prop · GX03225 · 2010-06-09 00:00:00 — Eftersom föreläggandet (tillsammans med bifogade handlingar) är den enda handling i förfarandet som ska delges innehavaren enligt reglerna i delgivningslagen, är det viktigt att denne i samband med föreläggandet ges en förhållandevis fullständig information om förfarandet och vad det kan innebära. 3 kap. 11 § Föreläggandet enligt 10 § ska delges innehavaren. Delgivningen ska ske på det sätt som enligt gäller för delgivning av stämning i tvistemål. En kopia av ansökningshandlingarna ska fogas till föreläggandet när handlingarna innehåller något utöver vad som framgår av föreläggandet. Ska sökanden se till att delgivning sker, tillämpas 32 kap. 2 § . Paragrafen behandlar delgivning av det föreläggande som enligt 10 § ska tillställas innehavaren av varumärket. Paragrafen har behandlats i avsnitt 10.3.1 och har 29 § lagen om betalningsföreläggande som förebild. Att föreläggandet, enligt första stycket, ska delges enligt de regler som gäller för delgivning av stämningar i tvistemål innebär att delgivningslagen (1970:428) är tillämplig. Vidare gäller att 33 kap. 6 § andra stycket ska tillämpas. Där sägs att stämning i tvistemål inte får delges enligt 12 § delgivningslagen, om det inte finns anledning att anta att den sökte har avvikit eller på annat sätt håller sig undan. För den summariska processen gäller att möjligheterna till kungörelsedelgivning enligt 15 § delgivningslagen är begränsade till mål om särskild handräckning och vissa specificerade mål om betalningsföre- läggande (se 29 § lagen om betalningsföreläggande). Begränsningen har främst motiverats av att det anses olämpligt att delge föreläggandet för svaranden att yttra sig genom kungörelsedelgivning om svaranden inte har känt hemvist i (prop. 1989/90:85 s. 60 f.). Någon begränsning av möjligheten till kungörelsedelgivning finns däremot inte när det gäller delgivning av föreläggande om administrativ hävning. En innehavare som inte har hemvist i ska ha ett ombud med behörighet att ta emot delgivning av bl.a. en ansökan om administrativ hävning (se 4 kap. 4 §). Att delge innehavare genom kungörelsedel- givning är som huvudregel aktuellt endast när det gäller innehavare som har känt hemvist här. Enligt andra stycket ska kopia av ansökningshandlingarna bifogas föreläggandet till innehavaren endast om handlingarna innehåller något utöver vad som framgår av föreläggandet. En sådan situation kan vara för handen om samtliga omständigheter som sökanden åberopat inte återges i föreläggandet. En annan situation är att ansökan innehåller påståenden som inte är av omedelbar betydelse för yrkandet och påståendena inte framgår av föreläggandet. Ytterligare en situation när ansökningshandlingarna måste tillställas sökanden är att det i ansökan hänvisas till bifogade handlingar och innehållet i dessa inte återges i föreläggandet. Fullständig identitet mellan ansökningshandlingen och föreläggandet krävs inte. Däremot krävs att det sakliga innehållet i ansökan framgår av föreläggandet för att man ska kunna underlåta att bifoga även själva ansökningshandlingen till föreläggandet. Genom bestämmelsen ges alltså rätt att från fall till fall avgöra om det merarbete som ett återgivande av ansökningshandlingarnas innehåll i föreläggandet innebär uppvägs av de fördelar som ett sådant förfarande medför. I tredje stycket anges att 32 kap. 2 § ska tillämpas vid s.k. partsdelgivning. Om delgivning ska ske i ett mål eller ärende vid en myndighet, är det normalt myndigheten som ser till att delgivning sker (2 § delgivningslagen). En part kan emellertid begära att själv få sköta om delgivningen, och myndigheten kan då under vissa förutsättningar medge detta. Om parten inte lyckas med delgivningen inom utsatt tid, ska myndigheten normalt själv ta över delgivningsförsöken. Denna ordning följer av delgivningslagen. Genom hänvisningen till 32 kap. 2 § klargörs emellertid att inte ska ta över delgivningsförsöken för det fall att sökanden begärt och beviljats partsdelgivning, men