prop · GX03122 · 2010-03-09 00:00:00 — Det är främst för kontokort och liknande instrument som det finns ett praktiskt behov av regler till skydd för konsumenterna. I ett avseende bör lagen reglera instrument som inte omfattas av direk- tivets tillämpningsområde. Det gäller sådana instrument som kan använ- das för förvärv av varor och tjänster endast i de lokaler utgivaren använ- der, inom ett begränsat nätverk av tjänsteleverantörer eller ifråga om ett begränsat varu- eller tjänsteutbud (artikel 3 k). Direktivet tar sikte på betaltjänstleverantörer vilkas huvudsakliga verksamhet består i att erbju- da betaltjänster, och det har därför inte ansetts relevant att reglera instru- ment som har ett begränsat användningsområde, t.ex. bensinkort och kort som används i en viss dagligvarukedja. Medlemsstaterna är alltså fria att införa regler för dessa fall. Transaktioner med sådana instrument kan emellertid uppgå till betydande belopp, och risken för obehöriga transak- tioner med dem är lika stor som beträffande t.ex. bankkort. Regeringen anser att det därmed finns behov av regler även i sådana situationer och att lagen därför bör omfatta även dessa instrument. Som konstateras ovan bör lagen i enlighet med direktivet vara tillämp- lig på både näringsidkare och konsumenter. I likhet med konsument- kreditlagen och med avvikelse från direktivets ordalydelse bör i den svenska lagen användas termen kontohavare som beteckning på den som har ingått avtal med betaltjänstleverantören. I fråga om tillämpningsområdet kan slutligen nämnas att det i artikel 53 anges att direktivets bestämmelser om spärranmälan (artikel 56) och ansvar (artikel 60 och 61) kan avtalas bort avseende s.k. betalningsinstru- ment för låga belopp, om instrumentet inte går att spärra. De närmare förutsättningarna i svensk rätt för att träffa avtal om instrument som inte behöver gå att spärranmäla bör inte regleras i denna lag. Avtalsfrihet och lagens tvingande verkan Av artikel 51 i direktivet följer att en konsument inte kan avstå från de rättigheter han eller hon har fått genom att bestämmelsen om ansvar (artikel 61) införlivas i den nationella rätten. Lagen bör alltså vara tvingande till konsumentens förmån. Av artikel 51 framgår att en betal- tjänstleverantör i ett avtal med en näringsidkare fritt kan avtala om att företaget ska bära hela ansvaret för en obehörig transaktion. alltså inte vara tvingande till andra kontohavares förmån. 5.3 En kontohavares skyldigheter Regeringens förslag: En kontohavare ska vara skyldig att skydda en personlig kod som han eller hon fått, anmäla att ett betalningsinstru- ment har kommit bort eller obehörigen använts och i övrigt följa de villkor som enligt kontoavtalet gäller för användning av betalnings- instrumentet. Promemorians förslag och förslaget i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan någon invändning. Skälen för regeringens förslag: Direktivets bestämmelse om en kontohavares, t.ex. en bankkunds, skyldigheter finns i artikel 56. Konto- havaren ska vara skyldig att använda ett betalningsinstrument i enlighet med villkoren för utfärdande och användning av betalningsinstrumentet (artikel 56.1 a). Kontohavaren ska också utan onödigt dröjsmål under- rätta betaltjänstleverantören, t.ex. en bank eller den enhet som denne angett, så snart han eller hon har fått vetskap om att betalningsinstru- mentet förlorats, stulits, missbrukats eller använts utan samtycke (artikel 56.1 b). I direktivet anges alltså skyldigheten att anmäla en förlust eller missbruk av betalningsinstrumentet som en självständig förpliktelse, oavsett om den i ett enskilt fall framgår av avtalet eller inte. Av artikel 56.2 framgår att kontohavaren, så snart denne tar emot ett betalningsinstrument, ska vidta alla skäliga åtgärder för att skydda personliga säkerhetsanordningar. Direktivet innehåller ingen definition av begreppet personliga säker- hetsanordningar. Med säkerhetsanordning torde avses alla typer av