditköp: ett köp av en vara eller tjänst som finansieras genom en kredit som lämnas av annan kreditgivare, om det görs på grund av en överenskommelse mellan denne och säljaren eller om varan eller tjänsten anges i kreditavtalet, kontantpris: det pris till vilket en vara eller tjänst vanligen erbjuds konsumen- ter mot kontant betalning, kreditkostnad: det sammanlagda beloppet av räntor, avgifter och andra kostna- der som konsumenten ska betala med anledning av krediten, dock med undantag för notariatsavgifter, kreditfordran: summan av kreditbeloppet och kreditkostnaden, kreditränta: räntekostnaden för den vid varje tid obetalda delen av skulden angiven som en ränta, effektiv ränta: kreditkostnaden angiven som en årlig ränta beräknad på kredit- beloppet, i förekommande fall med hänsyn tagen till att delbetalningar ska göras under den löpande kredittiden. I paragrafen förklaras några för lagens tillämpning viktiga begrepp. Den motsvarar 2 §, 3 § första stycket, 6 § andra stycket och 10 § lag. Det införs dock några nya definitioner och vissa definitioner justeras. Övervägandena finns i avsnitt 6.1. Med konsument avses en fysisk person som handlar huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet. Det tidigare rekvisitet huvudsakligen för enskilt bruk (1 § lag) ersätts med att konsu- menten huvudsakligen ska handla för ändamål som faller utanför näringsverksamhet. Detta innebär att lagen i likhet med lag gäller även om krediten är avsedd att till en viss del, dock jämförelsevis mindre väsentlig, användas i näringsverksamhet (jfr prop. Med näringsidkare avses en fysisk eller juridisk person som handlar för ändamål som har samband med den egna näringsverksamheten. Utformningen av näringsidkarbegreppet skiljer sig något års lag; i dennes yrkesmässiga verksamhet (1 § lag) ersätts av ett krav på att vederbörande handlar för ändamål som har samband med den egna näringsverksamheten. När begreppet näringsidkare används i lagtexten avses om inte annat sägs såväl den som lämnar, eller övertar, en kredit (kreditgivaren) som den som förmedlar en kredit som ombud för kreditgivaren. De nya definitionerna av konsument och näringsidkare är utformade på samma sätt som i annan civilrättslig konsumentlagstiftning, t.ex. konsu- mentköplagen (1990:932) och konsumenttjänstlagen (1985:716), och innebär i praktiken ingen förändring av tillämpningsområdet i förhållan- de till lag. Definitionen av kreditgivare överförs oförändrad års lag. En kreditgivare kan vara en näringsidkare eller en privatperson (jfr 1 § första stycket). Definitionen av kreditavtal är ny i förhållande till lag. Kontokredit är en ny benämning för löpande kredit i 6 § andra Definitionen av kreditköp motsvarar delvis beskrivningen av kreditköp i 3 § lag, men avser också ett kreditköp av en tjänst i enlighet med direktivets definition av kombinerat kreditavtal. Systematiskt består ett kreditköp av två avtal, ett kreditavtal och ett köpeavtal. Ett kreditköp ska alltså inte ses som ett slags kreditavtal. Detta har betydelse t.ex. i fråga om ångerrätten enligt 21 § som endast gäller för kreditavtal. Ut- trycket köp av en [] tjänst är en lagteknisk förenkling och betyder detsamma som tillhandahållande av en tjänst som annars brukar använ- das. Begreppet tjänst har en från direktivet hämtad innebörd. Detta innebär en skillnad i förhållande till lag, som direkt är tillämplig endast på tjänster enligt konsumenttjänstlagen. Förutom tjänster som omfattas av konsumenttjänstlagen får också t.ex. skönhetsbehandlingar, undervis- ning och resor anses vara tjänster enligt denna lag. I praktiken är dock skillnaden inte så stor, eftersom lag tillämpas analogivis också på sådana tjänster (se prop. 1991/92:83 s. 81). Kraven på samband mellan kreditavtalet och köpet av varan eller tjänsten ändras något i förhållande till lag. Till att börja med omfattas det fallet att det är säljaren av varan eller tjänsten som lämnar kredit. Men även krediter som lämnas av någon annan än säljaren kan liksom enligt lag omfattas. Om kreditgivaren är någon annan än säljaren, kan det vara fråga om ett kreditköp om någon av två situationer