prop · GY034 · 2010-11-03 00:00:00 — En fördel är att skyddsomhändertagande sker i de fall där det kan antas att varan kan antas komma att brukas så att den kan förorsaka skada eller dödsfall. Huruvida så kan bli fallet får bedömas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Utgångspunkt för sådana bedömningar kan vara t.ex. i vilken situation varan anträffas, på vilket sätt varan levererats och vad som är känt om mottagare och avsändare av varan. Ett ställningstagande i det enskilda fallet måste alltså göras. Anträffas den aktuella varan t.ex. hos ett företag som i sin yrkesmässiga verksamhet sysslar med varor av här aktuellt slag, föreligger knappast grund för att hävda att det kan antas att varan är avsedd att brukas så att den kan förorsaka skada eller döds- fall. Detsamma torde även gälla för ett sjukhus eller en myndighet. Anträffas den aktuella varan däremot hos en känd missbrukare eller langare eller är varan avsedd att överlämnas till en sådan person, torde det kunna antas att varan är avsedd att brukas på ovan angivet sätt. Samma gäller om varan via Internet eller på annat sätt införskaffats från en person eller ett företag som tidigare levererat narkotika, hälsofarliga varor eller sådana varor som avses i lagen om skyddsomhändertaganden. Som tidigare nämnts är intresset för och missbruket av nya och okända droger i huvudsak ett ungdomsproblem. Det är huvudsakligen tonåringar eller något äldre ungdomar som skadats eller avlidit till följd av nya droger. De personer som berörs av de nu aktuella drogerna kan ha kom- mit i kontakt med varorna på olika sätt. Som tidigare nämnts finns det ett betydande utbud på av varor som anges ha samma effekter som narkotika men som inte är klassificerade som narkotika eller hälsofarliga varor. De är därmed inte straffbara att hantera och många unga männi- skor uppfattar dem därmed som ofarliga. Varor som inte kan antas ha narkotisk eller liknande effekt kan inte heller bli föremål för skydds- omhändertagande. Givetvis kommer även många ungdomar i kontakt med narkotika på andra sätt än via Internet, t.ex. vid sammanträffanden med andra ungdomar eller efter andra typer av kontakter med säljare. I första hand får det antas att det är polis och tulltjänstemän som kom- mer i kontakt med varor som kan misstänkas vara narkotika eller hälso- farlig vara. Det kan vara fråga om försändelser som i brev eller paket passerar tullen, men givetvis också varor som polis påträffar i olika sammanhang kan misstänkas tillhöra denna grupp. Det kan vara sådant som påträffas vid köp eller langning på gatan men också sådant som påträffas utomhus eller i bostäder eller andra utrymmen dit polis kommit p.g.a. misstanke om narkotikabrott eller annat brott. Det kan också tänkas att exempelvis skolor eller vårdinrättningar vänder sig till polis när man påträffat ett ämne som kan misstänkas vara narkotika. föreslår att allmän åklagare ska fatta beslut om skyddsomhändertaganden. Val av sannolikhetsgrad beträffande huruvida en vara kan misstänkas bli klassificerad som narkotika eller hälsofarlig vara och beträffande miss- tanke om att varan kan brukas så att den kan förorsaka skada eller dödsfall Både när det gäller frågan huruvida en vara kan misstänkas bli klassifice- rad som narkotika eller hälsofarlig vara och när det gäller misstanken om att varan kan brukas så att den kan förorsaka skada eller dödsfall, har utredningen valt sannolikhetsgraden kan antas. Utredningen är med- veten om att detta är en relativt låg grad av sannolikhet men anser att vikten av att denna typ av bruk, som så uppenbart äventyrar människors liv och hälsa, hindras så långt det är möjligt, motsvarar valet av miss- tankegrad. Utredningen har övervägt att föreslå att det ska vara sannolikt att varan har angivna egenskaper eller effekter, men har stannat för det lägre kravet. Skyddet för enskildas liv och hälsa, som är syftet med den aktuella lagen, talar nämligen enligt utredningen för att kravet inte bör sättas alltför högt. Det kan