an- ordningar eller rutiner som en användare har fått för att kunna styrka sin behörighet att ta ut pengar, betala räkningar eller göra andra överföringar av pengar. Att säkerhetsanordningen är personlig tar sikte på att den enligt avtalet inte får uppges för någon annan. Förpliktelserna är avgörande för vilket ansvar som finns för det belopp som belastat kontot i samband med en obehörig transaktion. Det är lämpligt, inte minst för konsumenter, att det av lagen framgår att konto- havaren är skyldig att skydda en personlig kod, anmäla att ett betal- ningsinstrument har kommit bort eller obehörigen använts och i övrigt följa de villkor för användningen av ett betalningsinstrument som anges i kontoavtalet. En kontohavares ansvar för en obehörig transaktion Regeringens förslag: Om en obehörig transaktion har kunnat genom- föras till följd av att kontohavaren underlåtit att skydda den personliga ska kontohavaren ansvara för beloppet, dock högst Kontohavaren ska ansvara för hela beloppet om en obehörig transaktion har kunnat genomföras till följd av att kontohavaren av grov oaktsamhet har brutit mot sina förpliktelser. hållanden ska ansvaret vid grov oaktsamhet begränsas till sammanlagt Har konsumenten handlat särskilt klandervärt, ska han eller hon dock ansvara för hela beloppet. Kontohavaren ska inte stå för något belopp som har belastat kontot efter det att kontohavaren har anmält att betalningsinstrumentet ska spärras, utom om kontohavaren genom svikligt handlande har bidragit till den obehöriga transaktionen. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås dock att självrisken ska vara och att någon sådan självrisk inte ska utgå om kontohavaren visar att transak- tionen inte berodde på att han eller hon låtit bli att skydda sin kod. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med rege- Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget i utkastet till lagrådsremiss eller lämnar det utan någon invändning. anser dock att självrisk bör utgå vid alla obehö- riga transaktioner oavsett om en kod har använts eller inte. och bör en takregel inte införas vid grov oaktsamhet. Om en takregel införs bör den enligt endast tillämpas på korttransaktioner. tagarna anser att kontohavaren vid grov oaktsamhet bör ansvara för Skälen för regeringens förslag Självrisk ska betalas om en personlig kod har använts En kontohavare ska enligt direktivet stå för förluster upp till högst vid alla obehöriga betalningstransaktioner som är en följd av att ett förlorat eller stulet betalningsinstrument använts (artikel 61.1). Detsamma gäller om betalningsinstrumentet har missbrukats och detta beror på att kontohavaren inte har skyddat de personliga säkerhetsanord- Medlemsstaterna får begränsa kontohavarens ansvar. ska då tas till arten av de personliga säkerhetsanordningar som hör till ett betalningsinstrument och till de omständigheter under vilka det förlora- des, stals eller missbrukades (artikel 61.3, jfr också skäl 34). Den möjlighet direktivet ger för medlemsstaterna att begränsa ansvaret skulle kunna uppfattas som enbart en rätt att införa en skälighetsregel. skäl 34 anges dock att medlemsstaterna bör kunna fastställa mindre stränga villkor och att medlemsstaterna bör få minska eller helt eliminera Detta ger stöd för tolkningen att direktivet inte hindrar medlemsstaterna från att ange att en självrisk ska utgå under vissa i lagen angivna förutsättningar och inte i andra. Vid de nordiska departements- överläggningarna har det också funnits enighet om att bestämmelsen bör tolkas så. förordar att en självrisk utgår vid alla slags obehöriga transaktioner. Som konstateras i promemorian bör lagen dock skilja mellan de fall då en kod har använts och andra fall. Utgångspunkten måste vara att kontohavaren bara ska stå för en obehörig transaktion om han eller hon kan lastas för den på något sätt. Obehöriga transaktioner som har skett med användning av en kod förut- sätter dock att den obehörige användaren