prop · GX03225 · 2010-06-09 00:00:00 — Detta förutsätter dock att den staten eller det området ger motsvarande rätt för en svensk registrering (reciprocitet), att där gällande lagstiftning i huvudsak överensstämmer med och att det inte finns hinder enligt 2 §. Även i dessa fall måste sökanden begära att varumärket registreras såsom i hemlandet, se vidare tredje stycket. Eftersom de flesta länder är anslutna till eller WTO- avtalet, aktualiseras en tillämpning av andra stycket endast i undantagsfall. I tredje stycket anges att en sökande som vill att ett varumärke ska registreras såsom i hemlandet ska visa att varumärket är registrerat för sökanden i hemlandet för de varor eller tjänster som ansökan omfattar (s.k. hemlandsbevis). Detsamma gäller vid förnyelse av en sådan registrering. 4 kap. 2 § Ett varumärke får inte registreras enligt 1 § om det helt saknar särskiljningsförmåga eller om det finns något hinder mot registrering enligt 2 kap. 4 §, 5 § andra stycket och 611 §§. Ett varumärke som har registrerats enligt 1 §, men som annars inte skulle ha kunnat registreras här i landet, har inte skydd på grund av registreringen i vidare mån eller än det har i innehavarens hemland. Paragrafen innehåller bestämmelser om hinder mot att ett varumärke registreras såsom i hemlandet (s.k. telle quelle-registrering) och om begränsningar av ett sådant varumärkes rättsverkan. Den har behandlats i avsnitt 14.5.2. Paragrafen motsvarar i huvudsak 29 § andra meningen varumärkeslag och 2 § andra och tredje styckena i förordningen (1970:495) om utländska varumärken m.m. Vissa förändringar har dock gjorts. I första stycket regleras de hinder som finns mot att ett varumärke . 2009/10:225 registreras såsom i hemlandet. Hindersprövningen är med ett undantag densamma som vid prövningen av en ansökan om registrering av ett nationellt varumärke. För att en ansökan om nationell registrering av ett varumärke ska beviljas krävs enligt 2 kap. 5 § första stycket att märket har särskiljningsförmåga för de varor eller tjänster som märket avser. Detta krav gäller inte vid registrering av ett varumärke enligt förevarande paragraf. I stället gäller att varumärket inte får registreras såsom i hemlandet om det helt saknar särskiljningsförmåga. Enligt varumärkeslag gällde att en sådan registrering inte skulle medges om det aktuella varumärket saknade egenartad karaktär. Kravet på att varumärket helt ska sakna särskiljningsförmåga har utformats för att ansluta närmare till texten i artikel 6quinquies i . Det bör påpekas att även i de nu aktuella fallen kan ett varumärke som saknar den särskiljningsförmåga som krävs förvärva sådan förmåga genom användning (se 1 kap. 5 §). Av andra stycket följer att ett varumärke som registreras enligt telle- quelle-reglerna inte har mer omfattande skydd än det som motsvarande registrering ger i innehavarens hemland. Om t.ex. sistnämnda registrering upphör att gälla, upphör även skyddet i . Ombud för den som ansöker om varumärkesregistrering 4 kap. 3 § får förelägga en sökande, som varken har hemvist i eller bedriver näringsverksamhet som har etablerats här, att utse och till verket anmäla ett ombud med behörighet att ta emot delgivning i ärendet och med hemvist här i landet. Om sökanden inte följer föreläggandet, får delgivning ske genom att handlingen sänds med posten till sökanden under dennes senaste kända adress. Delgivning ska anses ha skett när detta har gjorts. Sökanden ska i föreläggandet upplysas om följden av att föreläggandet inte följs. Paragrafen har behandlats i avsnitt 15.5.3. Paragrafen, som saknar motsvarighet varumärkeslag, innehåller bestämmelser om när en sökande måste anlita ombud. Bestämmelsen är fakultativ och dess innebörd överensstämmer med ett undantag som behandlas nedan med vad som gäller på patent-, växtförädlarrätts- och mönsterskydds- områdena. Paragrafen är tillämplig under registreringsförfarandet, dvs. från och med det att ansökan ges in till dess att invändningsförfarandet har avslutats. För