föreligger. Den första situationen, som överensstämmer med lag, är när det finns en överenskommelse mellan säljaren och kreditgiva- ren. Exempelvis är ett köp genom utnyttjande av en kontokortskredit ett kreditköp. Den andra situationen är när varan eller tjänsten anges i kre- ditavtalet. Det är inte tillräckligt att det av avtalet framgår att krediten ska användas för konsumtion eller för bilköp utan det krävs att köpet av en viss vara eller en viss tjänst kan identifieras genom kreditavtalet. Definitionen av kontantpris motsvarar definitionen lag. I definitionen av kreditkostnad görs vissa justeringar för att uppnå en överensstämmelse med direktivets definition. Avgifter nämns uttryck- ligen bland de kostnader som ingår i kreditkostnaden och det anges ut- tryckligen att notariatsavgifter inte ingår i kreditkostnaden. Det ska vara fråga om kostnader med anledning av krediten. Det innebär att även kost- nader för t.ex. en försäkring avseende återbetalning ska inkluderas i kreditkostnaden, om försäkringen är obligatorisk. Också en eventuell skatt omfattas. Definitionen av kreditfordran är oförändrad i förhållande till lag. Definitionen av kreditränta överensstämmer med det som framgår av Prop. 2009/10:242 10 § lag. I definitionen av effektiv ränta görs inte någon ändring i förhållande till lag. Indirekt kan dock den något ändrade definitionen av kreditkostnad i vissa fall komma att påverka storleken på den effektiva räntan. I paragrafen genomförs delvis artikel 3 i direktivet. 3 § Lagen gäller inte författningsreglerade lån som lämnas av statsmedel och inte heller lån som lämnas i pantbanksverksamhet enligt pantbankslagen (1995:1000). I paragrafen görs generella undantag från lagens tillämpningsområde för dels författningsreglerade lån som lämnas av statsmedel, dels lån som lämnas i pantbanksverksamhet. Paragrafen motsvarar 1 § tredje stycket lag. Undantaget för författningsreglerade lån gäller t.ex. för lån enligt studiestödslagen (1999:1395). Undantagen görs med stöd av artikel 2.2 punkterna k och l i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 6.1. 4 § För en annan räntefri kredit än kontokredit som inte är förbunden med mer än en obetydlig avgift och som ska betalas tillbaka gäller inte bestämmelserna om information i 710 §§, om kreditprövning i 12 och 13 §§, om dokumentation av kreditavtalet i 14 §, om ångerrätt i 2125 §§, om underrättelse vid en överlåtelse i 28 § andra stycket eller om uppsägning av kreditavtal med obestämd löptid i 37 §. För en räntefri kontokredit som inte är förbunden med mer än en obetydlig avgift och som ska betalas tillbaka gäller inte bestämmelserna om information i 710 §§ och 14 § andra och tredje styckena, om ångerrätt i 21 25 §§ eller om uppsägning av kreditavtal med obestämd löptid i 37 §. För en kontokredit som ska betalas tillbaka på uppmaning eller gäller inte bestämmelserna om information vid marknadsföring i 7 § andra stycket 46 och tredje stycket, om information i kreditavtalet i 14 § andra stycket, om ångerrätt i 2125 §§, om betalning av skulden i 3236 §§ eller om uppsägning av kreditavtal med obestämd löptid i 37 §. För en kredit som är förenad med panträtt i fast egendom, tomträtt eller bostadsrätt eller liknande rätt eller som är förenad med motsvarande rätt i byggnad som inte hör till fastighet gäller inte bestämmelserna om betalningsplan i 16 §, om ångerrätt i 2125 §§ eller om uppsägning av kreditavtal med obestämd löptid i 37 §. För en kredit som lämnas av ett kreditinstitut eller värdepappersbolag för finansiering av ett avtal med institutet eller bolaget om köp av finansiella instru- ment gäller inte bestämmelserna om information i 810 §§ och 14 § andra och tredje styckena eller om uppsägning av kreditavtal med obestämd löptid i 37 §. I paragrafen samlas undantag från delar lagens tillämpningsområde för vissa slag av krediter. Övervägandena finns i avsnitt 6.1. Trots Lagrådets synpunkt används i lagtexten den språkliga förenk- lingen en kredit betalas, som också används i motsvarande bestämmel- ser i direktivet (se artikel 2). I första stycket görs undantag från en stor del av lagens