på något sätt har lyckats få kännedom om koden. Att någon har fått tillgång till en kod beror i regel på kontohavaren; det är i det närmaste omöjligt att gissa sig till den kod som hör till ett visst kort. Också då någon obehörig får tillgång till ett betalningsinstrument kan det förstås bero på kontohavaren. bygger ordningen med kontokort och andra betalningsinstrument på att kontohavaren ska kunna ta med sig dem i alla sammanhang, och banker- na kan alltid försvåra obehöriga uttag genom att utfärda betalnings- instrument som förutsätter en kod och inte kan användas t.ex. med en namnunderskrift. Tanken är att kontokortet ska vara ett alternativ till kontanter; det finns alltid en viss risk för förlust av kortet. Däremot behöver koden inte tas med, eller i varje fall inte förvaras omaskerad i anslutning till betalningsinstrumentet. Det är därför motiverat att låta kontohavaren stå för en självrisk just när en personlig kod använts. En självrisk i de fall då en kod har använts ger ett tydligt incitament för kontohavaren att hantera koder så säkert och omsorgsfullt som möjligt. Kontohavaren bör däremot inte stå för någon självrisk om en obehörig transaktion sker på något annat sätt, t.ex. att någon kommer över ett kort och handlar med det genom att förfalska en namnunderskrift. Självrisken bör innebära att kontohavaren ansvarar i det närmaste strikt för beloppet. Lagstiftningen bör vara neutral till olika sätt att betala på och regle- ringen bör därför gälla alla betalningsinstrument. Av artikel 61.1 framgår att självriskbeloppet som mest får uppgå till . Beloppet bör bestämmas så att det skapar ett incitament för kontohavaren att vara aktsam om sin kod och inte drabbar kontohavaren för hårt. I likhet med vad som gäller i och föreslås att självriskbeloppet bestäms till . Bestämmelsen, som innebär en skärpning för kontohavaren jämfört med gällande rätt, bör gälla både näringsidkare och konsumenter. En konsekvens av att lagen är tvingande till förmån för konsumenter är att det i konsumentförhållanden inte blir möjligt att avtala om högre själv- risk än . Ansvar vid grovt oaktsam överträdelse av förpliktelserna Kontohavaren ska enligt direktivet stå för samtliga förluster som är en följd av att han eller hon har handlat bedrägligt. Detsamma gäller om kontohavaren har låtit bli att uppfylla en eller flera av sina skyldigheter enligt artikel 56 och detta har skett avsiktligen eller genom grov oakt- Prop. 2009/10:122 samhet. I 34 § konsumentkreditlagen anges några specifika fall där konto- havaren kan bli fullt betalningsansvarig. I andra fall behöver en konsu- ment aldrig stå för ett belopp som påförts kontot oavsett vad som enligt avtalsvillkoren med kontohavaren krävs av honom eller henne. När det i 34 § talas om grov oaktsamhet gäller det endast på vilket sätt konto- havaren förlorat kontokortet, även om aktsamhetsbedömningen förstås i viss mån sker utifrån de skyldigheter kontohavaren har enligt villkoren. Direktivets bestämmelser om betalningsansvar är uppbyggda på ett annat sätt än 34 § konsumentkreditlagen. Direktivet tar sikte på frågan om kontohavaren genom grov oaktsamhet brutit mot de villkor som enligt kontoavtalet gäller för hanteringen av betalningsinstrumentet. Innehållet i de enskilda villkoren tillmäts alltså betydelse och betal- tjänstleverantören kan i praktiken i hög grad styra de krav som ska ställas på kontohavaren. Som föreskrivs i direktivet bör kontohavaren ansvara för grov oakt- samhet. Det följer av direktivet att det i första hand är medlemsstaterna som får bestämma innebörden av grov oaktsamhet (jfr skäl 33). Innebörden av vad som är grov oaktsamhet blir delvis en annan enligt de föreslagna reglerna än enligt 34 § konsumentkreditlagen. Även om viss ledning kan hämtas i den omfattande praxis som finns beträffande 34 § hos främst , bör det krävas mer för att en person ska anses ha handlat grovt oaktsamt enligt den nya lagen. Det bör framför allt handla om situationer