prop · GX03237 · 2010-06-23 00:00:00 — Ingenting bör t.ex. hindra att en vanlig delgiv- ning genomförs genom att handlingen lämnas till någon annan än del- givningsmottagaren så länge mottagaren vidarebefordrar handlingen till delgivningsmottagaren och myndigheten får bevis om att så har skett, normalt genom att delgivningsmottagaren personligen bekräftar mot- tagandet. Det finns inte några skäl att begränsa vem som ska få använda vanlig delgivning eller vilka handlingar som får delges genom vanlig delgivning. Vanlig delgivning bör således kunna användas vid all delgivning. I promemorian föreslås vidare att myndigheter ska få skicka handlingar på elektronisk väg om det inte är olämpligt med hänsyn till handlingens innehåll och omfattning eller omständigheterna i övrigt. Flertalet remiss- instanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. Den remisskritik som framförs tar sikte på hur tillämpningsområdet avgränsas. Vissa remissinstanser, däribland , anser att promemorians förslag är för restriktivt, medan andra anser att förslaget riskerar att få ett för vidsträckt tillämpningsområde. Datainspektionen anser att promemorians förslag kräver ytterligare överväganden när det bl.a. gäller vilka säkerhetskrav som ska ställas. En fördel med att skicka handlingar med post eller lämna dem med bud är att handlingar kan lämnas i samma format som de har upprättats. En annan fördel är att det inte förutsätter att mottagaren har tillgång till någon teknisk utrustning och att överföringen därmed inte heller medför några kostnader för mottagaren. Genom att kravet på att en handling som ska delges ska vara original, bestyrkt kopia eller kopia framställd hos myndigheten tas bort (se närmare avsnitt 5.1) skapas emellertid förutsättningar att skicka handlingar på elektronisk väg, t.ex. med telefax eller e-post. En fördel med överföring med exempelvis e-post är, som pekar på, att många människor numera bevakar sin e-post i större utsträckning än den traditionella posten. Åtkomsten till e-post kan dessutom i många fall ske från ett obegränsat antal platser och ökar möjligheten till delgivning t.ex. i den situationen när delgivnings- mottagaren befinner sig på resa. Användande av elektronisk kommunika- tion kan alltså innebära förbättrade möjligheter för såväl delgivnings- mottagare som för dem som ska se till att delgivning sker. En nackdel med att skicka handlingar på elektronisk väg kan vara att det ibland kan föreligga osäkerhet i fråga om ett telefaxnummer eller en e-postadress tillhör delgivningsmottagaren. Till skillnad från vad som gäller vid översändande med traditionell post saknas det, i varje fall , ofta möjlighet att på något tillförlitligt sätt kontrollera att t.ex. en e-postadress är korrekt. Vissa e-postadresser kan inte heller med någon säkerhet knytas till en viss användare eller ett visst abonnemang. Det är dessutom särskilt angeläget att handlingar som skickas elektroniskt hamnar rätt eftersom det, till skillnad från vid användande av post- och budtjänster där handlingen läggs i ett kuvert, saknas möjlig- heter att hemlighålla innehållet för den person som felaktigt råkar få handlingen skickad till sig. När enskild utför delgivning utan samband med ett mål eller ärende sker det dessutom inte någon kontroll av om delgivning har skett eller om det har varit olämpligt att använda delgivningssättet. En felaktigt utförd delgivning kan också få stora konsekvenser för den som delgivningen avser. Mot bakgrund av det anförda anser regeringen att tiden inte är mogen för att låta enskilda delge handlingar på elektronisk väg. Vid vanlig delgivning bör således endast myndigheter som ska delge handlingar i ett mål eller ärende tillåtas skicka handlingarna på elektronisk väg. I avsnitt 5.5 föreslår regeringen en generell bestämmelse i delgivnings- lagen som innebär att myndigheten ska använda ett delgivningssätt som är ändamålsenligt med hänsyn till handlingens