prop · GX03220 · 2010-05-06 00:00:00 — En avskiljning av betaltjänst- verksamheten bör ske om den andra verksamheten, t.ex. kreditgivning, är så riskfylld och omfattande i förhållande till betaltjänstverksamheten att betalningsinstitutets möjligheter att fortsätta bedriva någon verksamhet är starkt knuten till hur den andra verksamheten utvecklas. Motsatsvis bör en avskiljning inte komma ifråga när den andra verksamheten bedrivs i begränsad omfattning och på ett sätt som medför ingen eller liten risk för påverkan på betalningsinstitutets finansiella ställning. När det gäller avskiljning på den grunden att har svårt att övervaka betalningsinstitutet bör bedömningen utgå från hur svårt det är för att i sin övervakning av institutets verksamhet Prop. 2009/10:220 särskilja och granska de delar av verksamheten som utgör betaltjänst- Om betalningsinstitutet bedriver betaltjänstverksamhet och annan liknande verksamhet som kreditgivning eller inlåning, och de interna rutinerna för t.ex. dokumentation av transaktioner och överföringar försvårar möjligheterna att särskilja mellan sådana kontodispositioner som är att hänföra till betaltjänstverksamhet respektive sådana som görs som ett led i annan verksamhet, är detta en sådan omständighet som talar för ett föreläggande om avskiljning. Om betaltjänstverksamheten utgör en mindre del av betalningsinstitutets totala verksamhet och utövas i nära anknytning till annan, mer omfattande verksamhet på ett sätt som gör det svårt att avgöra om just betaltjänst- verksamheten bedrivs i enlighet med gällande regler, är även detta en omständighet som talar för att avskiljning bör ske. Motsatsvis gäller att betaltjänstverksamhet som bedrivs på ett sätt som möjliggör att information om just denna verksamhet är lätt tillgänglig för i egenskap av tillsynsmyndighet bör kunna utövas utan att verksamheten avskiljs från andra verksamheter som betalningsinstitutet bedriver. 7.3.3 Skyddskrav och separationsrätt Regeringens förslag: Ett betalningsinstitut eller en registrerad betaltjänstleverantör ska vara skyldig att vidta åtgärder för att skydda medel som tagits emot från betaltjänstanvändare eller andra betaltjänstleverantörer för att genomföra en betalningstransaktion. medel får inte sammanblandas med medel som innehas för någon annans räkning än betaltjänstanvändares, och ska hållas åtskilda så att de inte omfattas av anspråk från betalningsinstitutets eller den registrerade betaltjänstleverantörens övriga borgenärer vid insolvens. betalningsinstitutet eller den registrerade betaltjänstleverantören se till de innehavda medlen omfattas av en försäkring på motsvarande belopp. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens förslag. Promemorians förslag till regler om skyddskrav innehåller dock även en hänvisning till lagen (1944:181) om redovisningsmedel. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. anser att det inte bör införas en gräns för skyddsbeloppet på som promemorian vill att gränsen för när skydd inträder ska höjas till . Föreningen anser dessutom att uttrycket att betaltjänstverksamhet är skild från kreditgivningsverksamhet innebär att skyddskraven är uppfyllda och att detta bör framgå av författ- ningskommentaren till denna bestämmelse. samfund ger förbudet mot sammanblandning närmast vid handen att det skulle handla om inlåning på konto om avskiljande inte skett. anser att det måste klargöras hur separationsrätten uppstår och vilka åtgärder som krävs för att säkerställa separationsrätt. Skälen för regeringens förslag: Direktivets artikel 9 tar upp s.k. skyddskrav, som innebär att ett betalningsinstitut som även driver annan verksamhet som avses i artikel 16.1 c ska vara skyldigt att skydda de medel som institutet har mottagit från en betaltjänstsanvändare eller en annan betaltjänstleverantör för genomförandet av betalningstransaktioner. Betalningsinstituten ska enligt artikel 9.1 se till att sådana medel inte sammanblandas med medel som innehas för någon annan fysisk eller juridisk persons räkning. Dessutom ska medel som ännu inte har sänts till betalningsmottagaren eller överförts till en annan betaltjänstleverantör deponeras på ett särskilt konto