bestämmelser för bl.a. fakturakrediter, dvs. kortfristiga krediter som är avsedda att finansiera ett köp av en vara eller tjänst som kreditgivaren tillhandahåller Ett typfall är köp av kapitalvaror eller hantverkstjänster Men även fristående krediter omfattas, om villkoren i bestämmelsen är uppfyllda. Undantagen gäller alltså också för s.k. abon- nemangsavtal, dvs. avtal som innebär att konsumenten fortlöpande till- handahålls en vara eller en tjänst, t.ex. el eller vatten, under förutsätt- ningen att varan eller tjänsten som levererats betalas . Den särskilda regleringen för dessa krediter möjliggörs av direktivets un- dantag för kortfristiga krediter med obetydliga avgifter i artikel 2.2 f, kostnadsfria betalningsanstånd i artikel 2.2 j och abonnemangsavtal i artikel 3 c. Det första villkoret som ska vara uppfyllt för att undantagen ska gälla är att krediten är räntefri. Naturligtvis kan en dröjsmålsränta tas ut. Det andra villkoret är att krediten inte får vara förbunden med annat än en obetydlig avgift. Även om rätten att ta ut en avgift inte framgår av kredit- avtalet i sig, är avgiften förbunden med krediten om konsumenten inte kan välja att avstå från det avgiften utgår för, t.ex. en uppläggningskost- nad. Frågan när en avgift är obetydlig, får avgöras utifrån förhållanden i det enskilda fallet och vilken typ av avtal det är fråga om. En faktura- avgift eller liknande för en engångskredit bör inte vara högre än något tiotal kronor för att anses obetydlig. Är det fråga om ett abonnemangs- avtal bör en högre avgift kunna tas ut, om avtalet innebär mer admini- stration. Det tredje villkoret gäller att krediten ska betalas tillbaka . Det spelar ingen roll om krediten återbetalas på en gång eller i delar (jfr bestämmelsen om förtids- betalning i 32 §). Det andra stycket avser kontokrediter som innebär att konsumenten faktureras regelbundet för inköp och inte betalar annat än en årsavgift. Begreppet kontokredit definieras i 2 §. De villkor som ska vara uppfyllda enligt första stycket i förevarande paragraf gäller också här. Krediten ska alltså vara räntefri och endast en obetydlig avgift får tas ut. I fråga om kontokredit bör en årsavgift på några hundratal kronor kunna anses obetydlig. Krediten ska betalas tillbaka . Det innebär att ett utnyttjat kreditutrymme ska återställas från utnytt- jandet. Den särskilda regleringen för dessa kontokrediter möjliggörs av direktivets undantag för kortfristiga krediter med obetydliga avgifter i artikel 2.2 f. Av tredje stycket framgår att endast vissa av lagens bestämmelser ska gälla för kontokrediter som ska betalas tillbaka på uppmaning eller . Här är det alltså fråga om sådana kontokrediter som löper med ränta eller är förbundna med inte obetydliga avgifter. Ett avtal om kontokredit omfattas av undantaget om det innebär att konsumenten är skyldig att återbetala det belopp varmed ett kreditutrymme utnyttjats antingen närhelst kreditgivaren begär det eller från det att konsumenten utnyttjade kreditutrymmet. I stycket genomförs artikel 2.3 i direktivet. I fjärde stycket anges att lagens bestämmelser om betalningsplan, om ångerrätt och om uppsägning av kreditavtal med obestämd löptid inte ska gälla för lån med säkerhet i fast egendom eller egendom med anknytning till fast egendom (bostadskrediter). Som fast egendom räknas också andelslägenheter. Med liknande rätt avses t.ex. andel i bostadsförening. För bostadskrediter finns dessutom särskilda regler för förhandsinforma- tion (8 § fjärde stycket), information vid ränteändringar (19 § första stycket) och ersättning vid förtidsinlösen (36 § tredje stycket 1). melserna i förevarande stycke möjliggörs av undantagen i direktivets artikel 2.2 a och b. I femte stycket anges att lagens bestämmelser om förhandsinformation, om information i kreditavtalet och om uppsägning av kreditavtal med obestämd löptid inte ska gälla för s.k. värdepapperskrediter. lämnas av ett kreditinstitut eller värdepappersbolag. Det är alltså fråga om kreditgivare som står under tillsyn och som får handla med finansiella instrument för kunders räkning. användas för att ingå ett avtal med kreditinstitutet eller värdepappers- bolaget om köp av finansiella instrument. persbolaget behöver inte vara motpart, dvs. säljare av de finansiella instrumenten i fråga. Det kan vara så, men det kan också vara så att insti- tutet eller bolaget köper instrumenten av någon annan för konsumentens Begreppet finansiellt instrument har samma betydelse här som i lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden (se 1 kap. 4 § 1). bestämmelser om information till kunder vid värde- pappershandel (8 kap. 22 §). Bestämmelserna i förevarande stycke möj- liggörs av undantaget i direktivets artikel 2.2 h). 