prop · GX03150 · 2010-03-31 00:00:00 — dom : Domstolen ogillade talan eftersom kommissionen inte har styrkt att har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv /271/EG med avseende på varje reningsverk som omfattas av talan. C-438/07 (ERS2007/181) Europeiska kommissionen mot Kommissionen yrkade fastställelse av att brutit mot artiklarna 5.2, 5.3 och 5.5 i direktiv /271/EEG. Underlåtelsen består i att inte har ordnat så att samtliga utsläpp från reningsverk för avloppsvatten från tätbebyggelse med över 10 000 pe som släpps ut direkt i känsliga områden eller deras avrinningsområden uppfyller de tillämpliga kraven i bilaga 1 till direktivet. Enligt kommissionen finns det vetenskapliga bevis för att fosfor och kväve är huvudorsakerna bakom eutrofiering, att fosfor- och kväveutsläpp i kustvatten sprids till andra delar av och att sådana utsläpp i inlandsvatten som ligger i avrinningsområde bidrar till dess eutrofiering. Kommissionen gjorde mot denna bakgrund gällande att direktiv /271/EEG kräver att det införs en allmän kväverening vid alla reningsverk för avloppsvatten från tätorter med mer än 10 000 pe som släpps ut direkt i de känsliga områdena eller i deras avrinningsområden. Eftersom inte vidtagit sådana åtgärder yrkade kommissionen att domstolen skulle fastställa att inte uppfyllt sina skyldigheter enligt direktiv /271/EEG. vitsordade för det första att 37 av de sammanlagt 141 aktuella reningsverken inte uppfyller tillämpliga krav på kväverening enligt bilaga 1 till direktiv /271/EG och att regeringen därför inte har någon anledning att bestrida kommissionens talan såvitt avser dessa. För det andra anförde regeringen att 68 reningsverk är utrustade med särskild teknik för kväverening samt uppfyller utsläppskraven enligt bilaga 1 till direktiv /271/EG och att kommissionens talan således saknar grund i den delen. Vad beträffar resterande 36 reningsverk vitsordade regeringen för det tredje att det inte har införts särskild teknik för kväverening men att enligt regeringens uppfattning direktivet inte kräver detta. Det följer nämligen inte någon allmän skyldighet av direktiv /271/EEG att införa särskild teknik för kväverening vid samtliga reningsverk för avloppsvatten från tätbebyggelse med mer än 10 000 pe. Tvärtom föreskriver direktivet att medlemsstaterna utifrån de lokala förhållandena ska bedöma vilket eller vilka näringsämnen fosfor och/eller kväve som bidrar till eutrofiering och i enlighet med denna bedömning vidta mer långtgående reningsåtgärder. För sju av reningsverken, vilka släpper ut avloppsvatten i samma avrinningsområden som kustvattnen från norska gränsen till och med kommun, gäller att de på grund av omfattande naturlig kväveretention inte bedöms behöva någon särskild utrustning för kväverening. Vid övriga 29 reningsverk, vilka är belägna norr om kommun, gäller att det inte finns något behov av särskild kväverening eftersom deras utsläpp sker i vatten som har bedömts som känsligt för enbart fosfor. Således bidrar inte utsläppen från något av dessa 36 reningsverk till föroreningen av de känsliga områdena. dom : Beträffande reningsverken i 37 av de sammanlagt 141 aktuella tätorterna, vilka regeringen medgett inte uppfyller direktivets krav på kväverening, biföll domstolen kommissionens talan. I frågan om reningsverken i de resterande 104 tätorterna, vilka regeringen bestritt, ogillade domstolen kommissionens talan i samtliga fall. C-274/08 (EUD2008/144:5) Europeiska kommissionen mot Kommissionen yrkade att domstolen skulle fastställa att har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv /54/EG om gemensamma regler för den inre marknaden för el och om upphävande av direktiv /92/EG (el-direktivet) genom att inte anta lämpliga åtgärder för att säkerställa kraven på funktionell åtskillnad mellan distributions- och produktionsintressen i ett vertikalt integrerat företag enligt artiklarna 15.2.b och c i nämnda direktiv