där kontohavaren varit obetänksam på ett sätt som inte kan ursäktas. En takregel för konsumenter vid grovt oaktsam överträdelse av förpliktelserna Medlemsstaterna får enligt direktivet begränsa ansvaret vid grov oakt- samhet. Särskild hänsyn ska då tas till arten av de personliga säkerhets- anordningar som hör till ett betalningsinstrument och till de omständig- heter under vilka det förlorades, stals eller missbrukades (artikel 61.3, jfr också skäl 34). Som framgår ovan har det vid de nordiska departements- överläggningarna funnits enighet om att bestämmelsen bör uppfattas så att medlemsstaterna har rätt att införa en generell begränsning av ansvaret. Det är närmast självklart att en användare som agerar grovt oaktsamt själv bör ta ett stort ansvar för en obehörig transaktion. Det finns dock ett samhällsekonomiskt och brottsförebyggande intresse av att minska kon- tanthanteringen till förmån för ökad kortanvändning. Genom betalning med kort och andra betalningsinstrument begränsas kreditinstitutens han- teringskostnader och risken för rån. Det ligger ett värde i att man kan använda kontokort och andra betalningsinstrument utan att riskera att drabbas av alltför kännbara ekonomiska förluster. Enligt regeringens mening bör de ekonomiska risker för en enskild person som är förknippade med användningen av ett betalningsinstru- ment begränsas. Önskemålet att uppmuntra användningen av kontokort och andra betalningsinstrument gör att parterna i viss mån bör dela på risken för en obehörig transaktion till och med i de fall då kontohava- ren anses ha varit grovt oaktsam. Det ekonomiska ansvaret bör dock vara så pass kännbart att kontohavaren i det längsta försöker att följa de villkor som gäller för användningen av betalningsinstrumentet. Ett sätt att minska de ekonomiska riskerna för användarna är att införa en generell beloppsbegränsning av ansvaret, en s.k. takregel. Enligt Ut- redningen om betalningsansvar vid obehörig användning av kontokort m.m. har man goda erfarenheter av en sådan begränsningsregel i och . Mot denna bakgrund föreslår regeringen att en takregel införs. Tak- beloppet bör, för tydlighets skull, anges i kronor och inte knytas till prisbasbeloppet. I den danska lagstiftningen om obehörig användning av kontokort är takbeloppet angivet till . I motsvarande norska lag är detta belopp 12 . Ett takbelopp om fram- står som lämpligt. För de allra flesta är redan en förlust på så kännbar att det kan antas att ett betalningsinstrument kommer att hanteras med stor omsorg. Med denna lösning finns det inget behov av en möjlighet att jämka ansvaret vid grov oaktsamhet. En begränsning av ansvaret har inte samma ekonomiska betydelse för näringsidkare som för konsumenter och det finns därmed inte tillräckliga skäl att införa en begränsning i dessa fall. Takregeln bör alltså gälla enbart i konsumentförhållanden. Enligt bör takregeln inte gälla vid obehörig användning av Internetbank och liknande självbetjäningstjänster. Regeringen anser dock att det inte finns skäl att ha ett lägre konsu- mentskydd för transaktioner via Internet- och telefonbank än för transak- tioner med andra betalningsinstrument. Vid användning av Internet- och telefonbank har kontohavaren i regel möjlighet att disponera större belopp än med ett kontokort. Med hänsyn till risken för stora förluster finns det för konsumenterna generellt sett ett större behov av en takregel vid obehöriga transaktioner över Internet än vid andra obehöriga transak- tioner. Enligt regeringens mening bör inte konsumenten ens vid grov oaktsamhet stå hela risken för en betydande förlust. Användningen av Internetbank och liknande självbetjäningstjänster innebär också kost- nadsbesparingar för bankerna. Vid de nordiska departementsöverlägg- ningarna har det framkommit att den generella takregeln som funnits i har fungerat väl. Takregeln är tillämplig på transaktioner över Internet också i . Regeringen föreslår alltså att takregeln är tillämplig