tiden därefter gäller i stället 4 §. I första stycket regleras i vilka fall får kräva att en sökande ställer ombud för sig. Skyldigheten gäller när sökanden inte har hemvist i . I detta avseende stämmer bestämmelsen överens med 12 § patentlagen (1967:837), 5 kap. 4 § växtförädlarrättslagen (1997:306) och 12 § mönsterskyddslagen (1970:485). Enligt förevarande bestämmelse får dock inte heller förelägga en sökande som bedriver näringsverksamhet som har etablerats i att ställa ombud för sig. Detta undantag är motiverat av artikel 4.2 a i Singaporekonventionen om Prop. 2009/10:225 varumärkesrätt. I rekvisitet näringsverksamhet som har etablerats i ligger att verksamheten i princip ska bedrivas från en industri- eller affärslokal som är belägen i . Det bör därutöver krävas att det är fråga om en reell verksamhet som bedrivs kontinuerligt och inte endast tillfälligtvis. Däremot kan det inte krävas att verksamheten ska ha en viss omfattning. Det finns inte heller något krav på att verksamheten ska bedrivas i viss form, exempelvis som en filial. En bedömning av om en sökande omfattas av regeln måste göras i varje enskilt fall. I normalfallet bör kunna grunda sin bedömning på de uppgifter som sökanden lämnat. Om uppgifterna av särskild anledning framstår som oriktiga, bör verket förstås kontrollera dem på lämpligt sätt. Det krav som får ställa är att ombudet ska vara behörigt att ta emot delgivning i ärendet. Verket kan alltså inte kräva att ombudet ska ha behörighet att företräda sökanden i allt som rör ansökan. Det är bara om finner det motiverat som sökanden kan bli skyldig att ställa ett ombud för sig. I många fall torde kommunikationen med en sökande kunna ske utan problem. I sådana situationer bör verket naturligtvis inte förelägga sökanden att ställa ett ombud för sig. Om en sökande inte följer ett föreläggande att ställa ett ombud för sig, får enligt andra stycket delgivning ske genom att handlingen sänds med posten till sökanden under dennes senaste kända adress. Delgivning anses i så fall ha skett när skickade handlingen. I ett föreläggande enligt denna paragraf ska det lämnas en upplysning om följden av att sökanden inte följer föreläggandet, dvs. att delgivning då får ske genom att handlingen sänds med posten till sökanden under dennes senaste kända adress. Ombud för en innehavare av en varumärkesregistrering 4 kap. 4 § En innehavare av en varumärkesregistrering, som varken har hemvist i eller bedriver näringsverksamhet som har etablerats här, ska ha ett ombud som har hemvist här i landet. Ombudet ska ha behörighet att för innehavaren ta emot delgivning av stämning, kallelser och andra handlingar i mål och ärenden om varumärket med undantag av stämning i brottmål och av föreläggande för part att infinna sig personligen inför domstol. Ombudet ska anmälas till och antecknas i varumärkesregistret. Om innehavaren inte har anmält något ombud, får delgivning i stället ske genom att den handling som ska delges sänds till innehavaren under den i varumärkesregistret antecknade adressen. Om någon fullständig adress inte är antecknad i registret, får delgivning ske genom att handlingen hålls tillgänglig hos och ett meddelande om detta och om handlingens huvudsakliga innehåll kungörs. Delgivning ska anses ha skett när detta har gjorts. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 15.5.3, innehåller bestämmelser om när det krävs att en innehavare av en varumärkesregistrering har ett ombud som har hemvist här i landet. Bestämmelsen är obligatorisk och Prop. 2009/10:225 dess innebörd överensstämmer med ett undantag som behandlas nedan med motsvarande regler på patent-, växtförädlarrätts- och mönsterskyddsområdena. varumärkeslag fanns bestämmelser om skyldighet att ha ombud i 31 §. I första stycket regleras i vilka fall en innehavare måste anlita ett ombud som har hemvist här i landet. Skyldigheten gäller då innehavaren inte har hemvist i . I detta avseende stämmer bestämmelsen överens med 71 § patentlagen (1967:837), 