prop · GX03237 · 2010-06-23 00:00:00 — Regeringen anser i likhet med promemorian att de överväganden som behöver göras när det gäller att bedöma om muntlig delgivning får användas samt behovet av dokumentation och säkerhet när det gäller sändande av handlingen efter delgivningen (se närmare avsnitt 9.3) inne- bär att delgivningssättet endast bör kunna användas av myndigheter som ska delge handlingar i mål och ärenden. Några remissinstanser, bl.a. och , invänder mot promemorians förslag att muntlig delgivning aldrig bör få användas när handlingar varigenom ett förfarande inleds ska delges. Skulle muntlig delgivning av stämningsansökningar tillåtas skulle det onekligen kunna bidra till att effektivisera delgivningsförfarandet. Det torde emellertid ofta vara svårt för en delgivningsmottagare att bilda sig en uppfattning av vad som krävs av honom eller henne när denne får kännedom om att ett mål eller ärende har anhängig- gjorts. Enligt regeringens bedömning är det dessutom endast i sällsynta undantagsfall som en stämningsansökan eller en annan handling som inleder ett förfarande är så kortfattad att det är lämpligt att använda muntlig delgivning. Tillämpningsområdet för muntlig delgivning av sådana handlingar skulle därför vara mycket litet. Bedömningen av i vilka fall som det skulle vara lämpligt att använda muntlig delgivning torde dessutom bli svår. På grund härav anser regeringen att stämnings- ansökningar och andra handlingar varigenom ett förfarande inleds inte ska få delges genom muntlig delgivning. 9.3Delgivningstidpunkten och sändande av handlingen Regeringens förslag: Muntlig delgivning har skett när innehållet i en handling, eller i ett beslut som vid delgivningstillfället ännu inte har fått skriftlig form, har lästs upp för delgivningsmottagaren. Myndigheten ska skicka eller lämna handlingen eller beslutet, sedan det fått skriftlig form, till delgivningsmottagaren om det kan ske och inte bedöms obehövligt. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. I promemorian föreslås huvudregeln vara att myndigheten så snart det kan ske, dock senast inom från delgivningstillfället, ska lämna eller sända handlingen till delgivningsmottagaren med post eller på annat sätt som har överenskommits vid den muntliga delgivningen. skett vid förhör, förhandling eller annat sammanträde behöver myn- digheten dock endast lämna eller sända handlingen om delgivnings- mottagaren har begärt det. I förslaget till författningskommentar anges att för det fall myndigheten skulle försumma att sända handlingen så ska delgivningen anses felaktig. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser lämnar promemorians förslag utan erinran. Några remissinstanser, bl.a. Kammarrätten i , ifrågasätter om inte muntlig delgivning bör anses ha skett när innehållet har lästs upp även om myndigheten missar att i efterhand sända handlingen till delgivningsmottagaren. Ett par remissinstanser, och , anser att handlingen endast bör sändas om delgivningsmottagaren har begärt det. Hovrätten för Nedre anser att delgivningstidpunkten i de fall sändande av handlingen är nödvändigt bör vara först när myndigheten har postat handlingen. anser att delgivningstidpunkten bör vara när delgivningsåtgärden har protokollerats eller på annat sätt doku- menterats genom tjänsteanteckning om åtgärden. Skälen för regeringens förslag: Utgångspunkten är, som nämns i avsnitt 9.1, att delgivningsmottagaren ska kunna tillgodogöra sig inne- hållet i dess helhet redan när det läses upp. Därmed är det enligt prome- naturligt att muntlig delgivning anses ha skett då innehållet läses upp, liksom vid mötesdelgivning och inte när handlingen därefter skickas med post, såsom är fallet vid telefondel- givning. Ett fåtal remissinstanser invänder mot promemorians förslag. Regeringen anser det ändamålsenligt med en enhetlig delgivnings- tidpunkt för alla former av muntlig delgivning. Med en sådan kan delgiv- ningsmottagaren inte påverka