inte kunnat prestera bevis om delgivning inom utsatt tid. Om parten inte lyckas prestera ett bevis om delgivning inom utsatt tid och inte heller yttrande inkommer från innehavaren, förfaller alltså i stället ansökan om hävning. I så fall ska verket skriva av ärendet. En upplysning om vad som blir konsekvenserna av att delgivning inte skett ska enligt 32 kap. 2 § tas in i medgivandet till sökanden att sköta om delgivningen. Av 12 § framgår att en part även kan erbjudas att sköta om delgivningen i vissa fall. 3 kap. 12 § Har inte kunnat delge föreläggandet, ska verket pröva om försöken till delgivning ska fortsätta eller om sökanden ska erbjudas att själv se till att delgivning sker. Hänsyn ska tas till det arbete och den kostnad som dittills har lagts ned på delgivningen, förutsättningarna för att fortsatta försök ska lyckas samt omständigheterna i övrigt. sökanden inte erbjudandet, ska ansökan avvisas. Ska sökanden se till att delgivning sker, tillämpas 32 kap. 2 § . Paragrafen behandlar möjligheten att erbjuda sökanden att ta över försöken att delge innehavaren föreläggandet enligt 10 §. Paragrafen har behandlats i avsnitt 10.3.1. Den har sin förebild i 30 § lagen om betalningsföreläggande samt 33 kap. 6 § tredje stycket . Det kan inträffa att trots upprepade försök inte lyckas delge innehavaren föreläggandet. Det kan vara så att kraven för s.k. spikning inte är uppfyllda eller att förutsättningar för delgivning genom kungörelse inte finns. I den situationen ska verket pröva om försöken till delgivning ska fortsätta eller om sökanden ska erbjudas att själv sköta om delgivningen. Här är det alltså inte fråga om att sökanden själv erbjudit sig att sköta om delgivningen, utan tvärtom att sökanden ska erbjudas göra det. får i varje enskilt fall pröva om verket ska fortsätta delgivningsförsöken eller om sökanden ska erbjudas att sköta om delgivningen. Vid denna avvägning ska verket beakta å ena sidan det arbete och den kostnad som dittills lagts ned på delgivningen och å andra sidan utsikterna till att fortsatta försök lyckas. Arbetet och kostnaderna bör ses i relation till ansökningsavgiften men även andra omständigheter kan beaktas (jfr prop. 1989/90:85 s. 122). Huvudregeln är emellertid att verket sköter om delgivningen och att denna form av partsdelgivning bara ska komma till användning när verket gjort aktningsvärda delgivningsförsök men misslyckats (jfr prop. 1994/95:188 s. 25 f.). Om sökanden inte antar erbjudandet, ska ansökan avvisas. Ansökan ska avvisas inte bara när sökanden uttryckligen avslår erbjudandet, utan även när han eller hon inte svarar alls. Självfallet bör sökanden upplysas om risken för avvisning. Ett avvisningsbeslut får enligt 10 kap. 11 § överklagas av sökanden hos tingsrätt. Av 17 § framgår att verket alltid ska underrätta sökanden om ansökan avvisas. I andra stycket klargörs att om sökanden ska se till att delgivning sker, ska 32 kap. 2 § tillämpas. Det innebär att sökandens talan förfaller, om denne antar erbjudandet att sköta om delgivningen av ansökan men inte inkommer med bevis om att delgivning Prop. 2009/10:225 skett och inte heller yttrande inkommer från innehavaren. En upplysning om detta ska enligt bestämmelsen i tas in i erbjudandet till sökanden att sköta om delgivningen. 3 kap. 13 § Om innehavaren i rätt tid bestrider ansökan helt eller delvis, ska underrätta sökanden om detta. Vill sökanden vidhålla sitt yrkande, kan han eller hon begära att ärendet eller, om bestridandet avser endast en del av yrkandet, ärendet i den bestridda delen ska överlämnas till tingsrätt. En begäran om överlämnande ska ha kommit in till inom en månad från den dag då underrättelsen om bestridandet sändes till sökanden. I sin begäran ska sökanden ange de omständigheter och de bevis som åberopas, samt ange vad som ska styrkas med varje bevis. Sökanden ska ge in de skriftliga bevis och andra handlingar som åberopas. Har sökanden begärt överlämnande i rätt tid, ska överlämna ärendet till en tingsrätt som enligt