11 kap. 1 § växtförädlarrätts- lagen (1997:306) och 45 § mönsterskyddslagen (1970:485). Enligt förevarande bestämmelse finns det dock inte heller skyldighet att ha ett ombud om innehavaren bedriver näringsverksamhet som har etablerats i . Detta undantag är motiverat av artikel 4.2 a i Singapore- konventionen om varumärkesrätt. När det gäller innebörden av rekvisitet näringsverksamhet som har etablerats i hänvisas till kommentaren till 3 §. Ombudet ska vara behörigt att ta emot delgivning av stämning, kallelser och andra handlingar i mål och ärenden om varumärket med undantag av stämning i brottmål och föreläggande för part att infinna sig personligen inför domstol. Det krävs alltså inte, som enligt varumärkeslag, att ombudet ska ha behörighet att företräda innehavaren i allt som rör märket. Av andra stycket framgår att konsekvenserna av att en innehavare inte har ett behörigt ombud är att delgivning får ske genom att handlingen sänds med posten till innehavaren under den i varumärkesregistret antecknade adressen. Om någon fullständig adress inte finns antecknad i registret, får kungörelsedelgivning i stället tillämpas. Då ska handlingen hållas tillgänglig hos och ett meddelande om detta och om handlingens huvudsakliga innehåll kungöras. Kungörelse sker i , se 10 kap. 13 §. Delgivning anses i så fall ha skett när meddelandet kungjorts. Vad som avses med internationell varumärkesregistrering 5 kap. 1 § Med en internationell varumärkesregistrering avses en registrering av ett varumärke som den internationella byrån hos för den intellektuella äganderätten (Internationella byrån) har gjort i det internationella varumärkesregistret enligt protokollet till Madridöverenskommelsen om den internationella registreringen av varumärken (SÖ 1994:82). är varumärkesmyndighet i i ärenden om internationell varumärkesregistrering. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 11.7, innehåller en övergripande bestämmelse om internationell varumärkesregistrering. Paragrafen motsvarar 50 § varumärkeslag. Regleringen om internationell varumärkesregistrering gör det möjligt för dem som innehar eller har ansökt om en nationell varumärkesregistrering i något av de anslutna länderna att genom en enda ansökan få skydd för varumärket i ett eller Prop. 2009/10:225 flera andra länder som är med i systemet. I paragrafens första stycke definieras begreppet internationell varumärkesregistrering. Protokollet (det s.k. Madridprotokollet) beskrivs närmare i avsnitt 11.1. Vidare anges i andra stycket att ska handha de uppgifter som ankommer på en nationell varumärkesmyn- dighet. Ansökan om internationell varumärkesregistrering Vem som får ansöka om internationell varumärkesregistrering 5 kap. 2 § Den som innehar eller har ansökt om en svensk varumärkesregistrering, och som är svensk medborgare, har hemvist i eller bedriver näringsverksamhet som har etablerats här får ansöka om internationell registrering av varumärket. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 11.7, anges under vilka varumärkesregistrering eller har ansökt om en sådan registrering får ansöka om internationell registrering av varumärket. Den har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen bygger på artikel 2.1 i Madridprotokollet. Paragrafen motsvarar i huvudsak 51 § första stycket varumärkeslag. Att ansökan ska ges in till framgår av 3 §. Var ansökan ges in och dess innehåll 5 kap. 3 § En ansökan om internationell varumärkesregistrering ska vara ställd till Internationella byrån men ges in till . Ansökan ska vara skriven på engelska och innehålla 1.uppgifter om sökandens namn eller firma och adress, 2.uppgifter om ombuds namn och adress, 3.uppgifter om nummer och datum för den svenska registrering eller ansökan om registrering som den internationella ansökan bygger på, 4.en tydlig återgivning av varumärket, 5.en förteckning över de varor eller tjänster som varumärket begärs registrerat för och vilka klasser dessa tillhör (varu- eller tjänsteförteckning), 6.uppgift om i vilka länder den internationella varumärkesregistreringen ska gälla, och 7.de övriga uppgifter om återgivningen av varumärket, sökandens anknytning till och annat som en ansökan ska innehålla enligt föreskrifter som meddelas av regeringen eller av den myndighet som regeringen bestämmer. Sökanden ska betala föreskriven ansökningsavgift. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar närmare föreskrifter om ansökningsförfarandet. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 11.7, finns bestämmelser om var en ansökan om internationell varumärkesregistrering ska göras och om dess innehåll. Den har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen bygger på artikel 3.1 i Madridprotokollet. Den motsvarar delvis 52 § varumärkeslag. Av första stycket framgår att en ansökan ska vara ställd till Internationella byrån men ges in till . Det är alltså inte möjligt att ge in ansökan direkt till Internationella byrån. Till skillnad från 52 § varumärkeslag anges vidare vad en ansökan ska innehålla. Bestämmelsen är dock inte uttömmande. Av artikel 3.1 i Madridprotokollet följer bl.a. att en ansökan måste utformas i enlighet med vad som föreskrivs i tillämpningsföreskrifterna (se regel 9). Där finns bl.a. särskilda krav för vissa slags varumärken. Samtliga dessa bestämmelser har inte tagits in i lagen. Dessa mer detaljerade bestämmelser kan i stället vid behov tas in i föreskrifter som meddelas av regeringen eller av den myndighet som regeringen bestämmer. I punkt 7 klargörs att ansökan måste uppfylla de krav som följer av sådana föreskrifter. En upplysning om att det kan finnas förordnings- eller myndighetsföreskrifter har tagits in i paragrafens tredje stycke. I andra stycket anges vidare att sökanden måste betala föreskriven ansökningsavgift. 5 kap. 4 § ska kontrollera om ansökan uppfyller kraven i 3 § och om uppgifterna i ansökan stämmer överens med uppgifterna i den varumärkesregistrering som sökanden har eller har ansökt om i . Uppfyller ansökan inte de krav som avses i första stycket, ska förelägga sökanden att avhjälpa bristerna inom . Detsamma gäller om sökanden inte har betalat ansökningsavgiften. Följer sökanden inte föreläggandet, ska ansökan avskrivas. Sökanden ska upplysas om detta i föreläggandet. Uppfyller ansökan kraven, ska skicka ett intyg om detta till Internationella byrån tillsammans med ansökan. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 11.5, finns bestämmelser om hur ska behandla en ansökan om internationell varumärkesregistrering som grundas på en svensk varumärkesregistrering eller ansökan om svensk varumärkesregistrering. Bestämmelserna bygger på artikel 3 i Madridprotokollet, som anger vilka åtgärder en nationell varumärkesmyndighet ska vidta i fråga om en internationell ansökan. Paragrafen motsvarar, med vissa skillnader som behandlas nedan, 53 § varumärkeslag. Av första stycket framgår att ska kontrollera att ansökan uppfyller de formella krav som anges i 3 §. Kontrollen omfattar även att ansökan uppfyller de krav som följer av bestämmelser som har meddelats av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer när det gäller ansökans innehåll (se 3 § första stycket 7, jfr även 3 § tredje stycket). Vidare ska verket kontrollera att uppgifterna i ansökan stämmer överens med uppgifterna i den bakomliggande svenska varumärkesregistreringen eller ansökan. ska inte göra någon ytterligare granskning av ansökan, utan den uppgiften åvilar Internationella byrån. Verkets granskning är alltså uteslutande av formell natur. Av andra stycket framgår att om ansökan inte uppfyller kraven eller om ansökningsavgiften inte har betalats ska förelägga sökanden att avhjälpa bristerna inom . Hur som sökanden bör ges får avgöras från fall till fall. Följs inte föreläggandet, ska ansökan avskrivas. Självklart kan det förekomma fall när en sökande svarar, men det ändå kvarstår mindre brister och där det är lämpligt med underhandskontakter för att avhjälpa dessa. I paragrafen har det tydliggjorts att sökanden ska upplysas om att ansökan kan komma att avskrivas om föreläggandet inte följs. Enligt tredje stycket ska när ansökan uppfyller kraven enligt första stycket utfärda ett intyg om detta som tillsammans med ansökan ska översändas till Internationella byrån. Till skillnad från 53 § tredje stycket varumärkeslag anges det inte i lagtexten inom vilken tid verket ska översända ansökan till Internationella byrån. Sådana regler kan vid behov i stället tas in i kompletterande förordningsbestämmelser. 