delgivningstidpunkten och behöver inte heller sväva i ovisshet om som den muntliga delgiv- ningen har skett. Regeringen anser därför att delgivningstidpunkten för muntlig delgivning bör inträffa redan när innehållet har lästs upp och inte kopplas till en efterföljande åtgärd. Eftersom delgivningstidpunkten knyts till den tidpunkt då innehållet läses upp kan det ifrågasättas om myndigheten ska behöva vara skyldig att därefter skicka eller lämna handlingen till delgivningsmottagaren. Översändandet fyller emellertid en funktion som påminnelse om vad delgivningen avsåg. Dessutom minimeras risken för att delgivnings- mottagaren missuppfattar eller glömmer vad delgivningen avsåg. Regeringen anser därför att myndigheten i normalfallet bör skicka eller lämna handlingen till delgivningsmottagaren efter den muntliga delgivningen. För att åtgärden ska fylla den avsedda funktionen är det angeläget att handlingen skickas så snart det kan ske. Om delgivningen avser en hand- ling som finns hos myndigheten, bör den kunna skickas eller lämnas samma eller närmast följande arbetsdag. Om ett föreläggande eller ett annat beslut meddelas vid ett sammanträde, bör dock expediering normalt kunna anstå till dess att anteckningar eller protokoll från sammanträdet har färdigställts. Enligt regeringens uppfattning saknas det anledning att i lagtexten ange när handlingen ska skickas. En situation där muntlig delgivning per telefon kan vara ändamålsenlig är när delgivningsmottagaren inte kan få del av delgivningsförsändelser som skickats med post men däremot kan nås på sin mobiltelefon. därför vara möjligt för myndigheten att i vissa fall kunna skicka Prop. 2009/10:237 handlingen på annat sätt, t.ex. med e-post, om den person som är delgivningsmottagare önskar detta. Det finns dock situationer där det är orimligt att myndigheten ska vara tvungen att skicka handlingen. Främst gäller det när delgivningsmottagaren inte har något intresse av att handlingen skickas utan anser det vara fullt tillräckligt att han eller hon har fått innehållet uppläst för sig. Enligt regeringens uppfattning bör det ligga på myndigheten att klargöra om delgivningsmottagaren önskar få handlingen skickad till sig. Vidare kan muntlig delgivning komma att användas när myndigheten har gjort försök till vanlig delgivning och redan skickat handlingen till den adress som delgivningsmottagaren anvisar. Om delgivningsmottagaren inte bekräftar mottagandet av handlingen vid samtalet, t.ex. för att han eller hon befinner sig på resa och inte har kunnat ta del av posten, framstår det inte som rimligt att myndigheten ska skicka handlingen ytterligare en gång med post. Detsamma gäller den situationen att ändamålet med delgivningen, t.ex. den förhandling som kallelsen som ska delges avser, kommer att inträffa innan handlingen kommer att kunna nå delgivningsmottagaren. I sådant fall är det naturligt att myndigheten inte behöver skicka handlingen. När myndigheten har läst upp innehållet för delgivningsmottagaren bör denne upplysas om att delgivning därigenom har skett. Om delgivnings- mottagaren förklarar att han vill få handlingen skickad till sig på visst sätt är det naturligt att han eller hon förlitar sig på att handlingen kommer att skickas. Om handlingen inte kommer fram är det enligt regeringens uppfattning emellertid inte rimligt att delgivningsmottagaren förhåller sig passiv utan det är naturligt att han eller hon uppmärksammar myndig- heten på detta förhållande. Regeringen anser därför att muntlig delgiv- ning ska ha skett även om myndigheten av förbiseende skulle underlåta att skicka handlingen. I lagrådsremissen föreslogs mot bakgrund av det anförda att hand- lingen bör skickas eller lämnas till delgivningsmottagaren om det inte bedöms obehövligt. Lagrådet anser, med hänvisning till att handlingen inte behöver skickas om det bedöms obehövligt och det förhållandet att delgivning har skett redan när handlingen har lästs upp, att det i lagtexten i stället bör