prop · GX03105 · 2010-03-17 00:00:00 — För att tydliggöra att åtgärden bör användas restriktivt och endast efter noggrant övervägande bör det vidare av lagtexten framgå att kroppsbesiktning får vidtas endast om det är av synnerlig vikt för att klarlägga omständigheterna kring brottet. Detta rekvisit medför att det ska vara fråga om väsentliga omständigheter som kan klarläggas genom åtgärden. Vad som kan vinnas genom en kroppsbesiktning får i princip inte vara åtkomligt med andra, mindre ingripande metoder. Alternativa och mindre integritetskränkande utredningsmöjligheter måste i det enskilda fallet alltid övervägas och bedömas. Först om bedömningen leder till slutsatsen att utredningen i princip inte kan föras framåt med andra medel och det finns skäl att räkna med att kroppsbesiktningen - ensam eller i förening med andra åtgärder - kan klarlägga omständigheterna kring brottet, bör åtgärden komma ifråga. Vid kroppsbesiktning av barn bör därutöver proportionalitetsprincipen i som gäller för kroppsbesiktning av straffmyndiga personer gälla. Enligt denna princip får kroppsbesiktning vidtas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller något annat motstående intresse (28 kap. 13 § första stycket RB jämförd med 28 kap. 3 a § RB). Vid den proportionalitetsbedömning som ska göras inför ett beslut om kroppsbesiktning av personer bör det läggas särskild vikt vid att fråga är om ett barn. Det bör således i än högre grad än vid övriga tvångsmedel tas hänsyn till barnets ålder och mognad. Mot bakgrund av det anförda får integritetsskyddsintresset anses väl tillgodosett. Utöver detta förstärks integritetsskyddet ytterligare genom de närmare bestämmelserna om hur en kroppsbesiktning får utföras (se nedan om de närmare förutsättningarna för kroppsbesiktning). En bestämmelse som tillåter kroppsbesiktning vid sådan allvarlig brottslighet som är i fråga bör enligt regeringens mening vara generellt utformad. Den bör därför inte begränsas till att t.ex. endast avse provtagning för DNA-analys. Även andra fynd eller iakttagelser av skador på kroppen kan vara av väsentligt intresse för att kunna klarlägga omständigheterna kring brottet. Kroppsbesiktning av den som är bör alltså på samma sätt som för straffmyndiga avse undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov. Sammantaget anser alltså regeringen att en möjlighet till kroppsbesiktning bör införas för barn som är skäligen misstänkta för brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse om det är av synnerlig vikt för att klarlägga omständigheterna kring brottet. För att tillämpningsområdet för kroppsbesiktning ska korrespondera med när en utredning ska få inledas enligt 31 § första stycket LUL bör kroppsbesiktning kunna vidtas även vid straffbelagt försök, straffbelagd förberedelse och straffbelagd stämpling till brott för vilka det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Närmare om förutsättningarna för kroppsbesiktning För straffmyndiga personer gäller att kroppsvisitering och kroppsbesiktning av en kvinna inte får utföras av någon annan än en läkare, en legitimerad sjuksköterska eller en kvinna. inget som hindrar att en man kroppsbesiktigas av en kvinna. beaktade av behovet av särskilt hänsynstagande till unga som befinner sig i en särskilt känslig ålder bör kroppsbesiktning av dessa personer inte få verkställas eller bevittnas av någon annan än en läkare, en legitimerad sjuksköterska eller en person som är av samma kön som den unge. Genom en sådan regel behandlas unga pojkar på samma sätt som unga flickor vid kroppsbesiktning. Kroppsbesiktning som enbart innebär tagande av blodprov, alkoholutandningsprov eller salivprov för DNA- analys bör dock få verkställas och bevittnas av någon som inte är av samma kön som den unge. Av bestämmelserna i 32 § LUL jämförda med 23 kap. 9 § RB följer att den som är inte är skyldig att stanna kvar för förhör längre än Om det är av synnerlig vikt för utredningen kan barnet hållas