5 § Ett avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i denna lag är till nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne, om inte annat anges i lagen. Paragrafen anger lagens tvingande karaktär. Den motsvarar 4 § i 1992 års Övervägandena finns i avsnitt 6.1. Av paragrafen framgår att lagen är tvingande till konsumentens förmån på så sätt att denne inte är bunden av avtalsvillkor som i jämförelse med lagens bestämmelser är till nackdel för honom eller henne. undantag från denna regel, nämligen om det av lagen särskilt framgår att parterna kan avtala bort en lagbestämmelse även om det skulle kunna anses vara till nackdel för konsumenten. Det anges inte uttryckligen någonstans i lagen att avtalsvillkor i ett visst sammanhang får vara till nackdel för konsumenten. går att konsumentens ställning kan försämras genom vissa avtalsvillkor i förhållande till vad som annars skulle ha gällt enligt lagen (se t.ex. 33 § om kreditgivarens rätt att få betalning ). I paragrafen genomförs artikel 22.2 i direktivet. 6 § Näringsidkaren ska i sitt förhållande till konsumenten iaktta god kreditgiv- Näringsidkaren ska därvid ta till vara konsumentens intressen med till- börlig omsorg och ge de förklaringar som konsumenten behöver. Paragrafen innehåller grundläggande bestämmelser om hur näringsidka- ren ska förhålla sig till konsumenten före och . första meningen och det första ledet i andra meningen motsvarar 5 § i Andra ledet i andra meningen, som det inte finns någon motsvarighet till lag, ålägger näringsidkaren en skyldighet att lämna konsumenten vissa förklaringar. Lagrådet anser att det skulle vara använda ordet upplysningar i stället för förkla- Begreppet förklaringsskyldighet är dock vedertaget i samman- hanget och ger också bättre uttryck för vad som åsyftas. Ordet för- klaringar används därför i lagtexten. Övervägandena finns i avsnitt 6.5. Näringsidkaren ska ge konsumenten de förklaringar som denne behö- ver för att kunna avgöra om det aktuella kreditavtalet passar hans eller hennes behov och ekonomiska situation. Konsumenten kan behöva för- klaringar exempelvis för att kunna välja mellan olika slag av krediter eller för att kunna beräkna alla kostnader för krediten. Förklaringsskyl- digheten innebär ingen skyldighet för näringsidkaren att lämna råd till konsumenten. Omständigheterna i ett enskilt fall kan dock vara sådana att det av god kreditgivningssed följer att näringsidkaren bör avråda en konsument från att ingå ett kreditavtal, se avsnitt 6.5. Det som krävs för att skyldigheten ska anses ha fullgjorts är att näringsidkaren ger samtliga förklaringar som just den konsumenten be- höver. Förklaringarna måste alltså anpassas utifrån konsumentens behov i det enskilda fallet. Av den anledningen kan inte mer exakt anges vilka förklaringar som ska ges. Den information som näringsidkaren ska lämna till konsumenten om en föreslagen kredits huvudsakliga egenskaper (se 810 §§) torde dock ofta föranleda förklaringar. Om en konsument efter- frågar det, ska näringsidkaren vara beredd att förklara den närmare inne- börden av förhandsinformationen. är det befogat att näringsidkaren, även om konsumenten inte efterfrågar det, förklarar vad som händer vid betalningsdröjsmål. Det finns anledning att ställa kraven på förklaringar högre vid vissa typer av krediter, t.ex. krediter som innebär särskilt stora risker för skuld- sättningsproblem och krediter som har en konstruktion som är svår för konsumenter att förstå. Vid sådana krediter ska näringsidkaren utgå från att