samt genom att inte i enlighet med artikel 23.2.a i nämnda direktiv ålägga tillsynsmyndigheten ansvar för att på förhand godkänna åtminstone de metoder som används för att beräkna eller fastställa villkoren för tillträde till nationella nät, inklusive överförings- och distributionstariffer. anförde i svaromål att några specifika bestämmelser för att genomföra artikel 15.2.b och c i el-direktivet, utöver de allmänna bolagsrättliga bestämmelserna, inte har antagits. Regeringen bestrider därför inte kommissionens talan såvitt den avser genomförande av artiklarna 15.2.b och c i el-direktivet. Såvitt gäller artikel 23.2.a i el- direktivet vitsordar den att det inte finns några svenska bestämmelser om förhandsgodkännande av nättariffer eller av metoder för deras beräkning. Regeringen överväger visserligen att införa ett system i vilket nättarifferna fastställs på förhand. Regeringen bestrider dock att artikel 23.2.a i el-direktivet innebär att medlemsstaterna skulle vara skyldiga att införa ett sådant system eftersom artikel 23.2.a även ger utrymme för medlemsstaterna att tillämpa system där endast metoderna för beräkningen av nättarifferna finns fastställda på förhand. Regeringen anser att det svenska regelverket innebär att sådana metoder finns fastställda och att därför har genomfört artikel 23.2.a i el- direktivet. dom : fälldes för fördragsbrott både vad gäller artikel 15 och artikel 23. När det gäller artikel 23 slog domstolen fast att el-direktivet kräver dels att de nationella tillsynsmyndigheterna ska ansvara för att, innan dessa träder i kraft, fastställa eller godkänna åtminstone metoder för att beräkna eller fastställa villkoren för anslutning och tillträde till nationella nät, inklusive överförings- och distributionstariffer, dels att dessa tariffer eller metoder ska utformas så att nödvändiga investeringar kan göras i näten. För att de ekonomiska aktörerna ska kunna göra sådana investeringar måste tarifferna eller metoderna vara tillräckligt precisa och förutsebara. Det regelverk som hänvisat till innehåller enbart allmänna principer och kriterier som nättarifferna måste följa och således inte någon metod som aktörerna kan använda för att förutse, ens ungefärligt, hur höga tarifferna kommer att bli. C-322/08 (EUD2008/165:2) Europeiska kommissionen mot Kommissionen yrkade att domstolen ska fastställa att inte har uppfyllt sina skyldigheter enligt direktiv /83/EG om miniminormer för när tredjelandsmedborgare eller statslösa personer ska betraktas som flyktingar eller som personer som av andra skäl behöver internationellt skydd samt om dessa personers rättsliga ställning och om innehållet i det beviljade skyddet (skyddsgrundsdirektivet), genom att inte anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att genomföra direktivet eller, i vart fall, genom att inte underrätta kommissionen om detta. anförde i svaromål att svensk lagstiftning och rättstillämpning redan i allt väsentligt motsvarar skyddsgrundsdirektivets bestämmelser, men att vissa ändringar av lagteknisk karaktär emellertid krävs för att full överensstämmelse med direktivet ska uppnås. De nya reglerna planeras träda i kraft , varför regeringen inte bestrider kommissionens talan. dom : fälldes för fördragsbrott i enlighet med sitt medgivande. C-555/08 (EUD2008/275:3) Europeiska kommissionen mot Kommissionen yrkade att domstolen skulle fastställa att inte har uppfyllt sina skyldigheter enligt direktiv /56/EG om gränsöverskridande fusioner av bolag med begränsat ansvar, genom att inte anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att genomföra direktivet eller, i vart fall, genom att inte underrätta kommissionen om detta. dom : fälldes för fördragsbrott i enlighet med sitt medgivande. C-546/08 (EUD2008/269:2) Europeiska kommissionen mot Kommissionen yrkade att domstolen skulle fastställa att inte har uppfyllt sina skyldigheter enligt och rådets direktiv /60/EG av