anges att handlingen ska skickas till delgivningsmottagaren om det inte bedöms obehövligt. Regeringen anser att Lagrådets förslag tydliggör den huvudregel som bör gälla. Det kan dock uppstå situationer där det visserligen inte bedöms obehövligt att skicka handlingen men det i praktiken inte är möjligt att skicka den, t.ex. därför att delgivnings- mottagaren inte har angett någon adress som kan användas. Bestämmel- sen bör därför utformas så att handlingen ska skickas eller lämnas till delgivningsmottagaren om det kan ske och inte bedöms obehövligt. Regeringens förslag: Förenklad delgivning sker genom att handlingen skickas till delgivningsmottagaren och det därefter skickas ett kontroll- meddelande om att handlingen har skickats. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker promemo- rians förslag att förenklad delgivning ska vara ett delgivningssätt i den nya lagen eller lämnar det utan invändning. Skälen för regeringens förslag: En nackdel med delgivningssätt som kräver ett positivt bevis på att delgivningsmottagaren har tagit emot handlingen är att det är enkelt för denne att fördröja ett förfarande genom att avstå från att bekräfta mottagandet. Delgivningsmottagaren kan också glömma bort att bekräfta mottagandet. Förenklad delgivning, som regleras i 3 a § delgivningslag, bygger på tanken att det är rimligt att kräva att den som vet om att ett visst mål eller ärende som rör honom eller henne pågår vid en myndighet med viss regelbundenhet bevakar sin post. Förenklad delgivning innebär enligt lag i praktiken att myndigheten sänder handlingen med post till delgiv- ningsmottagaren under dennes senast kända adress och minst senare skickar ett meddelande om att handlingen har skickats. Myndig- heten förutsätts dokumentera att meddelandet har skickats, t.ex. genom en anteckning i akten. I samband med att förenklad delgivning infördes diskuterades frågan om det skulle införas ett krav på dubbla försändelser delgivnings- handlingen och ett meddelande om att handlingen har skickats (ett s.k. kontrollmeddelande) eller om det var tillräckligt med ett brev för varje delgivningsfall. Övervägande skäl ansågs tala för det första alternativet. Syftet med kontrollmeddelandet är att delgivningsmottagaren ska få tillfälle att reagera om den delgivningsförsändelse som meddelandet hänvisar till inte har nått honom eller henne. I förarbetena framförs att risken för fel i postens hantering blir i det närmaste obefintlig genom användande av dubbla försändelser. Som ytterligare skäl för kravet på dubbla försändelser anförs att det innebär att även olyckor efter det att brevet kan sägas ha kommit fram till adressaten förebyggs. Som exempel nämns situationerna att försändelsen tillgrips ur brevlådan eller att någon medlem av samma hushåll slarvar bort den. Dessutom anses kontroll- meddelandet fungera som en påminnelse och som kompletterande information om delgivningen (prop. 1990/91:11 s. 23 f.). Förenklad delgivning har inneburit viktiga effektiviseringsvinster i myndigheternas handläggning utan att de krav på rättssäkra förfarande- regler som rimligen bör ställas har satts åt sidan. Regeringen anser därför att förenklad delgivning bör vara ett av delgivningssätten i den nya lagen. Som regeringen konstaterar i avsnitt 4.2 är det rimligt att i den nya delgivningslagen lägga ett större ansvar på parter och andra som ska delges att bevaka handlingar som myndigheter skickar i pågående mål Det finns därför anledning att utöka användningsområdet Prop. 2009/10:237 för bestämmelserna om förenklad delgivning. 10.2Förutsättningar för att använda förenklad delgivning Regeringens förslag: Förenklad delgivning får användas av myndigheter för att delge handlingar med den som är part eller har liknande ställning i mål eller ärende. En förutsättning för att använda förenklad delgivning är att den delgivningssättet ska användas mot har fått information om att delgivningssättet kan komma att användas. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förlaget eller lämnar det utan invändning. Länsrätten i anser att det endast ska anses olämpligt att använda förenklad delgivning om det framgår att rör sig om en person vars förutsättningar att förstå vad som krävs är klart begränsade. anser att det finns skäl att överväga om förenklad delgivning ska få användas för delgivning med vittnen och målsäganden. Skälen för regeringens förslag: Enligt lag får förenklad delgivning endast användas av myndigheter. Regeringen anser att rätts- säkerhetshänsyn förutsätter att delgivningssättet används under ordnade former och att det finns möjlighet att i efterhand kontrollera hur och när handlingar och kontrollmeddelanden har skickats. Myndigheter är skyldiga att dokumentera när handlingar expedieras. Regeringen ansluter sig därför till promemorians förslag att förenklad delgivning även fortsättningsvis bör vara förbehållet myndigheter. Förenklad delgivning får enligt nuvarande ordning endast användas i förhållande till den som är part eller som har liknande ställning i ett mål eller ärende och under förutsättning att denne har informerats om att delgivningssättet kan komma att användas. Uttrycket liknande ställning tar sikte på mål och ärenden där inte någon part utan myndig- heten själv har tagit initiativet till ärendet, t.ex. vid återkallelse av ett tidigare beviljat tillstånd (prop. 1991/92:169 s. 5 f.). Motsatsvis följer att förenklad delgivning inte får användas exempelvis när en domstol delger ett vittne en kallelse till en förhandling. I promemorian föreslås att detta bör gälla även fortsättningsvis. anser att det finns skäl att på nytt överväga om förenklad delgivning inte också ska kunna användas gentemot vittnen respektive målsäganden som inte är part i mål eller ärende. Enligt regeringens uppfattning skulle det visserligen innebära fördelar från effektivitetssynpunkt om domstolarna i vissa situationer skulle kunna delge kallelser till huvudförhandling med förenklad delgivning även i förhållande till vittnen, t.ex. om en förhandling ska ställas in och sättas ut . I den situationen kan emellertid ofta muntlig delgivning användas på ett enkelt och snabbt sätt. Regeringen anser att promemorians bedömning att det inte är lika naturligt att ställa krav på andra än de som har ett eget intresse av saken att fortlöpande följa handläggningen av målet eller ärendet och bevaka sin post är rimlig. Förenklad delgivning bör därför även i den nya lagen endast få användas i förhållande till den som är part eller har liknande ställning. Liksom bör förenklad delgivning endast få användas om parten eller den person som är delgivningsmottagare för parten i förväg har fått informa- tion om att förenklad delgivning kan komma att användas. Hur informationen ska lämnas behandlas i avsnitt 10.3. Enligt nuvarande ordning får förenklad delgivning inte användas om det är olämpligt med hänsyn till omständigheterna. I avsnitt 5.5 föreslås att det införs en generell bestämmelse om att myndigheten ska använda ett delgivningssätt som är ändamålsenligt med hänsyn till handlingens innehåll och omfattning och som medför så lite kostnader och besvär som möjligt och en generell bestämmelse om att delgivning inte får ske på ett sätt som är olämpligt med hänsyn till omständigheterna i delgivningsärendet. I förarbetena till den nuvarande bestämmelsen nämns att förenklad delgivning inte bör användas under tid för vanlig sommarsemester och längre (prop. 1990/91:11 s. 49). Sedan förenklad delgivning infördes har det emellertid blivit svårare att ange vad som avses med vanlig sommarsemester. Av betydelse för bedömningen är dessutom det som delgivningen avser ska fullgöras. I rättsfallet NJA 1999 s. 376 ansågs det t.ex. inte vara olämpligt att skicka en kallelse med förenklad delgivning till ett sammanträde som skulle hållas . En annan omständighet som kan inverka på bedömningen av om förenklad delgivning bör användas i semestertider är på vilket sätt handlingen eller kontrollmeddelandet skickas (se närmare avsnitt 10.5). En myndighet bör naturligtvis inte använda förenklad delgivning om parten särskilt har anmält att han eller hon kommer att vara bortrest oavsett vid vilken tid det gäller under förutsättning att uppgiften kan bedömas som trovärdig och inte som ett försök att undandra sig delgivning. Viss försiktighet bör vidare iakttas med att använda förenklad delgivning gentemot personer som på goda grunder kan antas ha särskilt svårt att förstå vad som krävs av dem och att tillvarata sina intressen. En annan situation när det i vissa fall är olämpligt att använda förenklad delgivning är när delgivningsmottagaren har postadress utomlands. Vid prövningen av om förenklad delgivning kan användas utomlands måste särskilt beaktas dels den främmande statens inställning till att andra stater delger personer som befinner sig på dess territorium med post, dels om postgången i landet kan antas ske tillräckligt snabbt och tillförlitligt (jfr NJA 2006 s. 588 där förenklad delgivning ansågs kunna användas mot en part som hade hemvist i ). Om ärendets handläggningstid blir mycket lång, har det ansetts att de krav som ställs på den enskilde att bevaka sin post framstår som alltför hårda. I förarbetena anfördes att det någonstans borde gå en tidsgräns, men att det skulle överlåtas åt myndigheterna att pröva frågan inom ramen för den allmänna lämplighetsprövningen (a. prop. s. 20). Enligt regeringens uppfattning är det svårt att ge några generella riktlinjer för förenklad delgivning bör få användas. Regeringen anser dock att det vid bedömningen av om det är olämpligt att använda förenklad delgivning särskild vikt bör fästas vid hur som har gått sedan myndigheten senast kommunicerade med parten. I mål och Prop. 2009/10:237 ärenden där det inte förekommit några längre väntetider hos myndigheten bör förenklad delgivning normalt kunna användas under hela handlägg- ningstiden fram till avgörandet. 10.3Närmare om informationen att förenklad delgivning kan komma att användas Regeringens förslag: Huvudregeln är att information om att förenklad delgivning kan komma att användas ska delges. Vid sådan delgivning får vanlig delgivning, muntlig delgivning, särskild delgivning med juridisk person och vissa former av stämningsmannadelgivning användas. Informationen får lämnas formlöst, dvs. utan krav på delgivning, om parten har gett in en handling och informationen lämnas i nära anslutning till att handlingen har kommit in till myndigheten. Utgångspunkten är att informationen ska lämnas i varje mål och i varje instans. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. I promemorian används dock, liksom lag, uttrycket upplysning om förenklad delgivning. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. Ett par remissinstanser, bl.a. Kammarrätten i , anser att det bör införas en generell bestämmelse av innebörd att information om förenklad delgivning inte behöver lämnas i varje instans. Skälen för regeringens förslag: Som framgår av avsnitt 10.2 är en grundläggande förutsättning för att förenklad delgivning ska få användas att den som delgivningssättet ska användas mot har fått information om detta i förväg och att det därför för denne står klart att han eller hon med viss regelbundenhet bör bevaka handlingar som myndigheten skickar i målet eller ärendet. Regeringen anser att det är naturligt att informationen som huvudregel ska delges. De delgivningssätt som bör kunna användas är enligt regeringens uppfattning de där myndigheten med hög grad av säkerhet kan anta att delgivningsmottagaren faktiskt får del av informa- tionen. Vidare ska det stå klart för delgivningsmottagaren till vilken adress delgivningsförsändelserna fortsättningsvis kommer att skickas. Dessa krav leder till bedömningen att informationen bör kunna delges genom vanlig delgivning, muntlig delgivning, särskild delgivning med juridisk person, stämningsmannadelgivning där