innehåll och omfattning och medför så lite kostnader och besvär som möjligt. Vidare föreslås en annan generell bestämmelse som innebär att delgivning inte ska få ske på ett sätt som är olämpligt med hänsyn till omständigheterna i delgivnings- ärendet. Denna bestämmelse måste således beaktas när myndigheten bedömer om en handling ska skickas på elektronisk väg. Det bör i regel krävas att handlingen skickas till en adress som den som är delgivnings- mottagare har uppgett i målet eller ärendet (se närmare i avsnitt 14.3 angående parters skyldighet att uppge e-postadress m.m.). En situation då det kan finnas anledning för myndigheten att avstå från att skicka handlingen på elektronisk väg eller vidta särskilda säkerhets- åtgärder är när innehållet i handlingen är särskilt känsligt. Av 31 § personuppgiftslagen (1998:204) framgår att den personuppgiftsansvarige måste vidta lämpliga tekniska och organisatoriska åtgärder för att skydda de personuppgifter som behandlas. Åtgärderna måste alltid ställas i relation till de tekniska möjligheter som finns, kostnaderna för att genomföra åtgärderna, de risker som finns med behandlingen av personuppgifterna samt hur pass känsliga uppgifterna är. I 13 § person- uppgiftslagen finns en uppräkning av uppgifter som utgör känsliga Prop. 2009/10:237 personuppgifter enligt den lagen. Det handlar om personuppgifter som avslöjar ras eller etniskt ursprung, politiska åsikter, religiös eller filosofisk övertygelse, medlemskap i fackförening samt uppgifter som rör hälsa eller sexualliv. Enligt Datainspektionens praxis får sådana uppgifter endast lämnas ut till användare vars identitet är säkerställd genom e- legitimation eller motsvarande. Uppgifterna ska dessutom enligt denna praxis vid överföring via öppna nät förses med krypteringsskydd (se t.ex. Datainspektionens beslut i tillsynsärende med dnr 473-2008). Enligt Datainspektionen bör uppgifter som omfattas av sekretess samt uppgifter om lagöverträdelser likställas med känsliga personuppgifter när det gäller säkerhet. Regeringen delar Datainspektionens uppfattning att sådana uppgifter måste hanteras med särskild försiktighet. Ett sätt att delge sådana handlingar på elektronisk väg kan vara att skicka ett meddelande på elektronisk väg om att handlingen finns tillgänglig på t.ex. en dom- stols webbplats och att delgivningsmottagaren, efter identitetskontroll med t.ex. e-legitimation, kan ta del av handlingens innehåll och därige- nom också bekräfta mottagandet. Mottagande av handlingar som överförts på elektronisk väg kan också vara förenat med utskriftskostnader för delgivningsmottagaren. Dessa är obetydliga om det bara handlar om enstaka sidor men kan vara stora och innebära andra olägenheter om det är fråga om omfattande dokument. Vissa handlingar kan dessutom, t.ex. på grund av deras format eller omfattning, vara svåra att ta del av om de inte skrivs ut. I vissa fall är det därför inte ändamålsenligt att skicka handlingar på elektronisk väg. När det gäller sändande av handlingar på elektronisk väg till utlandet anser Datainspektionen att det bör klargöras hur det avsedda uppgifts- lämnandet förhåller sig till förbudet i 33 § personuppgiftslagen mot över- föring av personuppgifter till tredje land. Enligt den bestämmelsen är det förbjudet att till tredje land föra över personuppgifter som är under behandling om landet inte har en adekvat skyddsnivå för skyddet av personuppgifterna. Frågan om skyddsnivån är adekvat ska bedömas med hänsyn till samtliga omständigheter som har samband med överföringen. Av 34 § personuppgiftslagen framgår att det utan hinder av förbudet i 33 § är tillåtet att föra över personuppgifter till tredje land om över- föringen är nödvändig för vissa i bestämmelsen angivna ändamål. Av särskild betydelse i detta sammanhang är undantaget om överföringen är nödvändig för att rättsliga anspråk ska kunna fastställas, göras gällande eller försvaras. Det kan antas att flertalet