givetvis komma att hända att åklagare häver ett skyddsomhändertagande sedan utredningen visat att det inte funnits tillräcklig anledning till ingripande. Utredningen anser dock att den olägenhet detta innebär får vägas mot det ändamål som föranlett lagstift- ningen. Det kan också föreligga situationer där frågan om ersättning till rättsinnehavaren kan bli aktuell. I vilka situationer kan beslut om skyddsomhändertaganden fattas? Det ligger i sakens natur att ett beslut om skyddsomhändertagande måste fattas snabbt och i direkt anslutning till att beslaget av varan hävs. Om åklagaren anser att förutsättningar för skyddsomhändertagande föreligger bör han eller hon meddela ett tillfälligt beslut om skyddsomhänder- tagande. har diskuterats vilka omständigheter som kan vara vägledande för huruvida ett ämne kan antas bli brukat på ett sätt som kan leda till skada eller dödsfall. Vid bedömningen av om det i detta läge kan antas att ett ämne kan komma att bli klassificerat som narkotika eller hälsofarlig vara kan flera situationer tänkas. Om det finns ett beslut av regeringen att ämnet ska förklaras som nar- kotika eller hälsofarlig vara men beslutet ännu inte trätt i kraft, kan ingen tvekan råda huruvida förutsättningar för skyddsomhändertagande före- ligger. Detsamma gäller även när FN har förklarat ett ämne som narko- tika enligt allmänna narkotikakonvention eller psyko- tropkonvention men förklaringen ännu inte trätt i kraft. Inte heller om ärendet om klassificering har aktualiserats hos regeringen utan att något beslut hunnit fattas kan någon tvekan råda att förutsättningar för skydds- omhändertagande föreligger. Om någon begäran från Statens folkhälso- institut (FHI) eller om klassificering av en substans som narkotika eller hälsofarliga vara inte getts in till regeringen men det hos FHI eller påbörjats en utredning om att ämnet ska begäras bli klassificerat, är en uppgift om detta förhållande tillräckligt för att det ska kunna antas att ämnet kommer att klassificeras och således om övriga förutsättningar föreligger bli föremål för skyddsomhänder- tagande. Samma är förhållandet om någon av myndigheterna sedan () eller laborato- rium analyserat och identifierat ämnet förklarat att man känner till ämnet och avser att genast inleda arbetet med att få ämnet förklarat som narkotika eller hälsofarlig vara. En annan situation är om ämnet efter analys hos SKL eller visar sig vara helt okänt hos FHI och . Denna situation torde med hänsyn till den bevakning av nya ämnen som myndigheterna enligt utredningens förslag ska bedriva bli ovanlig. Om varan i den senast beskrivna situationen påträffats under sådana förhållanden att det framgår att den brukats och föranlett skada eller t.o.m. dödsfall, måste det mot bakgrund av detta och av SKL:s eller tull- laboratoriets yttrande kunna antas att varan har sådana egenskaper som krävs för ett skyddsomhändertagande. För att i möjligaste mån underlätta åklagarens bedömning är det av stor vikt att SKL och labo- ratorium i sitt analyssvar lämnar upplysning om huruvida det analyserade ämnet företer likhet med ett redan klassificerat ämne. Det fortsatta förfarandet hos åklagaren Efter det att åklagare fattat ett tillfälligt beslut om skyddsomhänder- tagande måste han eller hon få för den utredning som krävs för ett slutligt beslut. anser att kan bestäm- mas , men att giltighetstiden för beslutet får förlängas om det är nödvändigt. Om synnerliga skäl föreligger får det tillfälliga beslutet om skyddsomhändertagande förlängas ytter- ligare. Den som drabbas av ett omhändertagande ska delges det tillfälliga beslutet om skyddsomhändertagande, liksom senare det slutliga beslutet. Den som drabbas av ett omhändertagande ska också i enlighet med för- valtningslagens reglering underrättas om uppgifter som tillförts ärendet av annan än honom eller henne själv och få tillfälle att yttra sig över dessa. Berörd polismyndighet eller berörd enhet inom som ansva- rar för den omhändertagna varan samt FHI och ska underrättas om