Regeringen gör bedömningen att samma tidsfrister bör gälla vid kroppsbesiktning. Den unge som ska kroppsbesiktigas bör således få hållas kvar för ändamålet upp till tre timmar eller, om det finns synnerliga skäl, . för transporter av den som ska kroppsbesiktigas räknas in i . I övrigt ska bestämmelsen i 28 kap. 12 § andra stycket RB, att en kroppsbesiktning inte får utföras så att den undersökte riskerar framtida ohälsa eller skada, självfallet gälla även personer . Vem bör besluta om kroppsbesiktning? Beslut om kroppsbesiktning av straffmyndiga fattas av åklagaren, den polisiära förundersökningsledaren eller rätten (28 kap. 4 § RB). fara i dröjsmål får polisman besluta om kroppsbesiktning (28 kap 13 § andra stycket RB). Som framgår av avsnitt 4.2.3 reglerar och föreskrifter och allmänna råd om ledning av förundersökning i brottmål (ÅFS 2005:9 och RPSFS 2009:11, FAP 403-5) vilka brott som leds av polis respektive åklagare. Av dessa följer att ledningen av utredningar enligt 31 § LUL följer Förundersökningar om brott av enkel beskaffenhet, såsom t.ex. misshandel, stöld och bedrägeri, leds som huvudregel av polis. utredningar leds av åklagare som då även fattar beslut om Regeringen bedömer, i likhet med utredningen, att det i fråga om vem som beslutar om kroppsbesiktning av barn inte finns skäl att frångå de regler som gäller för straffmyndiga. Eftersom kroppsbesiktning av barn enligt förslaget enbart ska kunna vidtas vid misstanke om brott med minst ett års fängelse i straffskalan kommer beslut om kroppsbesiktning av personer under i princip alltid att fattas av åklagare så länge det inte är fara i Reglerna om fara i dröjsmål är typiskt sett tänkta att användas för att företa en brådskande åtgärd på platsen för gripandet. använda regeln om fara i dröjsmål vid kroppsbesiktning är dock Prop. 2009/10:105 begränsat på grund av de närmare verkställighetsregler som omgärdar Enligt 28 kap. 13 andra stycket RB får en mer ingående undersökning utföras enbart av läkare och blodprov får endast tas av läkare eller sjuksköterska. Enligt samma lagrum ska en kroppsbesiktning av mer väsentlig omfattning verkställas inomhus eller i avskilt rum. Verkställs den av någon annan än en läkare ska, såvitt möjligt, ett vittne närvara. Såväl urin- som blodprovstagning anses var en förrättning av mer väsentlig omfattning (SOU 1996:125 s 74.) Angivna bestämmelser medför att kroppsbesiktningar, med undantag för alkoholutandningsprov och ögonundersökningar, i regel utförs av någon inom hälso- och sjukvården, antingen på en sjukvårdsinrättning eller på en polisstation. Undantaget att polisman på allmän plats eller annat ställe beslutar om en kroppsbesiktning på grund av fara i dröjsmål är därför i regel tillämpligt enbart vid kroppsbesiktningar av mer lindrig karaktär, såsom t.ex. undersökande av delar av kroppen eller av en persons munhåla vid misstanke om att personen förvarar narkotika där. har anfört att kroppsbesiktning i form av salivprovtagning för DNA-analys bör kunna få utföras på personer vid alla brott med fängelse i straffskalan och att detta bör regleras särskilt. har i denna del framhållit att salivprovtagning inte innebär någon större integritetskränkning och närmast är jämförbar med tagande av fingeravtryck. Regeringen föreslår i föregående avsnitt att kroppsbesiktning ska få företas mot barn vid misstanke om brottslighet för vilken inte är föreskriven lindrigare straff än fängelse. Det införs således en ny möjlighet att vidta tvångsåtgärder mot denna kategori av unga personer. En sådan ny möjlighet bör begränsas till de situationer som är mest angelägna. Det finns inget som visar att behovet av att använda en viss, låt vara mindre integritetskränkande, typ av kroppsbesiktning vid misstanke om all brottslighet med fängelse i straffskalan är särskilt stort. Regeringen är därför inte beredd att nu lägga fram ett sådant förslag. Enligt 28 kap. 12 a § RB får kroppsbesiktning genom tagande av salivprov ske på den som skäligen kan misstänkas för brott på vilket fängelse kan följa om syftet är att göra en DNA-analys och registrera uppgifterna i det DNA-register eller det utredningsregister som förs enligt polisdatalagen (1998:622). Det har tidigare fastslagits att det inte bör vara tillåtet att föra register över ej straffmyndiga barn som misstänks för brott (prop. 1983/84:187 s. 31). Regeringen ser ingen anledning att frångå denna bedömning. har framfört att bestämmelsen i 28 kap 12 b § RB att salivprov för DNA-analys får tas på annan än den som är skäligen misstänkt för att underlätta identifiering vid utredning av brott, bör gälla även för personer . Regeringen anser att en sådan möjlighet är för långtgående, både ur ett behovs- och ett integritetsskyddsperspektiv, då fråga är om kroppsbesiktning av barn som inte är brottsmisstänkta. Enligt regeringens mening bör därför bestämmelsen i 28 kap. 12 b § RB Prop. 2009/10:105 inte utvidgas till att omfatta ej brottsmisstänkta personer . För att tydliggöra i vilket syfte en kroppsbesiktning för DNA-analys får göras på personer bör det, som utredningen föreslagit, av lagtexten framgå att kroppsbesiktning för brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse endast får användas för att klarlägga omständigheterna kring brottet. Genom en sådan formulering tydliggörs att bestämmelserna i 28 kap. 12 a och 12 b §§ RB inte omfattar misstänkta under samt att provet inte får jämföras mot polisens spårregister som innehåller DNA-analyser som gjorts under utredning av brott och som inte kan hänföras till identifierbar person (25 och 26 §§ polisdatalagen [1998:622]). 5.7.4Kroppsbesiktning i form av drogtest Regeringens förslag: Kroppsbesiktning i form av drogtest ska kunna företas mot en person som är skäligen misstänkt för att olovligen ha brukat narkotika, om det kan antas vara nödvändigt för att avgöra behovet av insatser. Sådan kroppsbesiktning ska beslutas av åklagare. Den unge som ska drogtestas ska få hållas kvar för ändamålet eller om det finns särskilda skäl, . Drogtest genom lämnande av urinprov ska inte få verkställas eller bevittnas av någon annan än en läkare, en legitimerad sjuksköterska eller en person som är av samma kön som den unge. ska omgående underrättas om resultatet av drogtestet. Detsamma gäller den unges vårdnadshavare, om det inte finns särskilda skäl mot det. Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens. den unge skäligen kan misstänkas för att olovligen ha brukat narkotika får enligt utredningens förslag en kroppsbesiktning företas inom ramen för en utredning enligt 31 § LUL som inletts på begäran, om åtgärden är av synnerlig vikt för att ska kunna avgöra behovet av insatser avseende den unge. Enligt utredningens förslag ska som huvudregel tillfrågas innan ett drogtest tas. ska dock kunna tas utan yttrande om det finns särskilda Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som yttrat sig, bl.a. Justitiekanslern, , , Kommuner och Landsting och , tillstyrker förslaget. tingsrätt tillstyrker förslaget att införa drogtester men menar att bestämmelsen är onödigt vid. ställer sig bakom ett införande av drogtest för personer men ifrågasätter om det inte bör ske inom ramen för en administrativ ordning i stället för i ett påtalar i likhet med och narkotikafritt samhälle de svårigheter det innebär att ska kontaktas inför ett drogtest. risken för att drogtester kan komma att användas som ett repressivt kommun framför att möjligheterna till tvångsvisa Prop. 2009/10:105 drogtester bör innefatta även misstanke om olovligt bruk av framhåller att vårdnadshavaren normalt ska närvara vid förhör och att denna regel bör gälla även vid drogtester. , vid och (och ungdomsvetenskap och ) är kritiska till utredningens förslag mot bakgrund bl.a. av den integritetskränkning tvångsvisa drogtester innebär och menar att barnens intresse kan tillvaratas på ett fullt tillfredsställande sätt utan möjlighet till sådana test. Skälen för regeringens förslag Bör det införas en möjlighet att tvångsvis drogtesta barn ? Bruk av narkotika är ett allvarligt samhällsproblem. Försäljning av droger bland ungdomar över Internet ökar som företeelse. Det finns inte några studier som ger en tydlig bild av hur omfattande narkotikabruket är bland barn eller av utvecklingen av detta narkotikabruk. Som nämns i redogörelsen av Brå:s rapport i avsnitt 4.3 är emellertid brottsligheten bland de barn som är i närheten av straffmyndighetsåldern generellt sett likartad den brottslighet som förekommer bland femtonåringar. Enligt Brå:s rapport är av de brott femtonåringar misstänks för brott mot narkotikastrafflagen medan motsvarande andel hos dem som är yngre är en halv procent. Enligt Brå kan den förhållandevis stora skillnaden bero på att polisen inte har rätt att drogtesta barn , varför brotten inte kommer till samhällets kännedom. När det gäller barn som begår narkotikabrott är det vanligen fråga om mindre innehav och eget bruk, dvs. Även om ringa narkotikabrott inte kan betraktas som ett allvarligt brott sett till straffskalan, innebär brottet att barnets fysiska och psykiska hälsa på ett allvarligt sätt äventyras. Denna typ av brottslighet är dessutom förenad med risker för att barnet utvecklar ett kriminellt beteende, vars konsekvenser barnet saknar förmåga att överblicka. Forskning visar att en tidig debut av narkotika och andra droger ökar risken för beroende och missbruk. Många vuxna som utvecklat en kriminell livsstil uppger att de redan i åldern börjat använda narkotika och att de inte upplevt ett tillräckligt starkt engagemang från samhällets sida i början av sitt missbruk. Det är framför allt denna kategori av barn som det är angeläget att nå med insatser. Det är därför av stor vikt att i samarbete med vårdnadshavarna i ett tidigt skede kan sätta in lämpliga åtgärder för att bryta en negativ utveckling för barn som brukar narkotika. Det är vidare naturligtvis av stor betydelse att vårdnadshavarna får vetskap om sitt barns missbruk. insatser vad avser barn och ungdomar som missbrukar narkotika ska som huvudregel ske under frivilliga former i samförstånd med barn och föräldrar. I vissa situationer, när det finns behov av insatser men ett sådant samförstånd inte kan uppnås, ges socialnämnden i lag (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) en möjlighet att under vissa förutsättningar ändå ge barn och ungdomar den vård de behöver. Vård enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga förutsätter dock att det är en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas (2 och 3 §§ LVU). En övergående eller mindre betydande risk för skada är inte tillräckligt för ett ingripande. En skyldighet att på icke frivillig väg lämna blod-, urin- eller utandningsprov föreligger bara avseende de barn och ungdomar som bereds vård på särskilda ungdomshem (1519 §§ LVU). Genom utredningens kontakter med polis och socialtjänst har det framkommit att det finns ett behov av att med tvång kunna genomföra drogtester av barn som misstänks vara narkotikapåverkade. En klar majoritet av remissinstanserna, bl.a. flera kommuner, delar denna uppfattning. Exempelvis framhåller att förslaget om tvångsvisa drogtester ger samhället bättre förutsättningar att tidigt uppmärksamma barn i riskzonen och kommun anser att testerna kan bidra till att både barnet och vårdnadshavarna inser allvaret i situationen. har pekat på att tvångsvisa drogtester är särskilt värdefulla som underlag för insatser för barn som saknar adekvat föräldrastöd. Utredningen har för sin del identifierat två grupper där det finns ett särskilt behov av tvångsvisa drogtester. I den ena gruppen finns de vårdnadshavare som är engagerade i sina barn men som tvivlar på de uppgifter om barnets missbruk som lämnar. Den andra gruppen gäller de vårdnadshavare som generellt sett har en negativ inställning till myndigheter. I den senare gruppen finns det ofta även brister i kontakten mellan vårdnadshavarna och