delgivningar är nödvändiga för sådana ändamål. Det tillämpningsområde som avses gälla för att skicka handlingar på elektronisk väg kommer därmed i de allra flesta fall inte i konflikt med personuppgiftslagens bestämmelser. Sammantaget bör alltså myndigheter vid vanlig delgivning kunna skicka handlingar på elektronisk väg till delgivningsmottagaren om det är ändamålsenligt med hänsyn till handlingens innehåll och omfattning och under förutsättning att det inte är olämpligt med hänsyn till omständig- heterna i delgivningsärendet. Regeringens förslag: Vanlig delgivning sker när delgivningsmottagaren tar emot handlingen, oavsett på vilket sätt den har kommit honom eller henne till handa. Om en postförsändelse hämtats av bud, ska handlingen anses ha kommit delgivningsmottagaren till handa när den hämtats av budet. Promemorians förslag överensstämmer i allt väsentligt med regeringens. Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. Några remissinstanser, bl.a. Hovrätten över och och , efterlyser för- tydliganden om vilka krav som bör ställas på delgivningsmottagarens bekräftelse av mottagandet. Skälen för regeringens förslag I 3 § delgivningslag anges att myndighet ombesörjer delgiv- ning genom att sända handlingen med post eller överlämna den med bud eller på annat sätt varvid som bevis att denne har mottagit försändelsen begärs delgivningskvitto eller mottagningsbevis. I 3 § delgiv- ningsförordning finns vissa närmare bestämmelser om bekräftelsen. Där anges att det till handlingen ska fogas en blankett för delgivningskvitto av vilken ska framgå bl.a. handlingens delgivningsnummer samt myndighetens namn och postadress. I lagtexten anges alltså inte uttryckligen att den sökte måste bekräfta mottagandet skriftligen utan endast att myndigheten ska begära delgivningskvitto eller mottagnings- bevis. Av 19 § första stycket delgivningslag framgår vidare att delgivning har skett genom att den som söks för delgivning själv har mottagit handlingen, oavsett på vilket sätt den kommit honom eller henne till handa. I förarbetena nämns emellertid inte att den sökte skulle kunna bekräfta mottagandet på något annat sätt än genom att underteckna delgivningskvittot eller mottagningsbeviset. Tvärtom anförde departe- mentschefen att användandet av delgivningsformen medför att adressa- ten måste medverka genom att sända tillbaka ett delgivningserkännande eller genom att bege sig till en kvittera ut den rekommenderade försändelsen (prop. 1970:13 s. 98). I samband med att telefondelgivning infördes som ny delgivningsform övervägdes om det krävdes lagändring för att skapa förutsättningar för att låta den som ska delges bekräfta vid ett telefonsamtal att han eller hon har mottagit en delgivningsförsändelse. I förarbetena anfördes att en sådan bekräftelse inte var att jämställa med telefondelgivning utan endast innebar ett alternativt sätt att skaffa bevisning om att delgivning har skett. Den dåvarande regleringen ansågs redan ge utrymme för ett sådant tillvägagångssätt utan att någon särskild föreskrift om det behövde införas (prop. 1984/85:109 s. 60). Det vanligaste sättet att få information om att delgivningsmottagaren har fått del av en handling är att han eller hon undertecknar ett mottagnings- bevis eller delgivningskvitto och returnerar detta till avsändaren. Bekräftelse genom egenhändigt undertecknande av mottagningsbevis har från bevissynpunkt vissa fördelar framför t.ex. telefonbekräftelse eller bekräftelse med e-post. En sådan fördel är att det är lättare att i efterhand få klarhet i om rätt person har bekräftat mottagandet om delgivningen ifrågasätts. Det finns emellertid nackdelar med att kräva egenhändigt undertecknade mottagningsbevis. En sådan ordning komplicerar i många fall på ett onödigt sätt förfarandet både för avsändaren och delgivnings- mottagaren. Risken för att någon felaktigt ger sig ut för att vara delgiv- ningsmottagaren och bekräftar mottagandet i dennes ställe torde heller inte vara påtagligt större när det gäller andra bekräftelseformer än undertecknande av ett skriftligt mottagningsbevis. Till detta kommer att många myndigheter har godtagit muntliga bekräftelser utan att det har framkommit att detta har inneburit något problem från rättssäkerhetssynpunkt. Mot den angivna bakgrunden föreslås i prome- att vanlig delgivning ska ha skett när delgivningsmottagaren har tagit emot handlingen oavsett på vilket sätt den har kommit honom eller henne till handa. Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. anser att det är klargörande att bestämmel- sen om delgivningskvitto och mottagningsbevis tas bort eftersom det förekommit olika tolkningar av om bekräftelse av mottagande av hand- ling får ske per telefon eller på elektronisk väg. Förändringen kan enligt verkets mening antas öka effektiviteten i flera delgivningssituationer. Några remissinstanser anser att det av lagtexten tydligare bör framgå på vilka sätt bekräftelse av mottagandet kan ske. Regeringen anser i likhet med att det är en fördel om bestämmelsen är teknik- neutral och inte ställer några formkrav när det gäller bekräftelser av mottagande vid delgivning. Vid alla former av bekräftelser ankommer det naturligtvis på myndigheten att ta ställning till om det finns anledning att ifrågasätta om det är delgivningsmottagaren som har bekräftat mottagandet. Den osäkerhet som har funnits om t.ex. en muntlig bekräftelse kan godtas som bevis på att delgivning har skett upphör om det i lagtexten inte längre anges att delgivningskvitto eller mottagnings- bevis ska begäras som bevis för att handlingen har mottagits. Närmare föreskrifter om förfarandet bör i stället lämpligen meddelas i förordning. Bestämmelsen bör utformas så att vanlig delgivning har skett när delgivningsmottagaren har tagit emot handlingen. Detta innebär också att delgivningens giltighet inte i sig påverkas av om en myndighet har för- farit på ett sätt som inte avsetts när en handling har skickats på elektronisk väg. Bestämmelsen om överföring på elektronisk väg utgör en handlingsregel för myndigheten. Så länge delgivningsmottagaren har fått del av handlingen har vanlig delgivning skett. En annan sak är att det i sådana fall kan finnas anledning för myndigheten att vara särskilt försiktig vid prövningen av om delgivning har skett. En felaktig överföring på elektronisk väg kan föranleda skadeståndsansvar (48 § personuppgiftslagen). En särskild situation som också behöver regleras är när handlingen Prop. 2009/10:237 hämtas av ett bud på delgivningsmottagaren uppdrag, vilket kan vara aktuellt när det gäller t.ex. en rekommenderad postförsändelse. Om det finns en möjlighet för adressaten eller annan person som är delgivnings- mottagare att låta ett bud hämta handlingen bör, som föreslås i promemorian, delgivningstidpunkten infalla när den hämtas av budet (jfr 19 § första stycket delgivningslag). Regeringens förslag: Muntlig delgivning sker genom att innehållet i en handling läses upp för delgivningsmottagaren. Muntlig delgivning får även avse en kallelse, ett föreläggande eller ett annat beslut som ännu inte har fått skriftlig form. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens, men med en delvis annan lagteknisk utformning. Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. anser att förslaget både är klargörande och ökar möjligheten till en effektiv och rättssäker delgivning. En remissinstans, , avstyrker förslaget och anser att de muntliga delgivningsformerna inte bör sammanföras till ett delgivningssätt. Hovrätten över och och anser att det uttryckligen bör framgå av lagtexten att muntlig delgivning även kan tillämpas när en kallelse, ett föreläggande eller annat beslut som ännu inte har fått skriftlig form ska delges. Skälen för regeringens förslag delgivningslag finns två bestämmelser som medger att delgivning sker muntligen. I 20 § anges att delgivning av ett före- läggande