åklagarens tillfälliga och slutliga beslut om skydds- omhändertaganden. Även () ska underrättas i motsvarande omfattning. FHI och , som är de myndigheter som utreder klassi- ficering av nya droger, ska enligt lagen, om det inte är obehövligt, före- läggas att yttra sig inom efter det att åklagaren fattat ett tillfäl- ligt beslut om skyddsomhändertagande. Det är FHI:s eller Läkemedels- verkets uppgift att ta ställning till en aktuell varas egenskaper eller effekter. För att myndigheterna ska kunna fullgöra den uppgift som de åläggs i den föreslagna lagen nämligen att yttra sig huruvida man anser att ett slutligt beslut om skyddsomhändertagande bör fattas och att ange skälen för detta krävs att de har god kunskap om nya missbruksämnen. De yttranden som FHI och ska avge och den kunskap om nya ämnen som bör finnas hos myndigheterna, ska ses mot bakgrund av vad utredningen tidigare föreslagit ovan om de båda myndigheternas övervakning och granskning av nya ämnen. FHI:s eller Läkemedels- verkets ställningstagande ska grundas på om man anser att det ifråga- varande ämnet är sådant att en utredning bör inledas huruvida ämnet ska klassificeras som narkotika eller hälsofarlig vara. eller FHI:s bedömning att varan bör omhändertas och utredas för att ställning ska tas till klassificeringsfrågan innebär för åklagaren att det bör kunna antas att varan blir föremål för klassificering. Ofta kan det om de kända fallen av skada är begränsade i vart fall i ett utredningsskede bli fråga om att varan förslås bli förklarad som hälsofarlig vara. ska en utredning i enlighet med vad tidigare anfört göras så snart det är möjligt. Om en vara således kan antas ha sådana egenskaper eller effekter som anges i lagen, ankommer det på åklagare att göra en bedömning av om det i det enskilda fallet kan antas att varan är avsedd att brukas så att den kan förorsaka skada eller döds- Yttrande från FHI och behöver inte begäras i de fall då åklagaren p.g.a. tidigare yttranden har kännedom om ämnet och vet att ämnet är föremål för utredning hos myndigheten. Inte heller behövs ytt- randen då regeringen redan beslutat att ämnet ska klassificeras som nar- kotika eller hälsofarlig vara men författningen ännu inte trätt i kraft. heller i de fall där varan enligt beslut av FN förklarats som narkotika, men där beslutet ännu inte trätt i kraft, krävs något yttrande. givetvis FHI och att genast underrätta åklagaren om man funnit skäl att avbryta en utredning om klassificering av ett ämne som narkotika eller hälsofarlig vara. Åklagaren ska också underrättas om att regeringen, sedan FHI eller föreslagit att ett ämne ska förklaras som narkotika eller hälsofarlig vara, beslutat att så inte ska Åklagarens beslut om skyddsomhändertagande bör kunna bli föremål för prövning i domstol. Med hänsyn till ärendenas karaktär och vem som är beslutsfattare anser att denna domstolsprövning bör ske i allmän domstol. Denna lösning överensstämmer med den som valts i två närliggande författningar, nämligen lagen (1988:688) om be- söksförbud och lagen (2005:321) om tillträdesförbud vid idrottsarrange- Utredningen anser att för domstolarnas handläggning av prövning av beslut om skyddsomhändertagande bör lagen (1996:242) om domstols- ärenden (den s.k. ärendelagen) tillämpas. Destruktion av omhändertagen vara Berörd polismyndighet eller berörd enhet inom ska enligt förslag ansvara för att den omhändertagna varan förstörs, när ett beslut om skyddsomhändertagande vunnit laga kraft. Behov av sekretess? Utredningen bedömer att det i ärenden om skyddsomhändertaganden inte finns tillräckliga skäl att införa en särskild bestämmelse om sekretess vare sig i fråga om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden. Särskilt om narkotikaprekursorn efedrin En reglering av efedrin ibland i folkmun kallad amfetamin light som narkotika istället för som narkotikaprekursor (dvs. kan användas för att tillverka narkotika) skulle innebära att man skulle åstadkomma en skärpning i fråga om påföljder både för brott av