vad handlingarna visar är behörig. Har sökanden inte begärt överlämnande i rätt tid, ska ärendet avskrivas i den del det är bestritt. Paragrafen har behandlats i avsnitt 10.3.1. Den handlar om överlämnande av bestridda ansökningar till tingsrätt och har sin förebild i 3337 §§ lagen om betalningsföreläggande. I paragrafens första stycke anges vad som sker när innehavaren i rätt tid har bestritt ansökan (jfr 33 § första stycket lagen om betalningsföreläggande). Lagtexten har utformats i enlighet med Sökanden ska alltid underrättas om ett bestridande och får då möjlighet att begära att ärendet överlämnas till tingsrätt för prövning. En praktisk ordning är att en kopia av bestridandet bifogas underrättelsen. Att en ogrundad ansökan i vissa fall kan behandlas som om innehavaren har bestritt den följer av 9 §. Angående innehållet i underrättelsen från Patent- och registrerings- verket till sökanden, se 14 §. Enligt andra stycket, som har 34 och 35 §§ lagen om betalnings- föreläggande som förebild, ska sökandens begäran om att ärendet ska överlämnas till tingsrätt ha kommit in till inom en månad från den dag då underrättelsen sändes till sökanden. Någon möjlighet för verket att förlänga tiden finns inte. Sökanden kan begära att bara en del av ett bestritt ärende ska överlämnas till tingsrätt. I så fall ska ärendet i resterande delar avskrivas (se tredje stycket). En sökande är inte skyldig att i samband med sin ansökan ge in de skriftliga bevis som styrker yrkandet om hävning. Sådana bevis är ju normalt inte av betydelse vid den prövning som sker inom ramen för administrativ hävning. När sökanden begär att ärendet ska överlämnas till tingsrätt måste han eller hon emellertid ange de omständigheter och bevis som åberopas och ge in sina skriftliga bevis Även om sökanden inte anger de omständigheter och bevis som Prop. 2009/10:225 åberopas eller ger in sina skriftliga bevis, ska ärendet överlämnas till I sådana fall ankommer det i stället på tingsrätten att i enlighet med föreskrifterna i undersöka om sökandens uppgifter sammantagna uppfyller de krav som ställs på en stämningsansökan i tvistemål (se 19 §). Tredje stycket har 36 och 37 §§ lagen om betalningsföreläggande som förebild och reglerar vad som sker dels om sökanden begärt överlämnande i rätt tid, dels om sökanden inte gjort detta. Om sökanden begärt överlämnade i rätt tid, ska ärendet överlämnas till en tingsrätt som enligt vad handlingarna utvisar är behörig att handlägga målet. Då ska tillämpa 10 kap. samt den bestämmelse om s.k. reservforum som finns i denna lag (10 kap. 6 § första stycket). Att verkets beslut om överlämnande av ett ärende till tingsrätt inte får överklagas framgår av 10 kap. 11 §. Däremot ska parterna normalt underrättas om överlämnandet. Detta framgår av 3 kap. 17 §. Om tingsrätten finner att det inte framgår av handlingarna att den är behörig att handlägga målet, kan tingsrätten i sin tur enligt 20 § överlämna målet till annan tingsrätt. Vissa regler som rör handläggningen i övrigt vid tingsrätten finns i 19 §. Om sökanden inte i rätt tid begärt att ärendet ska överlämnas till tingsrätt, ska ärendet skrivas av i den del det är bestritt. Att avskrivningsbeslutet inte får överklagas framgår av 10 kap. 11 §. När det gäller Patent- och registreringsverkets skyldighet att informera parterna om ett avskrivningsbeslut, se 17 §. 3 kap. 14 § En underrättelse om att innehavaren har bestritt ansökan enligt 13 § första stycket ska innehålla en upplysning om 1.att sökanden kan begära överlämnande till tingsrätt, 2.inom vilken tid en sådan begäran ska ges in, 3.vad en sådan begäran ska innehålla, och 4.vad som i övrigt anges i 13 §. Paragrafen behandlar vad en underrättelse till sökanden enligt 13 § ska innehålla. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 10.3.1, har utformats med 33 § andra stycket lagen om betalningsföreläggande som förebild. 