om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för penningtvätt och finansiering av terrorism genom att inte anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet eller, i vart fall genom att inte underrätta kommissionen om detta. dom : fälldes för fördragsbrott i enlighet med sitt medgivande. C-547/08 (EUD2008/270:2) Europeiska kommissionen mot Kommissionen yrkade att domstolen skulle fastställa att inte har uppfyllt sina skyldigheter enligt kommissionens direktiv /70/EG av om tillämpningsföreskrifter för och rådets direktiv /60/EG med avseende på definitionen av person i politiskt utsatt ställning, samt tekniska kriterier för att kunna tillämpa lägre krav på kundkontroll och göra undantag på grund av finansiell verksamhet som drivs tillfälligt eller i mycket begränsad omfattning, genom att inte anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet eller, i vart fall genom att inte underrätta kommissionen om detta. beslutade att avskriva målet. (EUD2008/271:2) Kommissionen yrkade att domstolen skulle fastställa att inte har uppfyllt sina skyldigheter enligt och rådets direktiv /36/EG av om erkännande av yrkeskvalifikationer genom att inte anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet eller, i vart fall genom att inte underrätta kommissionen om detta. beslutade att avskriva målet. T-342/08 (EUD2008/264:2) Batchelor mot Europeiska kommissionen yrkade att tribunalen skulle ogiltigförklara kommissionens beslut att neka honom tillgång till handlingar som kommissionen skickat till och erhållit från belgiska myndigheter angående en anmälan av åtgärder som vidtagits enligt direktiv /552/EG om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television. Sökanden gjorde i huvudsak gällande att kommissionen tillämpat undantaget till skydd för det interna beslutsförfarandet i artikel 4.3 i förordning (EG) nr 1049/2001 om allmänhetens tillgång till , rådets och kommissionens handlingar öppenhetsförordningen, på felaktigt sätt. Därutöver uppgav sökanden bl.a. att kommissionen åsidosatt artiklarna 4.6 och 8.1 i förordningen genom att inte lämna ut delar av handlingarna och inte heller lämna en tillräcklig motivering till avslaget. intervenerade till stöd för sökanden. Tribunalen beslutade att avskriva målet efter återkallelse från sökanden på grund av att kommissionen gett full tillgång till de begärda handlingarna. 2.2 Mål om förhandsavgöranden C-142/05 (ERS2005/98:2) Brottmålet mot och Den nationella domstolens fråga: Om artiklarna EG utgör hinder vattenskoterförordningen (1993:1053), innebär förbud mot användning av vattenskoter på annan plats än allmän farled eller vattenområde för vilket lokal myndighet har meddelat tillåtande föreskrift. klarhet i om artiklarna EG i annat fall kan utgöra hinder för en medlemsstat att tillämpa bestämmelser av detta slag på ett sådant sätt att användning av vattenskoter förbjuds även i vattenområden som ännu inte varit föremål för utredning av lokal myndighet om huruvida tillåtande föreskrift för området ska meddelas eller inte. Dessutom rör målet frågan om direktiv /44/EG om ändring av direktiv /25/EG om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar i fråga om fritidsbåtar (fritidsbåtsdirektivet) utgör hinder för de aktuella nationella bestämmelserna. anförde i fråga om fritidsbåtsdirektivet att direktivet inte hindrar att medlemsstaterna antar nationella bestämmelser om användning av fritidsbåtar i vissa vatten. De svenska bestämmelserna kan därför inte stå i strid med direktivets bestämmelser. Vattenskotrar kan vidare importeras fritt till och användas i de vatten där det inte är miljömässigt olämpligt. De begränsningar i användningen av vattenskotrar som föreskrivs i vattenskoterförordningen är därmed inte av en sådan art och omfattning att de kan anses utgöra ett handelshinder i den mening som avses i artikel 28 EG. Under alla omständigheter måste de begränsningar som följer av