normalgraden samt grovt och ringa brott. En sådan straffskärpning skulle vara välkommen, dels för att markera att det handlar om en substans som det är viktigt att bekämpa inte minst mot bakgrund av att den kan an- vändas för att tillverka den i förhållande till amfetamin avsevärt starkare narkotiska drogen metamfetamin dels för att intresset för att bekämpa denna drog skulle bli större. Eftersom efedrin är en reglerad narkotika- prekursor kan den dock inte narkotikaförklaras av en enskild medlems- stat inom den Europeiska unionen. Det är alltså inte möjligt för att ensamt reglera efedrin som narkotika. Utifrån den situation som gäller krävs andra vägar för att åtmin- stone i vissa fall kunna komma åt den illegala hanteringen av efedrin. anser att åklagarna därvid vid större beslag av efedrin bör överväga att i första hand åtala för förberedelse till grovt narkotikabrott och i andra hand för grov olovlig befattning med narko- I tredje hand kan brott mot lagen (1996:1152) om handel med läkemedel m.m. komma ifråga. På motsvarande sätt bör åklagarna överväga om det kan anses möjligt med en skärpt rubricering vid grovt Det ligger nämligen nära till hands att tro att efedrin vid stora beslag är avsett för metamfetamin-tillverkning. för i första hand försöka leda detta i bevis. Det ankommer sedan på dom- stolarna att pröva om de finner att åklagaren kunnat styrka påstått brott. Skulle domstolarna anse att så är fallet skulle de tilltalade kunna dömas till stängare påföljder än vad som är fallet vid grov olovlig befattning Beaktar gällande lagstiftning i tillräcklig grad farligheten hos dopningsmedel, m.m.? Missbruk av dopningsmedel är ett omfattande och stort problem. samma sätt som i fråga om narkotika finns på Internet ett omfattande utbud av dopningspreparat och en omfattande diskussion av preparaten. Sannolikt köps en stor del av dopningsmedlen via Internet. från polis och åklagare är lönsamheten vid olovlig hantering av dop- ningspreparat ofta väl i nivå med motsvarande hantering av narkotika. Dopningspreparat kombineras ofta med narkotika, t.ex. amfetamin Även alkohol och dopningspreparat uppges ofta kombine- Dopningsmedel kan vara en inkörsport till annat missbruk. används ofta mellan perioder av dopningsmissbruk (s.k. kurande) men används även som återställare eller för att förstärka effekten av dop- En genomgående uppfattning är att en person som tar en missbruksdos av dopningspreparat inte kan veta vilka effekter medlet har i olika avseenden beträffande honom själv, om det t.ex. leder till djup depression eller aggressivitet. Missbruk av dopningspreparat kan leda till mycket allvarliga fysiska och psykiska skador. Vissa av dessa skador kan vara irreparabla. Reha- bilitering av dopningsmissbrukare är en långvarig process där möjlig- heten till återgång till ett normalt socialt liv är relativt liten. I stor ut- sträckning hänger detta samman med att dopningsmissbruk ofta förenas med annan missbruksproblematik. Det finns vetenskapligt utförda studier som klart bestyrker att anabola androgena steroider känsliggör hjärnan för alkohol och narkotiska preparat, vilket i många fall leder till ett uttalat drogberoende. Att dopningsmissbruk ofta leder till ökad aggressivitet och fientlighet samt även kan leda till ökad våldsbenägenhet råder det enighet om, lik- som att ett antal mycket grova våldsbrott begåtts av personer som varit påverkade av dopningsmedel. En svårighet vid bedömningen av i vad mån dopningspåverkan föranlett våldsbrottet är som sagts att dop- ningsmissbruk ofta förenas med annat missbruk. Det är väl känt att dopningsmissbruk förekommer i kriminella kretsar. De skador sociala, fysiska och psykiska som dopningsmissbruk kan leda till för den missbrukande eller andra, har stora likheter med motsva- rande skador vid narkotikamissbruk. Missbruket av dopningsmedel är vidare betydande. Det finns därför goda skäl att se allvarligt på sådant missbruk. En straffskärpning för dopningsbrottens del bör komma i fråga, eftersom den