även på transak- tioner via Internetbank och liknande självbetjäningstjänster. Det är inte rimligt att takregeln gäller om konsumenten handlat bedräg- ligt eller särskilt klandervärt. I linje med direktivet bör takregeln därför inte gälla i sådana fall. Undantag från kontohavarens ansvar för ett belopp Det framgår av direktivet att kontohavaren efter en spärranmälan inte ska belastas med några ekonomiska konsekvenser till följd av att en obehörig person har använt ett betalningsinstrument som förlorats, stulits eller missbrukats, såvida inte kontohavaren har handlat bedrägligt (artikel 61.4). Om betaltjänstleverantören inte erbjuder ett lämpligt Prop. 2009/10:122 sätt att lämna en sådan anmälan, ska kontohavaren inte vara ansvarig för de ekonomiska konsekvenserna av att betalningsinstrumentet använts, om han eller hon inte har handlat bedrägligt (artikel 61.5). Detta torde i och för sig gälla även utan någon uttrycklig bestämmelse om det. En liknande bestämmelse finns dock i 34 § andra stycket konsumentkredit- lagen. Om en obehörig transaktion skulle ha inträffat efter att det har gjorts en anmälan om att kontokortet ska spärras, är kontohavaren betal- ningsskyldig för beloppet endast om kontohavaren eller någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda kontokortet har förfarit svikligt. För att det inte ska råda någon tvekan om att kontohavaren inte har något ansvar efter att ha spärranmält föreslås att det införs en särskild bestämmelse om det. I enlighet med direktivet bör det dock göras ett undantag för de fall då kontohavaren genom svikligt handlande har bidragit till den obehöriga transaktionen. Om en kontohavare nekar till att ha godkänt en betalningstransaktion, ska medlemsstaterna enligt direktivet kräva att betaltjänstleverantören visar att betalningstransaktionen autentiserats, registrerats korrekt, konto- förts och inte påverkats av ett tekniskt fel eller någon annan bristfällighet (artikel 59.1). Att betaltjänstleverantören kan visa att kontohavaren använt ett visst betalningsinstrument är enligt direktivet inte tillräckligt för att visa att kontohavaren försummat att uppfylla sina skyldigheter enligt avtalsvillkoren på ett sådant sätt att denne ska stå för en del av förlusten (artikel 59.2). Det är betaltjänstleverantören inte kontohavaren som har möjlighet att föra bevisning om de förhållanden som anges i artikel 59. Enligt allmänna principer är det leverantören som har bevisbördan för dessa förhållanden. Omständigheterna bedöms alltså ingå i det som betaltjänst- leverantören måste visa också utan någon uttrycklig regel om det. Som konstateras i promemorian behövs det ingen särskild bestämmelse om detta i lagen. 5.5En kontohavares skyldighet att underrätta betaltjänstleverantören Regeringens förslag: Kontohavaren ska ansvara för hela beloppet om han eller hon inte underrättar betaltjänstleverantören utan onödigt dröjsmål efter att ha fått vetskap om den obehöriga transaktionen och, om kontohavaren fått information om transaktionen, från det att beloppet belastat kontot. Promemorian innehåller inget förslag till reklamationsregel. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med rege- ringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan någon invändning. Skälen för regeringens förslag: Vill kontohavaren att betaltjänstleve- rantören ska ersätta honom eller henne för den obehöriga transaktionen, ska kontohavaren enligt direktivet underrätta betaltjänstleverantören utan Prop. 2009/10:122 onödigt dröjsmål efter det att han eller hon fått kännedom om transak- tionen och senast efter debiteringsdagen (artikel 58). Den sistnämnda tidsfristen gäller dock inte om betaltjänstleverantören inte har lämnat någon information om transaktionen till kontohavaren. Som anges i direktivet bör det fordras att kontohavaren underrättar betaltjänstleverantören om den obehöriga transaktionen för att få beloppet ersatt av leverantören. En sådan underrättelse bör lämnas