prop · GY0343 · 2010-12-16 00:00:00 — Vad som sagts ska också gälla beslut, som i någon av nämnda stater till tryggande av anspråk på böter, förverkande av egendom, skadestånd eller ersättning för rättegångskostnad meddelats angående kvarstad, skingringsförbud eller beslag av egendom tillhörande för brott misstänkt. I lagen (2009:1427) om erkännande och verkställighet av bötesstraff inom Europeiska unionen finns bestämmelser om verkställighet av bötesstraff i vissa fall. I lagen (2011:000) om erkännande och verkställighet av beslut om förverkande inom Europeiska unionen finns bestämmelser om verkställighet av beslut om förverkande i vissa fall. Denna lag träder i kraft . 1 Senaste lydelse 2009:1430. Ärendet och dess beredning antogs rådets rambeslut /783/RIF om tillämp- ning av principen om ömsesidigt erkännande på beslut om förverkande (rambeslutet om verkställighet av beslut om förverkande). Innan rådet antog rambeslutet hade godkänt ett utkast till rambeslut (prop. 2004/05:55, bet. 2004/05:JuU25, rskr. 2004/05:184). Rambeslutet finns intaget som bilaga 1. Inom har det utarbetats en promemoria, Verk- ställighet inom Europeiska unionen av bötesstraff och beslut om förverk- ande (Ds 2007:18), som innehåller förslag till genomförande av såväl rambeslutet om verkställighet av beslut om förverkande som rådets ram- beslut /214/RIF av om tillämpning av prin- cipen om ömsesidigt erkännande på bötesstraff (rambeslutet om verk- ställighet av bötesstraff). I promemorian föreslås dels en ny lag, dels vissa andra lagändringar. Promemorians lagförslag finns i bilaga 2. Promemorian har remissbehandlats och en förteckning över remiss- instanserna finns i bilaga 3. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig i (Ju2007/6240/BIRS). trädde lagen (2009:1427) om erkännande och verkställig- het av bötesstraff inom Europeiska unionen i kraft (lagen om verkställig- het av bötesstraff, prop. 2008/09:218, bet. 2009/10:JuU3, rskr. 2009/10:33). Den lagen genomför rambeslutet om verkställighet av bötesstraff. I detta ärende behandlas förslag till lagstiftning för genomförande av rambeslutet om verkställighet av beslut om förverkande. Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådets yttrande finns i bilaga 5. Lagrådet har i huvudsak godtagit förslagen men också före- slagit vissa justeringar. Regeringen har i allt väsentligt följt Lagrådets förslag. Lagrådets synpunkter behandlas i avsnitten 6 och 7.4.12 samt i relevanta delar i författningskommentaren. I förhållande till lagråds- remissens lagförslag har dessutom några språkliga och redaktionella ändringar gjorts. 4Rambeslutet om verkställighet av beslut om förverkande Rambeslutet om verkställighet av beslut om förverkande är ett led i det fortgående arbetet inom den Europeiska unionen (EU) med att förbättra samarbetet på det straffrättsliga området. En viktig utgångspunkt i detta arbete är principen om ömsesidigt erkännande av domar och beslut i brottmål som meddelats i andra medlemsstater. Principen lades fast av De riktlinjer som antogs i Prop. 2010/11:43 har av upprepats i Haagprogrammet, som antogs , och i Stockholmsprogrammet som antogs . I sin mest renodlade form innebär principen om ömsesidigt erkännande att medlemsstaterna inte ska ifrågasätta varandras domar och beslut utan i stället direkt verkställa dem. Det mellanstatliga samarbetet på detta område ger annars den stat som tar emot en framställning om verkställig- het från en annan stat stora möjligheter att vägra verkställighet. De rambeslut som antagits inom EU och som vilar på principen om ömse- sidigt erkännande lämnar emellertid alltjämt den verkställande staten vissa möjligheter att vägra verkställighet av domar eller beslut som har meddelats i en annan medlemsstat. Syftet med dessa rambeslut är dock att förenkla förutsättningarna och förfarandet för att en dom eller ett beslut som har meddelats i en medlemsstat ska kunna verkställas inom hela EU. Rambeslutet om verkställighet av beslut om förverkande är ett led i detta arbete. Det skulle ha varit genomfört . 