5 kap. 5 § Om sökanden återkallar ansökan innan har skickat intyg och ansökan till Internationella byrån, ska ärendet avskrivas. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 11.5, innehåller en bestämmelse om att ärendet ska avskrivas om sökanden återkallar sin ansökan om internationell varumärkesregistrering innan har skickat intyg och ansökan till Internationella byrån enligt 4 § tredje stycket. Paragrafen har, med en mindre språklig ändring, utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Någon sådan bestämmelse fanns inte varumärkeslag. I den praktiska hanteringen har dock handläggningen ändå hanterats på så sätt att avskrivning skett vid återkallelse. förs det alltså in en uttrycklig bestämmelse om vad som gäller. Återupptagande av en avskriven ansökan 5 kap. 6 § ska återuppta en ansökan som avskrivits enligt 4 § andra stycket, om sökanden efter utgången av förelagd tid kompletterar eller ändrar sin ansökan. Sökanden ska betala föreskriven återupptagningsavgift. I paragrafen, som saknar motsvarighet varumärkeslag, finns bestämmelser om återupptagande efter avskrivning av en ansökan om internationell varumärkesregistrering. Paragrafen har behandlats i avsnitt 15.13. Paragrafen innebär att en ansökan om internationell varumärkesregistrering som har avskrivits kan återupptas på samma sätt som en avskriven ansökan om nationell registrering (jfr 2 kap. 20 §). För att ansökan ska återupptas måste sökanden komplettera sin ansökan och betala föreskriven avgift för återupptagande. Ansökan om att en internationell varumärkesregistrering ska gälla i ytterligare länder 5 kap. 7 § Den som innehar en internationell varumärkesregistrering grundad på en svensk registrering eller ansökan om registrering får ansöka om att den internationella varumärkesregistreringen ska gälla i ytterligare länder. En ansökan enligt första stycket ges in till Internationella byrån. Om sökanden har hemvist i , får en ansökan enligt första stycket i stället ges in till . En sådan ansökan ska vara skriven på engelska. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar närmare föreskrifter om ansökans innehåll. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 11.5, finns bestämmelser om förfarandet när någon som har en internationell varumärkesregistrering vill ansöka om att den internationella varumärkesregistreringen ska gälla i ytterligare länder, s.k. senare designering. Paragrafen motsvarar delvis 51 § andra stycket och 52 § varumärkeslag. designering kan ha betydelse om innehavarens verksamhet utvidgas. Det är alltså inte nödvändigt att redan från början ansöka om skydd i alla de länder där det framöver kan finnas behov av att skydda varumärket. Möjligheten till senare designering framgår av första stycket. Enligt andra stycket ges en ansökan om senare designering in till Internationella byrån. Detta är en nyhet i förhållande till vad som gällde tidigare. Enligt 51 § andra stycket varumärkeslag skulle en sådan ansökan alltid ges in till . En sökande som ger in ansökan direkt till Internationella byrån måste se till att ansökan uppfyller de krav som följer av tillämpningsföreskrifterna till Madridprotokollet (se särskilt regel 24.3) och betala föreskriven avgift till Internationella byrån. I tredje stycket föreskrivs att en sökande som har hemvist i har möjlighet att i stället ge in en ansökan om senare designering till . En sådan ansökan ska vara skriven på engelska. I paragrafen finns en upplysning