vattenskoterförordningen anses såväl nödvändiga som proportionerliga. Andra åtgärder för att reglera användningen av vattenskotrar skulle inte vara tillräckliga för att uppnå det skydd för miljön som eftersträvas. Exempelvis skulle hastighetsbegränsningar inte vara effektiva för att komma till rätta med miljöstörningar i särskilt känsliga miljöer eftersom det i lika hög grad är körtekniken som hastigheten som framkallar störningarna. De vidsträckta vattenområdena i gör det dessutom i praktiken omöjligt att övervaka efterlevnaden av regler om hastighetsbegränsningar eller störande åkteknik. Ett mer generellt regelsystem innebär däremot att tillsynsmyndigheterna kan dra nytta av anmälningar från allmänheten och bättre styra sina insatser. dom : Fritidsbåtsdirektivet utgör inte hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken det av miljöskyddshänsyn är förbjudet att använda vattenskotrar utanför anvisade vattenområden. Artiklarna 28 EG och 30 EG utgör inte heller hinder för en sådan nationell lagstiftning, under förutsättning att de behöriga nationella myndigheterna är skyldiga att vidta de genomförandeåtgärder som krävs för att anvisa de vattenområden, utanför de allmänna farlederna, i vilka vattenskotrar får användas, att de behöriga myndigheterna faktiskt har utövat den behörighet som de getts i detta avseende och att de har anvisat de vattenområden som uppfyller kraven i den nationella lagstiftningen, samt att sådana åtgärder har vidtagits inom rimlig tid från det att den nationella lagstiftningen trädde i kraft. Det ankommer på den nationella domstolen att kontrollera om dessa förutsättningar är uppfyllda i det mål som den har att avgöra. C-311/06 (ERS2006/150:1) degli Ingegneri mot Ministero della Giustizia, intressent: Begäran från Consiglio di Stato, Den nationella domstolens fråga: Om tillämpligheten och tolkningen av direktiv /48/EG om en generell ordning för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar studier när en person ansöker om inskrivning i ingenjörsregistret i sin hemstat () och härvid åberopar ett beslut om erkännande av examensbevis från en annan medlemsstat (), när beslutet om erkännandet avser ett examensbevis som har förvärvats i hemstaten men som inte ensamt utgör tillräckliga kvalifikationer för inskrivning i hemstatens ingenjörsregister och personen i fråga inte har utövat yrket i den andra medlemsstaten och således inte har förvärvat några ytterligare kvalifikationer där. anförde att direktiv /48/EEG inte omfattar erkännanden av beslut om erkännanden av examensbevis som fattats i enlighet med direktivet av andra medlemsstaters myndigheter. Direktivet är begränsat till att inrätta en generell ordning för erkännande av examensbevis, inte erkännanden av beslut om erkännanden. Syftet med direktivet är att underlätta för personer att utöva reglerade yrken i en annan medlemsstat än den där yrkeskvalifikationerna har förvärvats. En person som befinner sig under sådana omständigheter som intressenten i förevarande mål kan därmed inte åberopa några rättigheter med stöd av direktivet. Direktivet påverkar därför inte möjligheterna att tillämpa an nationell bestämmelse som hindrar erkännande av andra medlemsstaters beslut om erkännande. En sådan nationell bestämmelse får i stället prövas mot EG-fördragets regler om fri rörlighet för arbetstagare och etableringsfrihet. Den nationella bestämmelsen bör emellertid inte anses komma i konflikt med dessa regler eftersom den inte omfattar yrkeskvalifikationer och kunskaper som har erhållits i en annan medlemsstat och då den inte hindrar erkännanden av examensbevis som avser sådana kvalifikationer och kunskaper. Den är därför inte ägnad att hindra den fria rörligheten för arbetstagare eller etableringsfriheten. dom : Bestämmelserna i rådets direktiv /48/EEG om en generell ordning för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar studier kan inte åberopas för att