4.2 Rambeslutets huvudsakliga innehåll I ingressen till rambeslutet framhålls att det inte räcker att inom EU garantera ömsesidigt erkännande av preliminära rättsliga åtgärder som spärrande och beslag. En effektiv brottsbekämpning fordrar även ömse- sidigt erkännande av beslut om förverkande av av brott (skäl 7). Har egendom förklarats förverkad i en medlemsstat ska, om egendomen finns i en annan medlemsstat, verkställighet av beslutet kunna äga rum där. Tanken är att ingen fysisk eller juridisk person, vars egendom har förverkats, ska kunna komma undan verkställighet av ett sådant beslut inom EU. Samarbetet kring rambeslutet förutsätter förtroende för att de beslut om förverkande som ska erkännas och verkställas är meddelade i enlighet med principerna om laglighet, subsidiaritet och proportionalitet. förutsätter också att rättigheter som tillkommer parter och berörda tredje män i god tro ska upprätthållas, men att man försöker förhindra att orättmätiga anspråk från fysiska eller juridiska personer tillgodoses (skäl 9). Rambeslutet reglerar inte återlämnande av egendom till dess rättmätige ägare (skäl 15). Syfte, definitioner och behöriga myndigheter Enligt artikel 1 är syftet med rambeslutet att fastställa de regler som ska gälla när en medlemsstat ska erkänna och på sitt territorium verkställa ett beslut om förverkande som har utfärdats av en domstol i en annan I artikel 2 finns en uppräkning av olika definitioner av betydelse för Med uttrycket beslut om förverkande avses ett slutligt straff eller slutlig åtgärd, beslutad av domstol efter rättegång på grund av en eller flera brottsliga handlingar, som innebär slutligt berövande av egen- Prop. 2010/11:43 dom. Med begreppet egendom ska förstås varje form av egendom, materiell eller immateriell, lös eller fast, samt juridiska handlingar och urkunder som styrker äganderätt eller annan rätt till sådan egendom som kan förklaras förverkad. Med avses varje ekonomisk fördel av brott och med hjälpmedel all slags egendom som på något sätt, helt eller delvis har använts eller har varit avsedd att användas för att begå brott. Vidare definieras begreppet kulturföremål som ingår i det nationella kulturarvet. Enligt artikel 3 ska medlemsstaterna underrätta rådets general- sekretariat om vilken eller vilka myndigheter som ska vara behöriga enligt rambeslutet, när medlemsstaten är utfärdande respektive verk- ställande stat. Tillämpningsområdet och kravet på dubbel straffbarhet Rambeslutet gäller för verkställighet av beslut om förverkande oavsett vilket brott personen har dömts för. Tanken är att rambeslutet ska vara ett effektivt verktyg vid bekämpning av organiserad och ekonomisk brottslighet (se skäl 7). I fråga om krav på dubbel straffbarhet, dvs. krav på att det förverk- andegrundande brottet ska utgöra brott även i den verkställande staten, har man i rambeslutet (artikel 6) i huvudsak valt samma lösning som i rådets rambeslut /584/RIF om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (rambeslutet om den europeiska arresteringsordern) och rådets rambeslut /577/RIF om verkställighet i Europeiska unionen av beslut om frysning av egendom eller bevis- material (rambeslutet om verkställighet av frysningsbeslut). Detta inne- bär att krav på dubbel straffbarhet inte får ställas upp, om den utfärdande staten anser att gärningen som har föranlett förverkandebeslutet mot- svarar något av de brott som räknas upp i punkten 1 och att brottet i fråga har ett längsta frihetsstraff om enligt den utfärdande statens lagstiftning. Det är den utfärdande staten som prövar om det är fråga om något av de uppräknade brotten. Den verkställande staten får inte göra någon egen bedömning av detta. Uppräkningen kan ändras eller utvidgas efter beslut av rådet (punkten 2). Grundas beslut om förverkande på ett brott som inte finns i uppräk- ningen, får den verkställande staten enligt punkten 3 kräva både dubbel straffbarhet och att brottet i fråga kan ge upphov till förverkande enligt den verkställande statens lagstiftning, för att verkställighet ska beviljas. I artikel 8 regleras vilka grunder en medlemsstat får åberopa för att inte verkställa ett beslut om förverkande. För det första får verkställighet vägras om det intyg som ska bifogas beslutet om förverkande saknas, är ofullständigt eller uppenbarligen inte står i överensstämmelse med beslutet om förverkande (punkten 1). För det andra får verkställighet vägras om verkställigheten skulle strida mot principen om ne bis in idem, dvs. att ingen ska dömas två gånger för samma sak (punkten 2 a). Verkställighet får för det tredje vägras om det brott som ligger till grund för beslutet om förverkande inte motsvaras av ett brott som ger möjlighet till förverkande i den verkställande staten (punkten 2 b). Detta gäller dock inte om brottet tillhör de brott som räknas upp i artikel 6.1. Vidare får verkställighet vägras om det enligt den verkställande statens lagstiftning finns immunitet och privilegier som skulle hindra verkställig- het av ett nationellt beslut om förverkande av egendomen i fråga (punkten 2 c). Likaså får verkställighet vägras om de rättigheter som tillkommer berörda parter, inklusive tredje man i god tro, enligt den verk- ställande statens lagstiftning gör det omöjligt att verkställa beslutet (punkten 2 d). I de fall där beslutet har meddelats i en utevarodom får verkställighet vägras om intyget inte anger att den mot vilken förverk- andet riktas informerades om förhandlingen eller har uppgett att han eller hon inte bestrider beslutet om förverkande (punkten 2 e). Gäller beslutet om förverkande ett brott som begåtts helt eller delvis på den verkställande statens territorium kan den staten vägra verkställighet (punkten 2 f, första strecksatsen). Verkställighet kan också vägras om brottet begåtts utanför den utfärdande statens territorium och åtal inte är tillåtet för brottet i den verkställande staten när det har begåtts utanför den statens territorium (punkten 2 f, andra strecksatsen). Den nu aktuella punkten har samband med definitionen i artikel 2 h av förbrott. Om de straffrättsliga förfaranden som leder fram till ett beslut om förverkande omfattar ett förbrott, eller penningtvätt, ska med brott enligt denna vägransgrund avses ett förbrott. Vidare får den behöriga myndigheten vägra att verkställa ett förverk- ande om verkställighet inte kan äga rum på grund av preskription enligt den verkställande statens lagstiftning och beslutet avser en gärning som omfattas av den verkställande statens jurisdiktion (punkten 2 h). Det finns en särskild vägransgrund i punkten 3 som knyter an till den verkställande statens reglering av utökade möjligheter till beslut om förverkande (beslut om utvidgat förverkande). Vägransgrunden tar sikte på sådana beslut om förverkande som har sin grund i något av de alterna- tiv som framgår av artikel 3.2 i rådets rambeslut /212/RIF om för- verkande av , hjälpmedel och egendom som härrör från brott (förverkanderambeslutet). Om beslutet om förverkande inte omfattas av den modell för utvidgat förverkande som den verkställande staten har valt enligt artikel 3.2 förverkanderambeslutet, ska den verkställande staten verkställa beslutet om utvidgat förverkande åtminstone i den omfattning som föreskrivs i liknande fall enligt den nationella lagstift- ningen. Är det fråga om ett beslut om utvidgat förverkande enligt den utfärd- ande statens lagstiftning som går utöver vad som krävs enligt förverk- anderambeslutets artikel 3, som uttryckligen endast anger en miniminivå, har den verkställande staten rätt att med stöd av punkten vägra verk- ställa beslutet. För samtliga dessa vägransgrunder gäller att myndigheten i den verk- ställande staten ska överväga att samråda med behörig myndighet i den utfärdande staten, innan ett beslut att vägra erkänna och verkställa beslutet om förverkande fattas. För vissa av vägransgrunderna är ett sådant samrådsförfarande obligatoriskt (punkten 4). Enligt artikel 7.5 har en medlemsstat rätt att avge en förklaring att sådana beslut om utvidgat förverkande som grundar sig på annan lagstift- ning än sådana som genomför artikel 3.1 och 3.2 i förverkanderam- beslutet inte kommer att erkännas och verkställas. Utöver de nu redovisade vägransgrunderna finns det ytterligare några. Av artikel 1.2 framgår att rambeslutet inte påverkar skyldigheten att iaktta de grundläggande rättigheterna och grundläggande rättsprinciperna i artikel 6 i fördraget om Europeiska unionen (). I skäl 13 och 14 anges vissa av dessa grundläggande rättigheter och rättsprinciper. Enligt skäl 13 kan en medlemsstat vägra att verkställa beslut om förverkande om det finns objektiva skäl att tro att beslutet har utfärdats för att lagföra eller straffa en person på grund av dennes kön, ras, religion, etniska ursprung, nationalitet, språk, politiska uppfattning eller sexuella läggning, eller om personens ställning kan skadas av något av dessa skäl. Vidare framgår av skäl 14 att rambeslutet inte hindrar medlemsstaterna från att tillämpa sina konstitutionella bestämmelser om prövning i laga ordning och om förenings-, tryck- och yttrandefrihet. I artikel 8.5 återspeglas också den situationen att det kan vara omöjligt att verkställa beslutet om förverkande på grund av att den egendom som ska förverkas redan har förverkats, försvunnit, förstörts eller inte kan återfinnas. I artikel 4.1 föreskrivs att ett förverkandebeslut ska, tillsammans med ett särskilt upprättat intyg (i vilket vissa obligatoriska uppgifter ska anges), sändas över direkt till den behöriga myndigheten i den medlemsstat i vilken den utfärdande staten har tillräckliga skäl att anta att den fysiska eller juridiska person mot vilken förverkandebeslutet har utfärdats har egendom eller inkomster. Avser förverkandebeslutet specifik egendom får det översändas till en medlemsstat där det finns tillräckliga skäl att anta att egendomen finns. Om det inte finns sådana skäl får förverkande- beslutet sändas till en medlemsstat där den fysiska person som beslutet avser normalt är bosatt eller i fråga om juridisk person har sitt säte. Det medsända intyget ska vara översatt till den verkställande statens officiella språk eller till ett språk som den staten enligt artikel 19 har förklarat sig godta. Om den myndighet som tar emot beslutet om förverkande inte är behörig att pröva om beslutet ska erkännas och verkställas ska myndig- heten enligt artikel 4.5 på eget initiativ lämna över förverkandebeslutet till behörig myndighet. Av artikel 5 framgår att verkställighet i vissa fall får sökas i flera medlemsstater . Ett förverkandebeslut som avser viss specifik egendom får sändas över till flera medlemsstater för verkställighet, om det finns tillräckliga skäl att anta att egendomen eller olika delar av egen- domen finns i flera stater eller om verkställigheten på annat sätt kräver åtgärder i flera stater. Avser förverkandebeslutet ett penningbelopp får verkställighet äga rum i flera medlemsstater om detta krävs, t.ex. om det kan antas att tillräckliga tillgångar inte finns i en verkställ- ande stat för att kunna verkställa beslutet om förverkande i sin helhet. Följden av att sända över ett förverkandebeslut till en annan stat är inte att den utfärdande staten fråntas rätten att fortsätta verkställigheten av beslutet, utan verkställigheten kan fortgå i den utfärdande staten sam- tidigt som den pågår i en eller flera verkställande stater (artikel 14.1). Det sammanlagda värdet av verkställigheten får dock inte överstiga det belopp som angetts i förverkandebeslutet (artikel 14.2). Behörig myndighet i den verkställande staten ska enligt artikel 7 erkänna förverkandebeslutet, dvs. godta detta utan ytterligare formali- teter, och skyndsamt vidta nödvändiga åtgärder för att beslutet ska kunna verkställas, under förutsättning att någon vägransgrund inte är tillämplig. Myndigheten i den verkställande staten har enligt artikel 12 exklusiv behörighet att besluta om förfarandet och alla andra åtgärder som har samband med verkställigheten. Det innefattar även skäl för att avbryta verkställigheten. Ett undantag är dock om den verkställande staten inte erkänner principen om straffrättsligt ansvar för juridiska personer. Då ska verkställighet ändå ske enligt den verkställande statens verkställighets- regler. Om den verkställande staten får in flera förverkandebeslut avseende penningbelopp mot samma person och denne inte har tillräckligt med till- gångar i den verkställande staten för att samtliga förverkandebeslut ska kunna verkställas, eller om flera förverkandebeslut avser samma speci- fika egendom, ska den verkställande staten enligt artikel 11 besluta vilket eller vilka av förverkandebesluten som ska verkställas. Hänsyn ska tas till samtliga omständigheter, bl.a. om egendom redan har frysts på en utfärdande stats begäran, brottens svårhetsgrad, samt datum för förverk- andebesluten och tidpunkten för översändandet av dessa till den verk- ställande staten. Om förverkandebeslutet avser specifik egendom får de berörda staterna, om det är tillåtet enligt dessa staters lagstiftning, komma överens om att verkställigheten i stället får ske genom inbetalning av ett penningbelopp som motsvarar värdet av egendomen (artikel 7.2). Ett för- verkandebeslut som avser ett penningbelopp ska verkställas mot all egen- dom som finns att tillgå, om betalning inte erhålls (artikel 7.3). Kan personen mot vilken beslutet om förverkande riktar sig bevisa att beslutet helt eller delvis har verkställts, ska de berörda myndigheterna samråda med varandra enligt artikel 12.2. Den del som redan har verk- ställts ska dras av från det belopp som återstår att driva in i den verkställ- ande staten. Detta gäller också om den berörda personen frivilligt betalar in ett penningbelopp till den utfärdande myndigheten efter det att för- verkandebeslutet har sänts över till en annan stat för verkställighet (artikel 14.3 c). Enligt artikel 7.4 får den verkställande staten vid behov räkna om förverkandebeloppet till den egna valutan. Den växelkurs som gällde för förverkandebeslutet ska användas för omräk- ningen. Om förverkandebeslutet inte kan verkställas, får den verkställande staten enligt artikel 12.4 förvandla förverkandet till ett annat straff, inklu- sive en frihetsberövande påföljd, endast om den utfärdande staten har godkänt detta. Enligt artikel 13 får amnesti och nåd beviljas av både den utfärdande och den verkställande staten. Omprövning av förverkandebeslutet får dock bara äga rum i den utfärdande staten. Den utfärdande staten ska enligt artikel 15 genast informera den verk- ställande staten om förverkandebeslutet är verkställbart eller om verkställigheten av annat skäl dras tillbaka. Den verkställande staten ska då genast avbryta verkställigheten. Den verkställande staten ska, enligt artikel 17, informera den utfärd- ande staten så snart förverkandebeslutet har verkställts. Detsamma gäller om den verkställande staten har utnyttjat vissa av de vägransgrunder som anges i rambeslutet eller om förverkandebeslutet av andra skäl inte har kunnat verkställas samt om den verkställande staten i så fall har tillämpat en alternativ åtgärd. Det belopp som drivs in vid verkställigheten tillfaller enligt artikel 16 den verkställande staten, om beloppet understiger eller mot- svarande belopp. Driver den verkställande staten in ett högre belopp, ska hela det belopp som drivits in delas mellan den utfärdande och den verk- ställande staten. Avser verkställigheten annat än ett penningbelopp, får den verkställande staten avgöra om egendomen ska säljas och intäkten fördelas enligt vad som har angetts, eller om egendomen ska föras över till den utfärdande staten. Avser förverkandebeslutet ett penning- belopp får specifik egendom som säkrats vid verkställigheten föras över till den utfärdande staten endast om denna samtycker till detta. Kan egen- domen varken säljas eller överföras, får den verkställande