3 kap. 15 § Har innehavaren inte bestritt ansökan i rätt tid, ska Patent- och registreringsverket häva registreringen i enlighet med ansökan. innehavaren bestritt endast en del av ansökan, ska verket häva registreringen i den obestridda delen. Paragrafen behandlar hävning av registrering. Den har behandlats i Paragrafen har sin förebild i 42 § lagen om betalnings- Lagtexten har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Om innehavaren inte har bestritt ansökan, ska registreringen hävas. innehavaren har bestritt bara en del av ansökan, ska verket häva registreringen i enlighet med den obestridda delen av ansökan. materiell prövning av anspråket ska inte göras. Hävning ska också ske när innehavaren i och för sig har kommit in med yttrande över ansökan, men yttrandet inte bedöms ha karaktär av bestridande och, naturligtvis, i fall då ansökan medges. Hävningsbeslutet får inte överklagas (10 kap. 11 §). Innehavaren kan emellertid ansöka om återvinning mot beslutet (3 kap. 16 §). Angående Patent- och registreringsverkets skyldighet att informera parterna om ett beslut om hävning, se 17 § första stycket. 3 kap. 16 § Innehavaren av en registrering som hävts enligt 15 § får ansöka om En sådan ansökan ska ha kommit in till Patent- och registreringsverket inom en månad för beslutet. Har innehavaren ansökt om återvinning i rätt tid, ska Patent- och registreringsverket överlämna ärendet till en tingsrätt som enligt vad handlingarna visar är behörig. I annat fall ska verket avvisa ansökan. Paragrafen handlar om återvinning i anledning av ett beslut om hävning av en registrering enligt det administrativa förfarandet. behandlats i avsnitt 10.3.2. Förebilden för första stycket är 52 och 53 §§ lagen om Enligt andra stycket, vars förebild är 54 § lagen om betalningsföre- läggande, ska ärendet överlämnas till en tingsrätt som enligt vad handlingarna visar är behörig, under förutsättning att ansökan om återvinning gjorts i rätt tid. tillämpa 10 kap. samt den bestämmelse om s.k. reservforum som finns i varumärkeslagen (10 kap. 6 § första stycket). verkets beslut om överlämnande av ett ärende till tingsrätt inte får överklagas framgår av 10 kap. 11 §. Om tidsfristen i paragrafens första stycke inte har följts, ska Patent- och registreringsverket avvisa ansökan. 10 kap. 11 § överklagas av innehavaren hos tingsrätt. Av 3 kap. 17 § framgår att verket alltid ska underrätta innehavaren om ansökan om 3 kap. 17 § Underrättelse om hävning ska sändas till sökanden och innehavaren. Avvisas en ansökan om hävning, ska underrätta sökanden om detta. Avvisas en ansökan om återvinning, ska verket underrätta innehavaren om detta. Meddelar verket något annat beslut som innebär att ärendet avgörs, ska både sökanden och innehavaren underrättas om beslutet, om det inte är uppenbart onödigt. Paragrafen handlar om underrättelse till parterna vid olika typer av Den har behandlats i avsnitt 10.3.3. Den har delvis sin förebild i 44 och 59 §§ lagen om betalningsföreläggande. Av första stycket framgår att en underrättelse om ett beslut om hävning alltid ska sändas till sökanden och innehavaren. I andra stycket anges att ska underrätta sökanden om beslut att avvisa ansökan om hävning, innehavaren om beslut att avvisa ansökan om återvinning och båda parterna om övriga typer av beslut som innebär att ärendet avgörs. När avvisning av ansökan om hävning beslutas efter det att föreläggande enligt 10 § utfärdats för innehavaren, kan det vara lämpligt att underrätta innehavaren om avvisningsbeslutet. Underrättelse om andra typer av beslut än avvisningsbeslut får underlåtas om åtgärden är uppenbart onödig. Härmed avses exempelvis den situationen att innehavaren inte behöver underrättas i fall då ärendet avskrivs innan något föreläggande har skickats ut. Paragrafen tillämpas även när endast del av ansökan avvisas eller avskrivs eller när endast en del av varumärkesregistreringen hävs. Även när det gäller beslut under handläggningen kan parterna självfallet behöva underrättas. Det ankommer på Patent- och registre- ringsverket att efter en lämplighetsbedömning i det enskilda fallet i enlighet med