utan onödigt dröjsmål från det att kontohavaren fått vetskap om transak- tionen. I de fall betaltjänstleverantören på föreskrivet sätt informerat kontohavaren om transaktionen bör kontohavaren i enlighet med direk- tivet vara skyldig att reklamera i varje fall senast efter debiteringsdagen. Detta innebär dock inte att kontohavaren alltid har rätt att vänta så som , utan kontohavaren kan förlora sin rätt om han eller hon känner till den obehö- riga transaktionen och förhåller sig passiv. Det bör vara tillräckligt att kontohavaren lämnar en s.k. neutral rekla- mation. Det innebär att kontohavaren inte behöver ange vilket eller vilka anspråk på ersättning han eller hon har för avsikt att framställa på grund av den obehöriga transaktionen. Något krav på att reklamationen ska ske i viss form bör inte ställas. Den bör alltså kunna göras såväl skriftligen som muntligen. Det anges inte uttryckligen i direktivet vilken följden blir av att konto- havaren inte underrättar betaltjänstleverantören inom föreskriven tid. Att det där talas om att användaren ska få rättelse endast om han eller hon iakttar fristerna och att det även anges en yttersta frist får uppfattas så att kontohavaren förlorar rätten till återbetalning om han eller hon inte underrättar banken inom . Det framgår av direktivet att medlemsstaterna ska se till att en betal- tjänstleverantör betalar tillbaka beloppet för den obehöriga transaktionen till kontohavaren eller återställer det debiterade kontots kontoställning till den som skulle ha förelegat om det inte hade skett en obehörig transaktion (artikel 60). I denna proposition föreslås att kontohavaren i vissa fall helt eller del- vis ska stå för det belopp som den obehöriga transaktionen uppgått till. I övriga fall ansvarar betaltjänstleverantören för beloppet. Av lagstiftning- en följer alltså att betaltjänstleverantören är skyldig att betala tillbaka det belopp som motsvarar transaktionen, utom i de fall konto- havaren ska stå för den. Någon uttrycklig bestämmelse om detta behövs inte. 5.6En kontohavares ansvar för en annan behörig persons hantering av ett betalningsinstrument Regeringens förslag: Om även någon annan än kontohavaren enligt kontoavtalet är behörig att använda ett betalningsinstrument, ska, vid bedömningen av om kontohavaren ansvarar för något belopp, den andra personens handlande räknas som om kontohavaren själv hade Promemorian innehåller inget förslag om kontohavares ansvar för en Prop. 2009/10:122 annan behörig persons handlande. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med rege- ringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot det. Skälen för regeringens förslag: Med obehörig transaktion avses enligt direktivet sådana transaktioner som genomförts utan att någon behörig person har lämnat sitt samtycke (jfr artikel 54.1). Ett godkännan- de kan enligt direktivet endast den lämna som är avtalspart. Det före- kommer att en person som inte är part i ett kontoavtal ges behörighet att genomföra transaktioner, t.ex. med ett extrakort. Kontohavaren tar då i regel på sig ett ansvar under samma förutsättningar och med samma begränsningar som om transaktionen gjorts med kontohavarens eget betalningsinstrument. Direktivet reglerar inte kontohavarens ansvar i en sådan situation och hindrar inte att kontohavaren tar på sig ansvaret. Kontohavaren bör även fortsättningsvis kunna ge någon annan behö- righet att använda ett betalningsinstrument som är kopplat till hans eller hennes konto. Samma skäl för en begränsning av kontohavarens ansvar gör sig dock gällande i fall då en obehörig transaktion skett med t.ex. ett extrakort som i de fall då den skett med kontohavarens eget betalnings- instrument (se främst avsnitt 5.4). Det bör därför inte vara möjligt att göra gällande ett längre gående ansvar mot kontohavaren i dessa fall. Regeringens förslag: Lagen ska träda i kraft . Den ska vara tillämplig på avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet.