prop · GX03205 · 2010-04-14 00:00:00 — Gemenskapsvaror ska omfattas av sådana åtgärder som vanligen är knutna till exporten av varor, om gemenskapslagstiftningen innehåller särskilda bestämmelser om att så ska vara på grund av att varorna är upplagda i en frizon eller i ett frilager. Sådana varor som omfattas av lagen (1973:980) om transport, för- och förstöring av införselreglerade varor, m.m. får utan hinder av införselförbud eller villkor förvaras i frizon eller frilager. När varor förs in i en frizon eller ett frilager behöver de i allmänhet inte visas upp för tullmyndigheterna och inte heller krävs att en tull- deklaration ges in annat än i vissa undantagsfall (artikel 170 i tullkodexen). Det finns inte någon begränsning av den tid icke- gemenskapsvaror får förvaras i ett frilager eller i en frizon (artikel 171 i tullkodexen). Den som för in varorna är emellertid skyldig att till tullmyndigheten överlämna en kopia av det transportdokument som åtföljer varorna eller att hålla dokumentet tillgängligt hos de personer som dessa myndigheter utser (artikel 168.4 i tullkodexen). Med transportdokument avses här varje dokument som rör transporten, såsom fraktsedlar, följesedlar etc., och som innehåller alla uppgifter som behövs för att identifiera varorna (artikel 812 i tillämpningskodexen). Tillstånd att inrätta frizoner eller frilager meddelas av regeringen. De ska övervakas av tullmyndigheterna som också får kontrollera personer, transportmedel och varor som förs in i eller ut ur en frizon eller ett frilager (artikel 168 i tullkodexen; jfr 4 kap. 17 § TL). En icke-gemenskapsvara kan återexporteras från EU:s tullområde. 2009/10:205 återexport tillämpas, om inget annat föreskrivits, de regler som gäller för export (artikel 182.2 i tullkodexen). Det innebär bl.a. att tulldeklaration ska fyllas i och lämnas på samma sätt som vid export. Förfarandet återexport används bl.a. då ett tullförfarande med ekonomisk verkan avslutas genom att den aktuella varan förs ut ur gemenskapen. För icke- gemenskapsvaror som förvaras på tillfälligt lager utgör tulldeklaration för tullförfarandet transitering också en anmälan om återexport. Enligt lag får en vara, som omfattas av tillämpningsområdet för den lagen, återutföras utan hinder av införselförbud eller införselvillkor. Enligt tullkodexen får en icke-gemenskapsvara förstöras i vissa fall efter föreskriven anmälan till tullmyndigheterna eller på initiativ av dessa (jfr artiklarna 182.3 resp. 56; jfr SOU 1999:54 s. 152 f). Vad som föreskrivs lag gäller även sådana varor som förstörs under kontroll av eller annan som verket godkänner. Med överlåtelse till statskassan avses en civilrättslig överlåtelse från den som inför en vara till . Detta kan vara ett alternativ för exempelvis den som infört en införselförbjuden vara och inte vill dra på sig kostnader för att återutföra den. EU-förordningens bestämmelser om transitering Begreppen transitering, gemenskapens tullområde och icke- gemenskapsprodukter med dubbla användningsområden definieras i artiklarna 2.7, 2.12 och 2.13 i EU-förordningen. Med transitering avses en transport av icke-gemenskapsprodukter med dubbla användningsområden som förs in i och passerar genom gemen- skapens tullområde för leverans till en destination utanför gemenskapen. Med gemenskapens tullområde avses det område som anges i artikel 3 i gemenskapens tullkodex. Med icke-gemenskapsprodukter med dubbla användningsområden avses produkter som har status som icke-gemenskapsvaror i den mening som avses i artikel 4.8 i gemenskapens tullkodex. I artikel 6.1 föreskrivs att transitering av icke-gemenskapsprodukter med dubbla användningsområden som förtecknas i bilaga I till EU- förordningen får förbjudas av de behöriga myndigheterna i den medlems- stat där transiteringen äger rum om produkterna helt eller delvis är eller kan tänkas vara avsedda för användningar som anges i artikel 4.1 i EU- förordningen. När medlemsstaterna fattar beslut om ett sådant förbud, ska de beakta de skyldigheter och åtaganden som de har godkänt som parter i internationella fördrag eller som medlemmar i internationella icke-spridningssystem. Artikel 6.1 riktar sig direkt till de behöriga myndigheterna i medlems- För de behöriga myndigheterna är således artikel 6.1 direkt För att artikeln ska kunna tillämpas i medlemsstaterna krävs Prop. 2009/10:205 dock nationella bestämmelser av verkställande karaktär avseende vilken nationell myndighet som ska pröva förbudsfrågan. 4 § första stycket PDA-lagen föreskriver att frågor om tillstånd enligt rådets förordning (EG) nr 1334/2000, denna lag eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen prövas av Inspektionen för strategiska produkter eller den myndighet som regeringen bestämmer. bör kompletteras på så sätt att det anges att frågor om tillstånd och förbud enligt den nya EU-förordningen prövas av Inspektionen för strategiska produkter eller den myndighet som regeringen bestämmer. När det gäller frågan om en sanktionsbestämmelse för den som bryter mot ett förbud mot transitering, se avsnitt 5.10.3. När det gäller överklagande av beslut om förbud mot transitering, se I artikel 6.2 föreskrivs att innan beslut fattas om huruvida en transitering ska förbjudas får en medlemsstat föreskriva att de behöriga myndig- heterna i enskilda fall får införa tillståndskrav för den specifika transit- eringen av produkter med dubbla användningsområden som förtecknas i bilaga I till EU-förordningen, om produkterna helt eller delvis är eller kan tänkas vara avsedda för användningar som anges i artikel 4.1 i EU- Artikel 6.2 innehåller således ett bemyndigande för att införa nationella bestämmelser med det innehåll som föreskrivs i denna artikel. Frågan om bör införa en sådan kompletterande nationell bestämmelse måste besvaras mot bakgrund av om det finns behov av Såvitt kan bedömas synes det inte finnas något behov av att utnyttja bemyndigandet i artikel 6.2 i EU-förordningen. myndigheterna torde ha tillgång till den information som behövs för att kunna fatta beslut om att en transitering ska förbjudas utan att ett I artikel 6.3 föreskrivs att medlemsstaterna får utvidga tillämpningen av artikel 6.1 till produkter med dubbla användningsområden som inte tas upp i förteckningen, för användningar som anges i artikel 4.1 i EU- förordningen och till produkter med dubbla användningsområden för militära slutanvändningar och bestämmelseländer som anges i artikel 4.2 Artikel 6.3 innehåller ett särskilt bemyndigande för att införa kompletterande nationella bestämmelser med det innehåll som föreskrivs När det gäller frågan om bör införa en sådan nationell bestämmelse måste denna besvaras mot bakgrund av om det finns behov I samband med förhandlingarna om den nya EU-förordningen i råds- arbetsgruppen för produkter med dubbla användningsområden (WPDU) har underhandssynpunkter i denna fråga inhämtats från Inspektionen för Prop. 2009/10:205 strategiska produkter, och Säkerhetspolisen. Där har man gjort bedömningen att bör utnyttja detta bemyndigande. De under- rättelser som förväntas ligga till grund för ett beslut om att låta inspektera en icke-gemenskapsprodukt med dubbla användningsområden som är föremål för transitering i syfte att bedöma om den bör förbjudas förväntas inte alltid innehålla så pass detaljerad information att det av den går att avgöra huruvida berörda produkter med dubbla användnings- områden är förtecknade i bilaga I till EU-förordningen eller inte. Att avgöra detta kan vara en grannlaga och tidskrävande uppgift. Mot denna bakgrund bör transiteringen kunna förbjudas även i de fall som de aktuella produkterna med dubbla användningsoråden inte är förtecknade i bilaga I till EU-förordningen, om de är eller kan vara avsedda för användningar som anges i artikel 4.1 i EU-förordningen eller om de är eller kan vara avsedda för militära slutanvändningar och bestämmelse- länder som anges i artikel 4.2 i EU-förordningen. Mot bakgrund av det anförda bör, när det gäller transitering, i PDA- lagen införas en paragraf som innehåller kompletterande bestämmelser till det särskilda bemyndigande som ges i artikel 6.3 i EU-förordningen. Paragrafen bör utformas på så sätt att regeringen får meddela föreskrifter om att en produkt med dubbla användningsområden som avses i artikel 6.3 i EU-förordningen får omfattas av förbud mot transitering enligt artikel 6.1 i samma förordning. Artikel 6.4 föreskriver att bestämmelserna i artiklarna 8.2, 8.3 och 8.4 ska tillämpas på de nationella åtgärder som avses i punkterna 2 och 3 i denna artikel. Detta innebär att medlemsstaterna till kommissionen ska anmäla varje nationell åtgärd som vidtagits enligt artiklarna 6.2 och 6.3 samt de exakta skälen till åtgärden. Medlemsstaterna ska även anmäla varje ändring som vidtas. Artikel 6.4 behöver inte kompletteras på nationell nivå. Produkt vars transitering har förbjudits Den nya EU-förordningen anger inte vad som ska äga rum med en icke- gemenskapsprodukt med dubbla användningsområden efter det att en transitering har förbjudits av en medlemsstat. Enligt den nya tullkodexen är, till skillnad från vad som gäller enligt den äldre tullkodexen (rådets förordning [EEG] nr 2913/92), huvudregeln att en summarisk införseldeklaration inges till det behöriga tullkontoret innan varorna förs in i gemenskapens tullområde (artikel 87.2). Detta innebär att den behöriga myndigheten kan besluta om ett förbud mot transitering redan innan en icke-gemenskapsprodukt med dubbla an- vändningsområden har förts in i Europeiska unionen. I dessa fall uppstår inte frågan vad som ska hända med produkten i fråga, eftersom denna fortfarande befinner sig utanför unionen. Innan den nya tullkodexen har börjat tillämpas fullt ut och även därefter kan det emellertid vara på så sätt att produkten har förts in i och befinner sig i EU när beslutet om förbud mot transitering fattas. Enligt artikel 50 i gemenskapens tullkodex har alla varor som förs in i EU:s tullområde statusen av "varor i tillfällig förvaring" till dess att de hänförts till en godkänd tullbehandling. Tillfällig förvaring sker i på s.k. tillfälliga lager. Enligt vad som sägs i 4 kap. 9 § tullagen får även lägga upp sådana varor på tullager. En vara som finns på dessa typer av lager förvaras av innehavaren av lagret under övervakning och med ansvar gentemot . Enligt det existerande regelverket finns möjlighet att sälja eller förstöra varor som uppvisats för tullen eller att de överlåts till staten. Bestäm- melser om detta finns i artiklarna 56 och 182 i gemenskapens tullkodex, 4 kap. 1922 §§ tullagen, 42 och 43 §§ i tullförordningen samt lagen (1973:980) om transport, förvaring och förstöring av införselreglerade varor, m.m. Bestämmelsen om förstöring i artikel 56 i tullkodexen kan enligt sin ordalydelse bara tillämpas om omständligheterna så kräver. Vad som därmed avses har inte klarlagts närmare i . Artikeln har däremot kompletterats av 4 kap. 19 och 20 §§ tullagen, som anger att varor får förstöras, om de inte kan säljas och det finns en risk för att varorna förstörs eller minskar väsentligt i värde, eller kostnaden för förvaringen av varorna är orimligt hög. Artikel 182 i gemenskapens tullkodex ger ytterligare möjligheter att återexportera, förstöra eller till staten överlåta varor. För användning av dessa möjligheter krävs dock medgivande till åtgärden eftersom artikeln riktar sig till enskilda. Artikeln ger alltså enskilda rätt att begära de uppräknade åtgärderna. Bestämmelser som kompletterar artikeln finns bl.a. i 4 kap. 22 § tullagen och 42 och 43 §§ tullförordningen. Slutligen finns bestämmelser om förstöring i lagen (1973:980) om transport, förvaring och förstöring av införselreglerade varor, m.m. Som rubriken antyder gäller den endast vid införsel till . Den nya EU-förordningen innehåller inte några bestämmelser som innebär förbud mot att, genom återexport till den som befinner sig i tredje land, lämna tillbaka icke-gemenskapsprodukten med dubbla an- vändningsområden till exportören eller leverantören. Som angetts ovan krävs för detta att den enskilde har begärt att så ska ske. Enligt artikel 2.2 ii i den nya EU-förordningen innefattar begreppet export även återexport enligt artikel 182 i gemenskapens tullkodex, dock inte för produkter som befinner sig i transitering. I de fall där exportören eller leverantören inte misstänks för något brott och befinner sig i tredje land bör därför varan kunna lämnas tillbaka till exportören eller leverantören utan tillstånds- krav för export. Även för det fall exportören eller leverantören befinner sig i en annan medlemsstat i EU bör, för det fall denne inte misstänks för något brott eller för det fall tillstånd till överföring inte krävs enligt artikel 21 och bilaga IV till den nya EU-förordningen, produkten kunna lämnas tillbaka till denne utan tillståndskrav. Båda dessa förfaranden kräver dock att den enskilde begär att så ska ske. När det gäller kostnader för en sådan transport ska dessa betalas av den enskilde. Först om det av någon anledning inte visar sig vara möjligt att återlämna varan till exportören eller leverantören bör möjligheterna utnyttjas att sälja eller förstöra varor som uppvisats för tullen eller att de Prop. 2009/10:205 överlåts till staten. 5.5Exporttillstånd och tillstånd till förmedlingstjänster Regeringens förslag: Bestämmelser införs i PDA-lagen om att regeringen får meddela föreskrifter för att komplettera bestäm- melserna om exporttillstånd i del 3.3 första stycket i bilaga II till EU- förordningen. Bestämmelser införs i PDA-lagen som föreskriver att, utöver till- stånd till export eller till överföring, tillstånd till förmedlingstjänster enligt den nya EU-förordningen får återkallas om en tillståndshavare har åsidosatt en föreskrift i EU-förordningen eller en föreskrift som har meddelats med stöd av EU-förordningen eller lagen eller om det finns andra särskilda skäl. Regeringens bedömning: Kapitel III i den nya EU-förordningen kräver i övrigt inte någon kompletterande reglering i den svenska lagstiftningen. Promemorians förslag och bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten tillstyrker promemorians förslag eller lämnar förslagen utan invändningar. anser, till skillnad från vad som föreslås i promemorian, att det i författning bör fastställas tidsfrister inom vilka och Strålsäkerhetsmyndig- heten bör behandla tillståndsansökningar. och har tillstyrkt promemorians förslag att tidsfrister vid behandling av tillståndsansökningar i första hand bör behandlas i praxis. Strålsäkerhets- myndigheten har, som ytterligare argument utöver de som angavs i promemorian för att inte i författning införa bestämda tidsfrister, anfört att det i ärenden om export av kärntekniskt material m.m. kan krävas att inhämtar försäkran från mottagande stats regering och att den tid som det tar att få en sådan försäkran står utanför myndighetens kontroll. Skälen för regeringens förslag och bedömning Kapitel III i EU-förordningen innehåller bestämmelser om bl.a. olika former av exporttillstånd, tillstånd till förmedlingstjänster, samråds- förfarande mellan medlemsstaterna vid ansökan om vissa exporttillstånd, vad medlemsstaterna ska beakta vid tillståndsprövning samt informationsutbyte mellan de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna och med kommissionen (artiklarna 914). 5.5.1 Exporttillstånd Prop. Artikel 9 i den nya EU-förordningen motsvarar i stora delar artikel 6 i den äldre EU-förordningen. Genom artikel 9.1, som i stora delar motsvarar artikel 6.1 i den äldre EU- förordningen, inrättas ett generellt gemenskapstillstånd. gemenskapstillståndet avser export av vissa i bilaga II till EU- förordningen angivna produkter med dubbla användningsområden till vissa angivna länder, nämligen , , , , , och . Det generella tillståndet är giltigt i hela EU. I förhållande till artikel 6.1 och bilaga II till den äldre EU-förordningen har artikel 9.1 och bilaga II till den nya EU-förordningen ändrats på så sätt att kraven och villkoren för användningen av det generella tillståndet I del 3.1 i bilaga II till EU-förordningen anges ett nytt krav som ställs på exportörerna, nämligen att exportörer som använder gemenskapens generella exporttillstånd (EU 001) ska underrätta de be- höriga myndigheterna i den medlemsstat där de är etablerade om sin första användning av gemenskapens generella exporttillstånd senast 30 dagar efter den dag då den första exporten ägde rum. Bestämmelsen i del 3.1 i bilaga II till EU-förordningen är direkt till- ämplig och behöver inte kompletteras på nationell nivå. När det gäller behovet av en sanktionsbestämmelse för den som bryter mot underrättelseskyldigheten, se avsnitt 5.10.3. I del 3.3 första stycket i bilaga II till EU-förordningen föreskrivs att medlemsstaterna ska fastställa rapporteringskraven i samband med an- vändningen av gemenskapens generella exporttillstånd samt de ytterlig- are upplysningar som den medlemsstat från vilken exporten sker kan kräva om produkter som exporteras enligt detta tillstånd. som delvis motsvaras av del 3.4 i bilaga II till den äldre EU- förordningen, innebär en skyldighet för medlemsstaterna att fastställa rapporteringskrav samt ytterligare upplysningar. kunna uppfylla denna skyldighet bör det i PDA-lagen finnas en bestäm- melse som föreskriver att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter som kompletterar bestämmelserna om exporttillstånd i del 3.3 första stycket i bilaga II till EU-förordningen. En sådan bestämmelse kan lämpligen inarbetas i 6 § PDA-lagen. I del 3.3 andra stycket i bilaga II till EU-förordningen föreskrivs att en medlemsstat får kräva att exportörer som är etablerade i den medlems- staten registrerar sig före den första användningen av gemenskapens Registreringen ska vara automatisk och er- kännas av de behöriga myndigheterna till exportören utan dröjsmål, och under alla omständigheter från mottagandet. Bestämmelsen innebär inte någon skyldighet för medlemsstaterna att införa ett sådant krav på registrering för exportörer. Den underrättelseskyldighet för exportörer som använder gemen- Prop. 2009/10:205 skapens generella exporttillstånd som föreskrivs i del 3.1 i bilaga II till EU-förordningen och som beskrivits ovan bedöms tillfredsställande kunna täcka behov av kontroll när det gäller vilka exportörer som utnyttjar gemenskapens generella tillstånd. Något behov av att låta exportörerna därutöver registrera sig före den första användningen av ett sådant tillstånd bedöms därför inte föreligga. Någon kompletterande svensk lagstiftning till följd av bestämmelsen i del 3.3 andra stycket i bilaga II till EU-förordningen behövs därmed inte. Det bör i detta sammanhang nämnas att kommissionen (KOM[2008] 854 slutlig) lade fram ett förslag till ändring av rådets förordning (EG) nr 1334/2000 genom att föreslå att gemenskapens generella exporttillstånd ska inrättas för export avseende ett utökat antal produkter med dubbla användningsområden till ett utökat antal länder. Förslaget är nu föremål för förhandling inom råds- arbetsgruppen för produkter med dubbla användningsområden (WPDU). Genom artikel 9.2, som i stora delar motsvarar artikel 6.2 i den äldre EU- förordningen, har medlemsstaterna möjligheter att besluta om nationella exporttillstånd i form av ett individuellt, globalt eller generellt tillstånd. Artikel 9.2 tredje stycket i den nya EU-förordningen är något förändrad i förhållande till artikel 6.2 tredje stycket i den äldre EU-förordningen på så sätt att det numera anges att exportören ska förse de behöriga myndig- heterna med all relevant information, särskilt om slutanvändaren, be- stämmelselandet och den exporterade produktens slutanvändning. Detta motsvarar i huvudsak vad som föreskrivs i artikel 9.1 i den äldre EU- förordningen. Liksom i artikel 6.2 tredje stycket i den äldre EU- förordningen föreskrivs i artikel 9.2 tredje stycket i den nya förordningen att tillståndet vid behov får omfattas av krav på slutanvändarintyg. En kompletterande bestämmelse till artikel 6.2 i den äldre EU- förordningen finns i 6 § PDA-lagen som föreskriver att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter för att komplettera bestämmelserna om exporttillstånd i artikel 6.2. Med stöd av denna bestämmelse har regeringen meddelat bestämmelser om individu- ellt, globalt och generellt tillstånd i 3 och 4 §§ förordningen (2000:1217) om kontroll av produkter med dubbla användningsområden och av tekniskt bistånd. har i sin tur meddelat föreskrifter om generellt exporttillstånd (för- fattningssamling [2000:24]). 6 § PDA-lagen bör således ändras på så sätt att artikel 6.2 byts ut mot artikel 9.2. När det gäller sanktionsbestämmelse för den som åsidosätter krav eller villkor som har meddelats med stöd av artikel 9.2 i EU-förordningen, se avsnitt 5.10.3. Artikel 9.3 är ny och föreskriver att medlemsstaterna ska behandla ansökningar om individuella eller globala tillstånd inom en tidsfrist som ska fastställas i enlighet med nationell lagstiftning eller praxis. är en myndighet som för närvarande har en väl fungerande handläggning när det gäller tillstånds- Eftersom varje tillstånd har olika utgångspunkter har emeller- tid inspektionen gjort bedömningen att det är svårt att sätta en bestämd tidsgräns för behandlingen av en tillståndsansökan. vara ofullständig och kräva kompletterande information eller slut- användarintyget kan vara felaktigt, etc. I normala fall har inspektionen dock en ambition att försöka behandla en ansökan från Även är en myndighet som har en väl fungerande handläggning när det gäller till- anser, till skillnad från vad som föreslås i promemorian, att det i författning bör fastställas tidsfrister inom myndigheten bör behandla tillståndsansökningar. har tillstyrkt promemorians förslag att tidsfrister vid behandling av tillståndsansökningar i första hand bör behandlas i praxis. myndigheten har, som ytterligare argument utöver de som angavs i promemorian för att inte i författning införa bestämda tidsfrister, anfört att det i ärenden om export av kärntekniskt material m.m. kan krävas att inhämtar försäkran från mottagande stats regering och att den tid som det tar att få en sådan försäkran står utanför myndighetens kontroll. Med hänsyn till de skäl som anförts anser regeringen att tidsfristerna som föreskrivs i artikel 9.3 är något som i första hand som bör behandlas För det fall behov skulle uppstå av att i föreskriftsform reglera tidsfristerna bör regeringen emellertid genom förordning kunna meddela sådana med stöd av den s.k. restkompetensen enligt 8 kap. 13 § första stycket 2 regeringsformen. Artikel 9.4 a respektive artikel 9.4 c i den nya EU-förordningen motsvarar artikel 6.3 respektive artikel 6.4 i den äldre EU-förordningen. Dessa artiklar kräver inte någon kompletterande nationell lagstiftning. Artikel 9.4 b är ny och föreskriver att nationella generella export- tillstånd ska definieras i enlighet med nationell lagstiftning eller praxis. De får användas av alla exportörer som är etablerade eller bosatta i den medlemsstat som utfärdar dessa tillstånd, om de uppfyller de krav som fastställs i denna förordning och i den kompletterande nationella lag- De ska utfärdas i enlighet med vad som anges i bilaga IIIc. De ska utfärdas i enlighet med nationell lagstiftning eller praxis. Medlemsstaterna ska meddela kommissionen alla nationella generella exporttillstånd som utfärdas eller ändras. offentliggöra dessa meddelanden i C-serien av Europeiska unionens Som angetts ovan har regeringen med stöd av det bemyndigande som Prop. 2009/10:205 finns i 6 § PDA-lagen meddelat bestämmelser om individuellt, globalt och generellt tillstånd i 3 och 4 §§ förordningen om kontroll av produkter med dubbla användningsområden och av tekniskt bistånd. har i sin tur meddelat föreskrifter om nationellt generellt exporttillstånd ([2000:24]). Innehållet i 6 § PDA-lagen medför att de krav som ställs på medlems- staterna i artikel 9.4 b i EU-förordningen kan uppfyllas.