få tillträde till ett reglerat yrke i en värdmedlemsstat av innehavaren av ett behörighetsbevis utfärdat av en myndighet i en annan medlemsstat, när detta bevis inte utfärdats för att vederbörande har genomgått någon utbildning inom denna medlemsstats utbildningssystem och inte grundar sig på någon examen eller på någon yrkeserfarenhet som förvärvats i denna medlemsstat. C-345/06 (ERS2006/165:1) Begäran från Unabhängiger Verwaltungsgssenat im Land Niederösterreich Aussenstelle Mistelbach, Den nationella domstolens frågor: Om sådana rättsakter som ska offentliggöras enligt artikel 254 EG utgör handlingar i den mening som avses i artikel 2.3 i förordning (EG) nr 1049/2001 om allmänhetens tillgång till , rådets och kommissionens handlingar (öppenhetsförordningen) och om EG-förordningar eller delar därav är bindande om de i strid med artikel 254.2 EG inte har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning (EUT). Sökanden har i samband med säkerhetskontroll nekats att ta med en tennisracket som kabinbagage vid flygning då tennisracketen ansågs utgöra ett förbjudet föremål i enlighet med bilagan till förordning (EG) nr 2320/2002 om införande av gemensamma skyddsregler för den civila luftfarten och bilagan till kommissionens förordning (EG) nr 622/2003 om åtgärder för att genomföra gemensamma grundläggande standarder avseende luftfartsskydd i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 68/2004. Innehållet i bilagan till den sistnämnda förordningen har, i enlighet med bestämmelser i förordning 2320/2002, inte offentliggjorts i EUT. anförde att det inte råder något tvivel om att sådana rättsakter som enligt artikel 254 EG ska offentliggöras i EUT utgör handlingar i den mening som avses i öppenhetsförordningen. Utformningen av artikel 254 EG lämnar knappast något utrymme för att underlåta att offentliggöra kommissionens förordningar, vare sig helt eller delvis. Om det ändock skulle finnas ett sådant utrymme bör detta tolkas restriktivt och gränserna för detta följer av öppenhetsförordningens bestämmelser. Regeringen utesluter inte att det kan finnas situationer där intresset av offentliggörande inte gör sig gällande lika starkt och där det till och med kan vara nödvändigt att åtgärderna inte offentliggörs, dvs. att innehållet i åtgärderna är sådant att det omfattas av något av öppenhetsförordningens sekretesshänsyn. I den mån bristen på offentliggörande av en rättsakt strider mot artikel 254 EG kräver rättssäkerhetsprincipen i allmänhet att rättsakten inte kan träda i kraft och bli tillämplig. I synnerhet gäller detta när det är fråga om att ålägga enskilda förpliktelser på vilka sanktioner kan följa om de inte uppfylls. dom : Det framgår redan av ordalydelsen i artikel 254.2 EG att rådets och kommissionens förordningar ska offentliggöras i EUT och att en förordning endast har rättsverkan om den har offentliggjorts i EUT. Rättssäkerhetsprincipen kräver i synnerhet att en gemenskapsbestämmelse möjliggör för dem som berörs av den att få kännedom om den exakta omfattningen av de skyldigheter som de åläggs genom bestämmelsen. Dessa principer ska även iakttas, och har samma konsekvenser, när medlemsstaterna är skyldiga att vidta åtgärder som medför skyldigheter för enskilda. När medlemsstaterna vidtar åtgärder för att genomföra gemenskapsrätten är de nämligen skyldiga att iaktta de allmänna gemenskapsrättsliga principerna. Nationella åtgärder, som i syfte att genomföra gemenskapsrätten medför skyldigheter för enskilda, ska därför offentliggöras så att de berörda kan få kännedom om dem. Det följer av punkt 4.1 och 4.3 i bilagan till förordningen att samtliga avresande passagerare och deras kabinbagage ska säkerhetskontrolleras i syfte att förhindra att förbjudna föremål förs in på behörighetsområdet eller ombord på luftfartyget. Förbjudna föremål ska tas ifrån passagerarna. Om så inte sker, ska passageraren nekas tillträde till behörighetsområdet eller, i förekommande fall, till luftfartyget. En vägledande förteckning över sådana förbjudna föremål återfinns i tillägget i denna bilaga. Även om dessa bestämmelser främst verkar rikta sig till de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna, råder det inga tvivel om att de under alla omständigheter syftar till att medföra skyldigheter för enskilda. Den andra frågan ska således besvaras enligt följande: Bilagan till förordningen, som inte har offentliggjorts i EUT, har inte bindande verkan i den mån den syftar till att införa skyldigheter för enskilda. hänsyn till svaret på den andra tolkningsfrågan finns det inte anledning att besvara den första tolkningsfrågan. C-357/07 (ERS2007/167:3) The Queen, på begäran av mot Commissioners for Her Majestys Revenue and Customs Begäran från of of and (Administrative Court), Den nationella domstolens fråga: Målet rör tolkningen av uttrycket det offentliga postväsendet i artikel 13A1a i sjätte mervärdesskattedirektivet (nu artikel 132.1a i direktiv /112). Frågan var bl.a. om tolkningen påverkas av att det i en medlemsstat t.ex. inte finns några monopoliserade posttjänster och om den omfattar även privata postoperatörer. Vidare är frågan om bestämmelsen kräver eller tillåter att en medlemsstat undantar alla posttjänster som tillhandahålls av det offentliga postväsendet. anförde att begreppet det offentliga postväsendet är ett självständigt begrepp som ska tolkas restriktivt och inom ramen för det gemensamma mervärdesskattedirektivet. Med begreppet avses en offentligrättslig eller privaträttslig leverantör av posttjänster som har ett rättsligt monopol eller exklusiva rättigheter. När undantaget från skatteplikt infördes kännetecknades postsektorn av just statliga monopol. Det skulle påtagligt snedvrida konkurrensen mellan postoperatörerna och strida mot principen om skatteneutralitet om det gjordes undantag från skatteplikten även när det inte råder en monopolsituation. Det kan även konstateras att postdirektivet (direktiv /67/EG), som har en annan rättslig grund och ett annat syfte och konstruktion än undantaget i mervärdesskattedirektivet, inte är av beskaffenhet att påverka tolkningen av vad som utgör ett offentligt postväsende. Att ett företag är leverantör av samhällsomfattande tjänster saknar betydelse för frågan om företaget ska anses utgöra ett offentligt postväsende. Om det på en postmarknad finns ett offentligt postväsende är därför den aktuella medlemsstaten skyldig att tillämpa undantaget från mervärdesskatteplikt när det gäller de posttjänster som tillhandahålls i en monopolsituation. dom : Det finns ingenting som tyder på att tolkningen av artikel 13 A.1 a i sjätte direktivet skulle ha påverkats av sådana omständigheter som inträffat efter det av domen i målet kommissionen mot avkunnades, såsom att postsektorn har avreglerats. Härav följer, i motsats till vad samt den finska och den har hävdat, att det undantag som föreskrivs i artikel 13 A.1 a i sjätte direktivet inte kan tolkas på så sätt att det i huvudsak omfattar posttjänster, såsom dem som kan omfattas av monopol enligt artikel 7 i direktiv /67, oberoende av vilken ställning den som tillhandahåller tjänsterna har. Ändamålet med de undantag från skatteplikt som föreskrivs i artikel 13 A i sjätte direktivet är att gynna vissa verksamheter av allmänintresse. Detta allmänna ändamål kommer inom postområdet till uttryck genom det särskilda ändamålet att till begränsad kostnad erbjuda posttjänster för befolkningens grundläggande behov. Ett sådant ändamål sammanfaller i huvudsak med ändamålet med direktiv /67 som är att erbjuda samhällsomfattande posttjänster. artikel 3.1 i direktivet inbegriper sådana tjänster stadigvarande tillhandahållna posttjänster av fastställd kvalitet inom hela territoriet till rimliga priser för samtliga användare. Direktiv /67 kan utgöra ett hjälpmedel för att tolka begreppet det offentliga postväsendet.