förvaltningsrättsliga principer avgöra om underrättelse bör ske. 3 kap. 18 § Sedan tiden för ansökan om återvinning löpt ut, har ett beslut om hävning enligt 15 § rättskraft i enlighet med vad som gäller för en dom i ett tvistemål som har vunnit laga kraft. Paragrafen handlar om rättskraft avseende Patent- och registreringsverkets hävningsbeslut. Den har behandlats i avsnitt 10.3.3. Paragrafen har sin förebild i 64 § lagen om betalningsföreläggande. Lagtexten har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Rättskraften innebär i princip att beslutet om hävning kan angripas endast med s.k. extraordinära rättsmedel som exempelvis resning eller återställande av försutten tid och att saken inte får tas upp på nytt i en rättegång vid domstol. Frågor om resning och klagan över domvilla, liksom ansökningar om återställande av försutten tid, prövas av hovrätten (jfr prop. 1989/90:85 s. 144, 11 kap. 11 § regeringsformen, 58 kap. 10 a och 13 §§, 59 kap. 5 § och rättsfallet NJA 1993 s. 427). Den fortsatta handläggningen vid tingsrätten 3 kap. 19 § Om ett ärende har överlämnats till en tingsrätt, ska talan anses väckt när ansökan om administrativ hävning kom in till . De handlingar som sökanden gett in ska anses som stämningsansökan. Stämning ska anses utfärdad när rätten beslutar om målets handläggning. Paragrafen handlar om den fortsatta handläggningen vid tingsrätten efter ett överlämnande av ett ärende om hävning. Den har behandlats i avsnitt 10.3.3. Paragrafen har sin förebild i 60 § lagen om betalningsföreläggande. Om ett ärende har överlämnats till en tingsrätt, ska talan anses väckt Prop. 2009/10:225 när ansökan om hävning kom in till . gäller alltså ärenden som överlämnats på begäran av sökanden efter bestridande från innehavaren (13 §), ärenden där ansökan ansetts ogrundad och sökanden begärt ärendets överlämnande (9 och 13 §§) och ärenden som överlämnats efter ansökan om återvinning (16 §). De handlingar som sökanden gett in ska anses som stämningsansökan. Handlingarna måste således uppfylla de krav som enligt 42 kap. ställs på en stämningsansökan. Trots att målet har överlämnats till tingsrätten, kan alltså ansökan komma att avvisas av tingsrätten. Att detta inte gäller föreskriften att sökanden ska ange de omständigheter som gör rätten behörig (42 kap. 2 § första stycket 4 ) följer av 20 §. Stämning i målet ska anses utfärdad i och med att rätten beslutar om målets handläggning. 3 kap. 20 § Om en tingsrätt, som får ett mål från eller från en annan tingsrätt, finner att det inte framgår av handlingarna att tingsrätten är behörig att handlägga målet, ska rätten överlämna målet till en annan tingsrätt som kan vara behörig. Tingsrättens beslut om överlämnande får inte överklagas. Paragrafen har behandlats i avsnitt 10.3.3. Den reglerar situationen att en tingsrätt som har mottagit ett mål från eller en annan tingsrätt finner att det inte framgår av handlingarna att tingsrätten är behörig att handlägga målet. Den har sin förebild i 61 § lagen om betalningsföreläggande. Paragrafen handlar alltså om fall då en tingsrätt inte kan se att den är behörig att handlägga ett mål som startat som ett ärende om administrativ hävning hos . Den är tillämplig när överlämnandet från verket skett på grund av att innehavaren bestritt ansökan och sökanden begärt ett överlämnade (13 §), när ansökan ansetts ogrundad och sökanden begärt ett överlämnande (9 och 13 §§) och när överlämnandet skett på grund av innehavarens ansökan om återvinning (16 §). Överlämnande ska ske när det inte finns någon uppgift om sådana omständigheter som kan göra rätten behörig enligt någon forumregel i 10 kap. eller i bestämmelsen om s.k. reservforum i 10 kap. 6 § i denna lag. Den tingsrätt som därnäst mottar målet får göra motsvarande prövning av sin behörighet. Tingsrättens beslut att lämna målet vidare får inte överklagas. Däremot bör parterna naturligtvis underrättas om beslutet. Paragrafens regler om överlämnande av mål till annan tingsrätt är tillämpliga endast när tingsrätten tar emot målet. I ett senare skede, när skriftväxling och annan kommunikation med parterna har börjat, kan målet inte överlämnas till annan tingsrätt. I stället gäller då de vanliga reglerna om avvisning av talan. 