nuvarande dopningslagstiftningen enligt utredning- ens mening inte i tillräcklig grad beaktat dopningsmedlens farlighet och föreslår att straffskalan i fråga om dopningsbrott av normalgraden och grovt dopningsbrott fastställs så att den samman- faller eller närmar sig den för motsvarande narkotikabrott. För dopningsbrott av normalgraden föreslår utredningen att fängelse i högst ska komma ifråga. Straffmaximum är fängelse i högst . Detta kan jämföras med straffskalan i fråga om narkotikabrott av normalgraden, som är fängelse i högst . Vid grovt dopningsbrott bör straffskalan justeras till fängelse lägst ett och högst . Vid bedömningen av om ett brott är att anses som grovt bör förutom de omständigheter som gäller vid sådant brott sär- skilt beaktas dopningsmedlets farlighet. Den övre delen av straffskalan bör därvid enligt utredningen förbehållas sådana brott som avses i 1 § första stycket a) och b), dvs. syntetiska anabola steroider och testosteron och dess derivat, vilka anses farligare än tillväxthormon och kemiska substanser som ökar produktion och frigörelse av testosteron och dess derivat eller av tillväxthormon. Den föreslagna straffskalan för grovt dopningsbrott kan jämföras med den skala som gäller , nämligen fängelse i lägst och högst . I detta sammanhang kan även nämnas att straffskalan för grovt narkotikabrott är fängelse i lägst två och högst . Det finns enligt utredningens mening inte skäl att ändra straffskalan i fråga om ringa dopningsbrott. Den bör vara densamma som , dvs. böter eller fängelse . Straffskalan överensstämmer med vad som gäller vid ringa narkotikabrott. I analogi med att påföljderna för dopningsbrott av normalgraden samt grovt dopningsbrott enligt lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dop- ningsmedel föreslås bli höjda, anser utredningen att även påföljderna för smuggling av dopningsmedel bör justeras. För att åstadkomma detta föreslås i lagen (2000:1225) om straff för smuggling en särskild reglering i fråga om smuggling av dopningsmedel. Denna reglering bör gälla istället för den generella reglering av smugglingsbrott som smuggling av dopningspreparat omfattas av. I fråga om smugglingsbrott av normalgraden kan fängelse i högst komma i fråga och beträffande grovt smugglingsbrott kan fängelse i högst ådömas. För smuggling som bedöms som ringa brott kan i dag endast penningböter komma i fråga. En särreglering i fråga om smuggling av dopningsmedel motiveras av förslaget att höja straffmaxi- mum för dopningsbrott från fängelse till fängelse . ningen anser att det höga straffvärde som kommer att gälla för dopnings- brott även bör få påverkan på bedömningen av smugglingsbrott i fråga Påföljden för smuggling av dopningsmedel föreslås sammanfalla med påföljden för dopningsbrott. Detta överensstämmer med motsvarande förhållande mellan narkotika och narkotikasmugglingsbrott. Utredningen föreslår vidare att dopningslagens tillämpningsområde i fråga om 1 § d) ändras på så sätt att den kommer att gälla kemiska sub- stanser som ökar produktion eller frigörelse av testosteron och dess deri- vat eller av tillväxthormon. Enligt utredningens bedömning kommer de problem som dopnings- missbruk leder till att vara ett bestående samhällsproblem. av stor vikt att resurserna för forskning så långt möjligt är sådana att de Detta anses från många håll inte vara fallet . har exempelvis påpekats att det är relativt lite känt om de skador som missbruket leder till . Från flera håll har det upp- getts att det föreligger svårigheter att få anslag till forskning angående Det har också påpekats att vård och behandling av dop- ningsmissbrukare är mycket bristfällig och att t.ex. framställningar från bl.a. Dopingjouren om ekonomiskt stöd för sådan verksamhet ännu inte föranlett några åtgärder. Ny rubrik på lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel? Det har bl.a. från olika myndigheter och organisationer med anknytning till dopningsområdet framförts synpunkter på att de hormonsubstanser o. dyl., som lagen