staten förfoga över den på annat sätt i enlighet med sin lagstiftning (t.ex. förstöra den). Omfattar beslutet om förverkande kulturföremål som ingår i den verk- ställande statens kulturarv behöver staten varken sälja eller lämna över detta föremål till den utfärdande staten. Begreppet kulturföremål defini- eras i artikel . De berörda staterna kan i det enskilda fallet komma överens om en annan fördelning av vad som flyter in vid verkställigheten av ett förverk- andebeslut än vad som har sagts. Medlemsstaterna får enligt artikel 20 inte begära ersättning av varandra för de kostnader som har uppstått i samband med verkställigheten av ett förverkandebeslut. Om den verkställande staten har haft stora eller exceptionella kostnader, kan den emellertid lämna förslag till den utfärd- ande staten om att kostnaderna ska delas mellan staterna. Uppskov, överklagande och regressrätt I artikel 10 finns bestämmelser om att verkställigheten i vissa situationer får skjutas upp. En sådan situation är om det, vid verkställighet i flera medlemsstater av ett beslut om förverkande som avser ett penningbelopp, finns risk för att det sammanlagda värdet av verkställig- heten kommer att överstiga det belopp som anges i förverkandebeslutet (punkten 1 a). En annan situation där verkställigheten får skjutas upp är när någon har överklagat verkställigheten i den verkställande staten (punkten 1 b). Vidare får verkställigheten skjutas upp om den skulle skada en pågående brottsutredning eller annat liknande förfarande (punkten 1 c) eller om egendomen redan omfattas av ett beslut om förverkande (punkten 1 e). Om det anses nödvändigt att översätta beslutet Prop. 2010/11:43 om förverkande kan verkställigheten skjutas upp det tar att översätta beslutet (punkten 1 d). Så snart skälen för uppskov har upphört ska handläggningen återupptas (punkten 4). Enligt artikel 9 ska medlemsstaterna säkerställa att alla parter (inklu- sive tredje man i god tro) har tillgång till rättsmedel i syfte att skydda sina rättigheter. Talan mot verkställigheten ska väckas i den verkställ- ande staten i enlighet med den statens nationella lagstiftning. Domstolen i den verkställande staten får dock inte pröva grunden för att utfärda förverkandebeslutet. Om talan väcks i den verkställande staten ska behörig myndighet i den utfärdande staten underrättas om detta. Den utfärdande staten ska enligt artikel 18 ersätta skadestånd som den verkställande staten har betalat ut till skadelidande till följd av verk- ställigheten av förverkandebeslutet. Detta ska dock inte gälla om skadan, eller någon del av den, beror på den verkställande statens eget agerande vid verkställigheten. Enligt artikel 21 påverkar rambeslutet inte tillämpningen av bilaterala och multilaterala avtal eller överenskommelser mellan medlemsstaterna som bidrar till att ytterligare förenkla och underlätta förfarandet vid verk- ställigheten av beslut om förverkande. Om en medlemsstat upplever upprepade svårigheter eller bristande verksamhet från en annan medlemsstats sida med anledning av ram- beslutet får, enligt artikel 22.4, förstnämnda stat underrätta rådet om att en utvärdering bör göras av genomförandet av rambeslutet i den andra staten. Enligt artikel 22.1 ska rambeslutet vara genomfört . 5.1.1 Allmänt om förverkande Förverkande är enligt svensk rätt en särskild rättsverkan av brott, vilket innebär en författningsreglerad följd av ett brott som varken är en straff- rättslig påföljd eller en skyldighet att betala skadestånd. förverkande innebär att egendomen i fråga antingen förstörs eller till- Förverkandebeslut kan inte med vissa undantag i special- straffrätten användas för att återställa egendom till dess rättmätige Ett förverkande kan komma till stånd genom en förverkande- förklaring av domstol eller genom ett strafföreläggande eller förelägg- ande av ordningsbot. Förverkanden kan delas upp i sakförverkande och värdeförverkande. Sakförverkande innebär att viss, specifik egendom förklaras förverkad,