barnet. För båda grupperna kan ett drogtest, som resulterat i ett positivt analyssvar, användas som ett argument för att övertyga barnet och föräldrarna om betydelsen av att få till stånd insatser. När det gäller de vårdnadshavare som har en negativ inställning till myndigheter och där det är svårast att få till stånd ett samarbete, kan tvångsvisa drogtester i stället påskynda ett LVU-omhändertagande om barnet har lämnat flera positiva prov. I den övervägande delen av de fall där barn misstänks för att ha brukat narkotika är det enligt vanligen inga svårigheter att få till stånd ett fungerande samarbete med barnet och vårdnadshavarna för insatser på frivillig väg. Ett sådant samarbete kan också inkludera att barnet frivilligt lämnar drogtester. Enligt regeringens mening står det dock klart att den grupp av barn som är i störst behov av insatser inte alltid nås av frivilliga åtgärder. Beträffande denna grupp finns det enligt regeringens mening mycket som talar för att skulle kunna arbeta mer aktivt om det fanns en möjlighet till tvångsvisa drogtester. Drogtester av unga som hittats misstänkt drogpåverkade kommer att öka möjligheterna att fånga upp barn och ungdomar i ett tidigare skede av deras missbruk, innan den påtagliga risk för skada som krävs för insats enligt lagen om särskilda bestämmelser om vård av unga föreligger. Regeringen anser därför, i motsats till vid och (), att de åtgärder som kan vidtas av sociala myndigheter inte är tillräckliga för att samhället ska kunna upptäcka barn och ungdomar som missbrukar narkotika. Behovet av att införa tvångsvisa drogtester måste vägas mot det intrång i den personliga integriteten som åtgärden innebär för den unge. utredningar, såsom (S 1998:04), har avvisat införandet av tvångsvisa drogtester, bl.a. med argumentet att det är fråga om kroppsbesiktning i brottsutredande syfte och att ett eget bruk av narkotika inte är att betrakta som något särskilt allvarligt brott som bör kunna motivera användandet av kroppsbesiktning. erinrade om att det för de tvångsmedel som får användas mot barn (beslag, husrannsakan och kroppsvisitation) förutsätts en restriktiv tillämpning och att dessa enbart får användas vid misstanke om allvarlig brottslighet eller brottslighet av större omfattning (SOU 2000:126 s. 143 f.). Även Lagrådet har framfört liknande synpunkter och avstyrkt förslaget om tvångsvisa drogtester. Lagrådet har anfört bl.a. att drogtest genom urinprov upplevs som mycket integritetskränkande och att det vid den intresseavvägning som ska göras enligt proportionalitetsprincipen bör beaktas att olovligt bruk av narkotika har ett lågt straffvärde. Dessutom har Lagrådet uttryckt oro för att drogtesterna kan komma att användas repressivt. Mot denna bakgrund har Lagrådet ansett att förslaget om tvångsvisa drogtester inte uppfyller de krav som proportionalitetsprincipen ställer. Det bakomliggande syftet med de nu tillåtna tvångsmedlen är brottsutredande. De används främst för polisiära behov, nämligen för att efterforska stöldgods, för att klarlägga om någon som fyllt har deltagit i brottet eller för att klarlägga omständigheterna vid mycket allvarlig brottslighet. Kroppsbesiktning vid misstanke om ringa narkotikabrott ska i och för sig göras för att klarlägga om den unge olovligen brukat narkotika, men det bakomliggande syftet med kroppsbesiktningen är att värna om barnets hälsa och utveckling. Den integritetskränkning som ett drogtest innebär måste i detta sammanhang ställas mot risken för ett långvarigt och allvarligt missbruk. Åtgärden bör endast få vidtas för att behovet av insatser avseende den unge ska kunna bedömas. Ett positivt drogtest kan vidare bidra till att såväl barnet som föräldrarna tydligare ser allvaret i situationen och inleder en frivillig vård. Vidare har barn generellt sett en sämre kapacitet än vuxna att bedöma följderna av sitt handlande. Samhället måste därför anses ha ett större ansvar för att förhindra narkotikamissbruk hos barn än hos vuxna. Eftersom omsorgen om barnets hälsa och utveckling utgör det övergripande syftet med tvångvisa drogtester anser regeringen, i motsats till Lagrådet, att inte avgörande vikt kan fästas vid att olovligt bruk av narkotika har ett lågt straffvärde. Sammantaget anser regeringen att intresset att förhindra narkotikamissbruk hos barn, med de konsekvenser ett sådant bruk har för barnets hälsa och utveckling, uppväger det integritetsintrång som tvångsvisa drogtester innebär. Till skillnad från Lagrådet anser regeringen att förslaget uppfyller de krav som proportionalitetsprincipen ställer. Frågan om drogtesterna kan komma att användas repressivt behandlas i följande avsnitt. Mot bakgrund av att åtgärden ska kunna vidtas bara om det är nödvändigt för att avgöra behovet av stödjande insatser till barnets bästa gör regeringen bedömningen att förslaget inte kommer i konflikt med . Bör medgivande krävas? Utredningen har föreslagit att tvångsvisa drogtester endast ska kunna utföras inom ramen för en sådan utredning enligt 31 § LUL som inleds på begäran och att användningen av dem ska begränsas till situationer där ett drogtest är av synnerlig vikt för att ska kunna avgöra behovet av insatser. Detta innebär att polisen som huvudregel ska underrätta innan den unge kroppsbesiktigas för att få medgivande och att på grundval av vad polisen uppger ska göra en bedömning av om det är av synnerlig vikt att ett drogtest tas. Utredningen anser dock att polisen i undantagsfall själv bör få besluta om drogtest och föreslår därför att möjligheten i gällande lagstiftning (34 § andra stycket LUL) att göra undantag från socialnämndens yttrande, när särskilda skäl föreligger, bör omfatta även drogtesterna. Som sådana särskilda skäl anför utredningen att ett drogtest kan behöva tas när det är svårt att komma i kontakt med , t.ex. kvällar och . En nära samverkan mellan polis, socialtjänst och vårdnadshavare är av mycket stor betydelse för att samhällets insatser mot unga som missbrukar narkotika ska bli framgångsrika. kan det emellertid inte anses att medgivande till ett drogtest är en förutsättning för en sådan nära samverkan. har påtalat att utredningens förslag ställer stora krav på , både vad avser närvaro vid proven och att avgöra om synnerlig vikt har anfört att det inte är tillräckligt att polisen i undantagsfall ska kunna fatta beslut om drogtester då det särskilt kvällar och kan vara svårt att komma i kontakt med har framfört att det kan vara svårt för att i en akut situation avgöra behovet av ett drogtest. har framhållit att kravet på medgivande är ineffektivt och riskerar att motverka hela idén med tidig upptäckt av riskfyllda beteenden hos unga personer. Regeringen kan för sin del instämma i dessa synpunkter. att utgå från att de flesta drogtester kommer att behöva tas kvällar och då det kan vara svårt att etablera kontakt med . mån en sådan kontakt kan etableras finns risk att medverkan medför en tidsfördröjning som, särskilt kvälls- och , i sig utgör en ökad integritetskränkning av den unge som inte är proportionerlig med tanke på den begränsade information socialjourerna kan förväntas tillföra om den unge. gäller detta barn och ungdomar som inte har någon kännedom om. Regeringen gör mot bakgrund av det anförda bedömningen att det inte bör ställas krav på att har givit sitt medgivande för att ett drogtest ska kunna tas på någon som är och som misstänks för att olovligen ha brukat narkotika. Regeringen vill dock framhålla att det självfallet kan vara av stort värde att kontaktas redan inför ett drogtest för att ges tillfälle att lämna eventuell information om behov och barnets bästa ska vara avgörande Bedömningen att det inte ska vara en förutsättning för ett drogtest att givit sitt medgivande innebär inte att ett drogtest ska kunna tas utan hänsynstagande till vilka behov har av ett sådant för att kunna bedöma vilka insatser som behöver vidtas för att hjälpa den Tvärtom ska behov av att få veta om den unge