om förbud mot vissa dopningsmedel reglerar, kallas just dopningsmedel. Den huvudsakliga invändning som görs är att den olag- liga hanteringen av hormonsubstanser o. dyl. rent begreppsmässigt bör skiljas från det otillåtna fuskande inom idrotten, som är förbjudet enligt den särskilda lista som () upprättar, men som inte nödvändigtvis behöver innehålla olagliga sub- stanser eller preparat enligt lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dop- ningsmedel. Den listan omfattar även t.ex. amfetamin, vilket som bekant är narkotika. Utredningen har efter övervägande stannat för att inte lämna något för- slag till ändrad rubrik för dopningslagen. Skälet till detta är att det från många olika håll anförts att dopningslagen är ett väl inarbetat namn och att det därför inte finns tillräckligt stöd för en ändring. Behov av utbildning inom rättsväsendet i fråga om dopningsmedel och dessa medels verkningar Ett särskilt problem vid rättstillämpningen i fråga om dopningsbrott är hur straffvärdet ska bedömas. Allmänna domstolar, åklagare och polis är inte vana att hantera dopningsbrott i samma omfattning som narkotika- brott och vägledande praxis vid bedömning av dopningsbrott är knapp- . Enligt uppgifter som utredningen inhämtat förekommer det dock relativt ofta att både narkotika och dopningsmedel påträffas vid tillslag. Mot bakgrund av gällande straffskala för dopningsbrott uppges åklagarna i dessa fall ofta göra bedömningen att det sammanlagda straffvärdet inte torde komma att påverkas av dopningsbrottet. Med hänsyn till rätte- gångsbalkens regelverk om förundersökningsbegränsning och åtals- underlåtelse begränsas ofta förundersökningarna till att enbart avse nar- kotikabrott. Genom detta förfaringssätt uppnår en effektivare resursanvändning. Om åklagaren inte åtalar för dopningsbrott kommer givetvis inte heller domen att ange något om dopningsmedel. Förekomsten av dopnings- medel i sammanhanget blir därmed vanligtvis inte känd. Detta leder på ett olyckligt sätt till att samhällets samt därmed även Kriminalvårdens och kunskaper om förekomsten av dopningsmissbruk liksom effekterna av missbruk blir bristfälliga. Den översyn av dop- ningsbrottens straffvärde som utredningen föreslagit ovan bör enligt utredningens bestämda uppfattning leda till ökade centrala utbildnings- insatser för domare, åklagare, poliser och kriminalvårdstjänstemän i fråga om dopningsmedel och dessa medels verkningar. Vissa frågor om flyktiga ämnen I anges att det fortfarande finns åtskilliga kemiska substanser som används i berusningssyfte, som inte omfattas av lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor. Det gäller t.ex. flera inandningsbara kemikalier. Flera av dessa kemikalier är mycket vanligt förekommande i hushållet t.ex. lim, thinner, färg och bensin. En vara som regleras av lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor får inte hanteras utan tillstånd. Tillstånd får meddelas för ett vetenskapligt eller industriellt ändamål. Enligt direktiven är det med nuvarande lag- stiftning inte lämpligt att införa tillståndssystem för innehav av vanliga hushållskemikalier. Det är enligt direktiven inte heller alltid möjligt att införa restriktioner eller föreskrifter om bl.a. förvaring. Enligt uppdraget i direktiven ska utredaren undersöka möjligheten att begränsa åtkomsten av hälsofarliga varor som används i missbrukssyfte när de hälsofarliga varorna har stora legala användningsområ- den i t.ex. hushållen. En bedömning ska göras av om det är lämpligt att ge någon myndighet rätten att meddela detaljföreskrifter för handeln med sådana ämnen och om så är fallet ska förslag lämnas på lämplig myndig- Tillståndssystem för innehav av vanliga hushållskemikalier? Det är givetvis olyckligt när produkter, som används för legala och ofta även angelägna ändamål, också börjar missbrukas. De produkter som kan bli föremål för sniffning är, som framgått i bakgrundsavsnittet om sniff- ning, av vitt skilda slag. De säljs dessutom på ett stort antal ställen; i