delgivningsmottagaren påträffas samt spikning. Kungörelsedelgivning och surrogatdelgivning bör alltså inte få användas. Enligt nuvarande ordning behöver information om förenklad delgiv- ning inte delges, om parten har gett in en handling till myndigheten och informationen lämnas i nära anslutning till att handlingen har kommit in till myndigheten (3 a § andra stycket andra meningen delgiv- ningslag). Bestämmelsen tillämpas vanligen på så sätt att informationen om att förenklad delgivning kan komma att användas i målet eller ärendet skickas till parterna med vändande post i samband med att de första gången ger in en handling till myndigheten. Utgångspunkten för Prop. 2009/10:237 bedömningen av om informationen behöver delges är lag när handlingen har kommit in till myndigheten. Regeln kan därför få olika innebörd beroende på om informationen lämnas i ett pågående ärende eller i anslutning till att parten ger in ett överklagande. Bestämmelsen har fått denna utformning för att en överinstans ska kunna lämna informa- tionen formlöst i samband med att underinstansen har lämnat över målet, dvs. när underinstansens akt och överklagandet har kommit in till över- instansen (prop. 1990/91:11 s. 48). Regeringen anser att det är angeläget att en part som har förlorat ett mål eller ärende inte ska kunna fördröja att avgörandet vinner laga kraft genom att överklaga och sedan hålla sig undan delgivning. För delgivningssättets effektivitet är det angeläget att så även får ske enligt den nya lagen. En motsvarande bestämmelse bör således tas in i den nya lagen. Enligt nuvarande ordning måste vidare, som huvudregel, information om förenklad delgivning lämnas i varje mål eller ärende och i varje instans. Som skäl för den ordningen anförs i förarbetena att det kan vara svårt att i en information i första instans precisera vid vilken myndighet saken kan komma att handläggas i ett senare skede och i så fall under vilka omständigheter. Det skulle enligt förarbetena också kunna upp- komma tveksamhet om sakens identitet i olika skeden, alltså om vad som egentligen är samma mål eller ärende. Vidare anförs att det kan gå från det att informationen har lämnats i första instans till det att målet eller ärendet kommer upp i andra instans och eventuellt också i tredje instans och att det inte bör begäras av en part att han eller hon ska hålla informationen om förenklad delgivning i minnet och stå till förfogande för delgivning på det sätt som är tänkt vid denna delgivningsform (a. prop. s. 22 f.). I promemorian görs bedömningen att huvudregeln även fortsättnings- vis bör vara att information om förenklad delgivning lämnas i varje mål eller ärende och i varje instans. Det föreslås dock vissa undantag från denna huvudregel. Ett par remissinstanser, bl.a. Kammarrätten i , anser att det bör vara tillräckligt att informationen lämnas av den myndighet där ett mål eller ärende inleds. Regeringen anser att det i vissa situationer bör vara tillräckligt att endast den myndighet där ett mål eller ärende inleds lämnar informationen om att förenklad delgivning kommer att användas. Dessa situationer behandlas i avsnitten 10.7.2 10.7.4. Regeringen gör dock bedömningen att tiden inte är mogen för att ta steget att införa en allmän bestämmelse av sådant slag som Kammarrätten i föreslår. Utgångspunkten i delgivningslagen bör därför även fortsättningsvis vara att information om att förenklad delgivning kan komma att användas ska lämnas i varje mål eller ärende och i varje instans. 10.4När kontrollmeddelandet ska skickas Regeringens förslag: Kontrollmeddelandet ska alltid skickas närmast följande arbetsdag efter det att handlingen har skickats. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser, bl.a. Nedre , tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. Ett par remissinstanser, Hovrätten över och och Arbets- domstolen, invänder mot promemorians förslag att kontrollmeddelandet alltid ska sändas närmast följande arbetsdag.