konsumenten normalt har behov av utförliga förklaringar. Det kan innebära att det måste finnas möjlighet för konsumenten att muntligen ställa frågor till, och utan dröjsmål få dessa besvarade av, en på området särskilt insatt person. Den omständigheten att konsumenten har ingått avtal rörande samma kreditprodukt hos kreditgivaren bör normalt utgöra tillräcklig grund för kreditgivaren att utgå från att ytterligare förklaringar inte behöver ges annat än på direkt fråga från konsumenten. Förklaringsskyldigheten gäller i princip . I första hand är den dock avsedd att ge konsumenten ett tillräckligt underlag för att kunna avgöra om krediten i fråga passar hans eller hennes behov och ekonomiska situation. I paragrafen genomförs artikel 5.6 i direktivet. 7 § Näringsidkaren ska vid marknadsföring av kreditavtal, med angivande av ett representativt exempel, lämna information om den effektiva räntan för krediten. Om någon annan räntesats eller sifferuppgift än den effektiva räntan anges i marknadsföringen, ska näringsidkaren dessutom, med angivande av ett represen- tativt exempel, lämna information om 1.krediträntan, med angivande av om den är bunden eller rörlig, 2.avgifter och andra kostnader som utgör en del av kreditkostnaden, 4. kreditavtalets löptid, 5.det sammanlagda belopp som ska betalas av konsumenten och storleken på avbetalningar, och 6.kontantpriset och den kontantinsats som krävs vid kreditköp. Om konsumenten är skyldig att ingå ett avtal om en kompletterande tjänst till kreditavtalet, och kostnaderna för tjänsten inte kan fastställas i förväg, ska skyl- digheten anges i marknadsföringen i anslutning till informationen om den effek- tiva räntan. Informationen ska lämnas på ett klart, kortfattat och framträdande sätt. Paragrafen, som utformas i enlighet med Lagrådets förslag, innehåller regler om information i samband med marknadsföring av krediter. Den motsvaras närmast av 6 § lag. Övervägandena finns i avsnitt 6.2. Paragrafens regler utgör ett för konsumentkrediter specifikt komple- ment till marknadsföringslagens (2008:486) generella bestämmelser om marknadsföring (jfr prop. 2007/08:115 s. 125). Av första stycket framgår att näringsidkaren vid all marknadsföring beträffande kreditavtal ska lämna information om den effektiva räntan för krediten. I förhållande till lag görs det i huvudsak språkliga ändringar, dock att informationen numera ska lämnas med hjälp av ett representativt exempel. Det innebär att det ska vara den vanligast före- kommande kreditsituation som kan förutses. Med marknadsföring avses detsamma som i marknadsföringslagen. Att exemplen annonsering och skyltning inte tas med i lagtexten, såsom lag, innebär inte någon ändring i sak. För att en åtgärd ska anses utgöra marknadsföring måste det föreligga ett något så när bestämt eller individualiserat krediterbjudande (se prop. 1976/77:123 s. 90 och 160). Informationen ska lämnas i marknadsföringen. Det är inte tillräckligt att hänvisa till något annat ställe där informationen kan erhållas, t.ex. en hemsida. En definition av effektiv ränta finns i 2 §. Hur den effektiva räntan ska beräknas i olika situationer preciseras i förordning. Enligt andra stycket gäller att mer utförlig information ska lämnas om marknadsföringen innehåller någon annan sifferuppgift än uppgiften om den effektiva räntan. Det kan handla om en räntesats, en avgift eller någon annan kostnad. Informationen ska också här lämnas med hjälp av ett representativt exempel. Det innebär, som sagt, att det ska vara den vanligast förekom- mande kreditsituation som kan förutses. Vilken information som ska lämnas anges i sex punkter. Av första stycket följer att den effektiva räntan ska anges. Enligt första punkten ska kreditgivaren lämna information om kredit- räntan. Begreppet kreditränta definieras i 2 §. Dessutom ska det anges om räntan är bunden eller rörlig. Räntan ska anses vara bunden om det i kreditavtalet bestäms att den ska utgå med en viss specificerad räntesats eller under en viss angiven tid. I andra fall ska räntan anses vara rörlig. För en viss kredit kan räntan vara bunden och under andra perioder rörlig.