3 kap. 21 § Om registreringen av ett varumärke har hävts helt eller delvis av enligt 15 § eller av en domstol, ska registreringen avföras ur varumärkesregistret i motsvarande utsträckning när avgörandet har vunnit laga kraft. Beslutet ska kungöras. Paragrafen, som delvis motsvarar 27 § första stycket varumärkeslag, innehåller regler om registrerings avförande ur registret efter ett avgörande om hävning av domstol eller av . Paragrafen har behandlats i avsnitt 10.3.3. Lagtexten har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Av paragrafen framgår att även en hävning av en varumärkesregistrering som gjorts av enligt det administrativa förfarandet för hävning ska medföra att registreringen avförs ur registret. Avförandet ska ske när avgörandet har vunnit laga kraft. Ett beslut av verket om att en varumärkesregistrering ska hävas enligt 15 § vinner laga kraft när fristen för ansökan om återvinning löper ut, dvs. en månad efter dagen för beslutet om hävning (16 och 18 §§). Eftersom en varumärkesregistrering kan hävas partiellt (4 §), har som förtydligande tillagts att märket kan avföras ur registret helt eller delvis. Se 2 kap. 35 § angående avförande av registrering när innehavaren inte förnyar registreringen eller om innehavaren begär att den ska tas bort helt eller delvis. Registrering såsom i hemlandet och ombud för utländska sökande och innehavare Registrering såsom i hemlandet 4 kap. 1 § Är sökandens hemland en stat som är ansluten till för industriellt rättsskydd, eller en stat som är ansluten eller ett område som är anslutet till avtalet om upprättande av världshandelsorganisationen, ska ett varumärke som är registrerat för sökanden i hemlandet registreras i såsom det är registrerat där, om det inte finns hinder enligt 2 §. Är sökandens hemland någon annan stat eller något annat område än som avses i första stycket, ska ett varumärke som är registrerat för sökanden i hemlandet registreras i såsom det är registrerat där, om 1.motsvarande rätt ges i fråga om en svensk registrering i den staten eller i det området, 2.där gällande lagstiftning i huvudsak överensstämmer med , och 3.det inte finns hinder enligt 2 §. En sökande som begär registrering enligt denna paragraf ska visa att varumärket är registrerat för sökanden i hemlandet för de varor eller tjänster som ansökan omfattar. Detsamma gäller vid förnyelse av ett varumärke som registrerats enligt denna paragraf. Paragrafen innehåller bestämmelser om i vilka fall ett varumärke kan registreras såsom det är registrerat i sökandens hemland (s.k. telle-quelle- Den har behandlats i avsnitt 14.5.2. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Bestämmelsen bygger på artikel 6quinquies i . Paragrafen motsvarar 29 § varumärkeslag och 2 § första och fjärde styckena i förordningen (1970:495) om utländska varumärken m.m. Vissa ändringar har dock gjorts. Enligt första stycket ska ett varumärke registreras såsom det är registrerat i sökandens hemland, om sökandens hemland är anslutet till . Med hemland avses detsamma som i , se artikel 6quinquies. En nyhet är att även en varumärkesregistrering i en stat (eller ett område) som är ansluten till ger rätt till telle-quelle-registrering. En annan förändring är att det numera anges att varumärket ska registreras såsom i hemlandet om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda (jfr artikel 6quinquies A.1 i ). Bestämmelsen är alltså inte fakultativ. En förutsättning för att registrering ska få ske såsom i hemlandet är att det inte finns hinder enligt 2 §. Vidare måste sökanden begära detta, se vidare tredje stycket. Enligt andra stycket ska, till skillnad års varumärkeslag, även ett varumärke som är registrerat i någon annan stat eller område som avses i första stycket registreras såsom i hemlandet.