eller annat beslut som meddelas vid förhandling, förhör eller annat sammanträde anses ha skett med den som var närvarande när beslutet meddelades (mötesdelgivning). Om den som delgivningen avsett begär det, ska myndigheten skyndsamt tillhandahålla en utskrift av beslutet. Bestämmelsen har en undanskymd plats i lagen och finns inte med i uppräkningen av delgivningssätt i 3 §. I förarbetena anges att det är fråga om en bestämmelse som ger myndighet möjlighet att underlåta formlig delgivning (prop. 1970:13 s. 152 f.). infördes telefon- delgivning som nytt delgivningssätt. Bestämmelsen fick sin nuvarande lydelse . Med telefondelgivning avses att en före- trädare för myndigheten läser upp innehållet vid ett telefonsamtal med den sökte varefter handlingen sänds till honom eller henne med post. Telefondelgivning får endast användas när det är lämpligt och vid delgivning av handlingar som inte är omfattande eller annars av svårtillgängligt innehåll (3 § tredje stycket). Som exempel på handlingar som får telefondelges nämns i förarbetena ett föreläggande till en part att komplettera sitt överklagande i hovrätten vid påföljd att överklagandet annars kan komma att avvisas (prop. 1990/91:11 s. 28). Den som delges ska kunna tillgodogöra sig innehållet i den aktuella handlingen redan vid telefonsamtalet. Det kan alltså inte komma i fråga att myndigheten endast läser upp en del av handlingen och därefter hänvisar personen i fråga till att läsa resten själv när handlingen kommit fram med post. Om tjänstemannen får klart för sig att personen på grund av någon orsak inte kan tillgodogöra sig innehållet i samtalet får telefondelgivning inte användas. Som exempel på sådana orsaker nämns i förarbetena språksvårigheter och alkoholpåverkan (prop. 1984/85:109 s. 65). En annan begränsning är att telefondelgivning inte får användas vid delgivning av stämningsansökningar eller andra handlingar genom vilka förfarandet vid en myndighet inleds. Mötesdelgivning och telefondelgivning reglerar likartade situationer men bestämmelserna skiljer sig åt i flera avseenden. Vid telefondelgivning anses delgivning ha skett först när handlingen efter samtalet har skickats med post, medan vid mötesdelgivning delgivning anses ha skett genast. Dessutom är tillämpningsområdet för telefondelgivning som framgår ovan begränsat, medan det i lagtexten inte finns några begränsningar alls beträffande vilka förelägganden och beslut som får delges genom mötesdelgivning. I promemorian görs bedömningen att det är fråga om likartade delgivningssätt. Enligt promemorian kan lagens uppdelning i olika former av muntlig delgivning ge upphov till tillämpningsproblem och gränsdragningssvårigheter. Det anses t.ex. vara oklart om man kan använda mötesdelgivning för att delge en kallelse till nästa förhandlings- tillfälle om ett vittne inställer sig först efter det att rätten har beslutat att ställa in förhandlingen. Dessutom kan man enligt promemorian ifråga- sätta varför det inte ska vara möjligt att delge ett föreläggande muntligen när en part besöker myndigheten för att ställa frågor till handläggaren om ärendet. När det gäller telefondelgivning kan den tekniska utvecklingen leda till oklarhet om telefondelgivning är tillämplig på t.ex. videosamtal. I promemorian föreslås mot den angivna bakgrunden att det införs ett nytt teknikneutralt delgivningssätt som ersätter mötesdelgivning och telefondelgivning. Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. En remissinstans, , avstyrker förslaget och anser att telefondelgivning och mötesdelgivning inte bör sammanföras till ett delgivningssätt. framhåller att myndigheten vid mötesdelgivning kan bilda sig en uppfattning om mottagarens status och förståelse för informationen på ett helt annat sätt än vid telefondelgivning. Telefondelgivning bör därför enligt advokat- samfundet begränsas till mycket enkla meddelanden, t.ex. kallelser. Regeringen har förståelse för advokatsamfunds synpunkter, men anser skillnaderna mellan delgivning vid t.ex. ett möte och ett telefonsamtal inte är större än att de i tillräcklig utsträckning bör kunna beaktas vid en allmän bedömning av ändamålsenligheten inom ramen för Prop. 2009/10:237 tillämpningen av ett och samma delgivningssätt. Vid en sådan bedöm- ning bör normalt endast innehåll som är kortfattat och enkelt delges vid ett telefonsamtal. Det kan t.ex. vara fråga om en kallelse till ett samman- träde eller ett föreläggande att inkomma med ett yttrande senast ett visst datum vid påföljd att målet eller ärendet annars kan komma att avgöras i befintligt skick. Regeringen anser därför i likhet med promemorian att muntlig delgivning bör införas som ett nytt teknikneutralt delgivningssätt och ersätta de nuvarande delgivningsformerna mötesdelgivning och telefondelgivning. Som framgår ovan krävs i fråga om telefondelgivning och mötes- delgivning att hela innehållet i handlingen, meddelandet eller beslutet läses upp för delgivningsmottagaren. De skäl som ligger bakom denna ordning i första hand risken för att delgivningsmottagaren inte ges förutsättningar att tillgodogöra sig innehållet i det som ska delges gör sig gällande i samma grad i fråga om den nya delgivningsformen muntlig delgivning. Dessutom föreslås i avsnitt 9.3 att muntlig delgivning ska ha skett redan när innehållet har lästs upp. Det bör därför inte vara tillräck- ligt att endast läsa upp en del av innehållet och sedan hänvisa till att handlingen senare kommer att skickas med post. Innehållet som ska delges har som regel dokumenterats i en handling. När det gäller kallelser, förelägganden och andra beslut som meddelas vid ett sammanträde är det normalt inte fallet. Även i den situationen ska muntlig delgivning, liksom gäller för mötesdelgivning enligt delgivningslag, kunna användas. I avsnitt 5.1 föreslås att delgivnings- lagens bestämmelser om delgivning av handlingar ska tillämpas vid delgivning av annat än handling. I lagrådsremissen gjordes bedömningen att denna bestämmelse var tillräcklig för att muntlig delgivning även ska kunna användas när en kallelse, ett föreläggande eller annat beslut som inte har fått skriftlig form ska delges, vilket t.ex. är fallet när ett beslut meddelas muntligen vid ett sammanträde. Lagrådet anser att den i lagrådsremissen föreslagna lösningen inte är tillräcklig för att muntlig delgivning ska kunna avse ett beslut som meddelas muntligen i samband med en förhandling med mindre det vid delgivningstillfället finns en skriftlig handling med beslutet som har lästs upp. Mot bakgrund av Lagrådets synpunkt anser regeringen att det uttryckligen i lagtexten bör anges att muntlig delgivning även får avse kallelser, förelägganden och andra beslut som ännu inte har fått skriftlig form. Därigenom framgår tydligt att det vid delgivningstillfället inte behöver finnas en handling med det innehåll som läses upp. 9.2Förutsättningar för att använda muntlig delgivning Regeringens förslag: En myndighet får använda muntlig delgivning när en handling i ett mål eller ärende ska delges. Muntlig delgivning får inte användas när en handling genom vilken ett förfarande inleds ska delges. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Det stora flertalet av remissinstanserna tillstyrker Prop. 2009/10:237 promemorians förslag eller lämnar det utan invändning. instanser, bl.a. och , invänder mot förslaget att muntlig delgivning inte ska få avse handlingar varigenom ett förfarande inleds. Kammarkollegiet anser att det tydligare bör framgå att enskild inte får använda muntlig delgivning. Skälen för regeringens förslag: Utgångspunkten för delgivningssättet är att delgivningsmottagaren ska kunna tillgodogöra sig hela innehållet redan när det läses upp. Regeringen anser därför att det är rimligt att möjligheterna att använda muntlig delgivning begränsas på likartat sätt som enligt delgivningslag gäller för telefondelgivning.