om att närmare bestämmelser om hur ansökan ska vara utformad kan finnas i förordningsbestämmelser eller i myndighetsföreskrifter. översänder i sin tur ansökan till Internationella byrån med en anteckning om vilken dag ansökan gavs in till verket. Någon ansökningsavgift ska inte betalas till om en ansökan om senare designering ges in till verket. Däremot måste sökanden betala föreskriven avgift till Internationella byrån på samma sätt som om ansökan hade getts in direkt dit. Regler om detta finns i Madridprotokollet och i tillämpnings- föreskrifterna till protokollet. Ansökan om att en internationell varumärkesregistrering ska gälla i 5 kap. 8 § Om får en underrättelse från Internationella byrån om att någon har ansökt om att en internationell varumärkesregistrering ska gälla i , ska verket pröva om det finns något hinder mot detta. Sådant hinder finns om det skulle ha funnits något hinder mot en nationell registrering av varumärket enligt 2 kap. 411 §§. Om anser att det finns hinder enligt andra stycket, ska verket ge Internationella byrån besked om att den internationella varumärkesregistreringen helt eller delvis inte kan gälla i . Ett sådant besked ska ges för underrättelsen enligt första stycket samt innehålla skälen till att registreringen inte kan gälla här. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 11.6, finns bestämmelser om vilka åtgärder ska vidta när någon har begärt att en internationell varumärkesregistrering ska gälla i . Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Första och andra styckena motsvarar i huvudsak 54 § varumärkeslag. De ändringar som gjorts i villkoren för registrering och hinder för registrering i 2 kap. 410 §§ när det gäller nationell registrering av varumärken medför motsvarande ändringar vid prövningen av om en internationell varumärkesregistrering kan gälla i . Tredje stycket motsvarar i huvudsak 55 § första stycket varumärkeslag. En nyhet är att det föreskrivs att beskedet om att den internationella varumärkesregistreringen inte kan gälla i kan avse registreringen i dess helhet eller delvis. Denna förändring har föranletts av regel 17.2 vi i tillämpningsföreskrifterna till Madridprotokollet. Enligt denna tillämpningsföreskrift ska det bl.a. framgå om de grunder som anges som skäl för att en internationell varumärkesregistrering inte kan gälla i ett land gäller för samtliga varor eller tjänster eller endast vissa av dem. bör med beskedet om det eller de hinder verket funnit också meddela Internationella byrån att ytterligare hinder kan tillkomma till följd av ett eventuellt invändningsförfarande. Om anser att det inte finns något hinder mot att den internationella varumärkesregistreringen ska gälla i , ska verket föra in varumärket i varumärkesregistret och utfärda en kungörelse, se 10 §. Beslut om att den internationella varumärkesregistreringen inte ska gälla i 5 kap. 9 § Har lämnat ett besked till Internationella byrån enligt 8 § tredje stycket, ska verket tidigast efter det att beskedet lämnades besluta att den internationella varumärkes- registreringen helt eller delvis inte ska gälla i , om det då fortfarande finns något hinder som avses i 2 kap. 411 §§. I paragrafen finns en bestämmelse om avslagsbeslut på en ansökan om att en internationell varumärkesregistrering ska gälla i . Paragrafen har behandlats i avsnitt 11.6. Den överensstämmer delvis med 56 § andra stycket varumärkeslag. En förutsättning för att paragrafen ska vara tillämplig är att Patent- och Prop. 2009/10:225 registreringsverket vid den initiala prövningen av ansökan enligt 8 § ansett att det finns hinder mot att den internationella varumärkesregistreringen ska gälla i och lämnat besked om detta till Internationella byrån. Detta besked vidarebefordrar byrån i sin tur enligt artikel 5.3 i Madridprotokollet till sökanden, som därigenom ges möjlighet att t.ex. komplettera sin ansökan med ett medgivande från en innehavare av en äldre rättighet eller redovisa sin uppfattning om verkets bedömning.