hos ett kreditinstitut eller investeras i säkra tillgångar, och hållas åtskilda så att betalningsinstitutets övriga borgenärer inte kan göra anspråk på medlen vid betalningsinstitutets insolvens. Alternativt kan betalningsinstitutet se till att medlen omfattas av en försäkring eller annan jämförlig garanti på motsvarande belopp från ett försäkringsbolag eller kreditinstitut som inte tillhör samma grupp som betalningsinstitutet. Enligt artikel 9.2 får betalningsinstitut under vissa förutsättningar uppskatta ungefär hur stor andel av de medel som institutet innehar som ska användas till kommande betalnings- transaktioner och därmed omfattas av skyddskraven. Genom artikel 9.3 ges medlemsstaterna möjlighet att kräva att även betalningsinstitut som inte driver annan verksamhet ska uppfylla skyddskraven, och av artikel 9.4 framgår att medlemsstaterna får begränsa skyddskraven så att de enbart ska gälla användare som har medel på hos betalningsinstitutet. I promemorian framförs att skyddskraven fordras eftersom kundernas medel hos betalningsinstituten inte omfattas av insättningsgaranti enligt lagen (1995:1571) om insättningsgaranti. I promemorian sägs vidare att skyddskraven bör vara desamma i rena betalningsinstitut som i sådana betalningsinstitut som också driver annan verksamhet. Som skäl för detta anges att kunderna bör ha samma skydd och att snedvridning av konkurrensen bör undvikas. Enligt regeringens bedömning bör möjligheten att tillämpa skyddskraven i samtliga betalningsinstituts betaltjänstverksamhet utnyttjas på det sätt som föreslås i promemorian. Skyddskraven bör även vara tillämpliga i registrerade betaltjänst- leverantörers verksamhet, i enlighet med promemorians förslag. I promemorian föreslås också att möjligheten att låta skyddskraven vara tillämpliga enbart över vissa belopp ska utnyttjas. Den högsta belopps- gräns på som medges av direktivets artikel 9.4 framstår dock, enligt promemorian, som alltför hög. En beloppsgräns lägre än behövs enligt promemorian för att upprätthålla ett högt förtroende för de aktörer som tillhandahåller betaltjänster på den svenska marknaden, som en alltför låg nivå skulle kunna hämma utvecklingen för de företag som erbjuder betaltjänster avseende lägre belopp. I promemorian föreslås att skyddskraven begränsas till att enbart gälla medel som överstiger per betaltjänstanvändare. Enligt regeringens bedömning framstår promemorians förslag som väl avvägt i denna del. Att låta skyddskraven vara tillämpliga även på medel som används för betalningstransaktioner på mycket små belopp skulle innebära administrativa kostnader för de betaltjänstleverantörer som hanterar dessa betalningar som inte står i proportion till det begränsade intresse en betaltjänstanvändare får anses ha av att ha separationsrätt till ett lågt belopp om betalningsinstitutet eller den registrerade betal- tjänstleverantören skulle gå i konkurs. Att sätta gränsen för det skyddsvärda beloppet så att medel överstigande per betaltjänstanvändare och betalningsinstitut omfattas av skyddskraven framstår som befogat med beaktande av dessa motstående intressen. När det gäller frågan om hur separationsrätten ska säkerställas, som tas upp av , kan noteras att den förpliktelse som uppställs genom direktivets artikel 9.1 andra stycket består av två delar. Mottagna medel som innehas av ett betalningsinstitut ska, enligt bestämmelsens punkt a, deponeras på ett särskilt konto hos ett kredit- institut eller investeras i säkra, likvida lågrisktillgångar i enlighet med vad behörig myndighet fastställer. Dessutom ska, enligt punkt b, mottagna medel hållas åtskilda, i enlighet med nationell lagstiftning, mot anspråk från betalningsinstitutets övriga borgenärer. Båda dessa krav ska vara uppfyllda enligt direktivet, som i denna del måste genomföras i medlemsstaterna. Av lagen (1944:181) om redovisningsmedel följer att sådana medel som mottagits för annan med redovisningsskyldighet och hålls avskilda ska vara förbehållna huvudmannen om beloppet har avskilts utan dröjsmål. Dessutom framgår av lagens andra stycke att även medel som inte avskilts, men varit tillgängligt för att avskiljas, ska vara förbehållna huvudmannen om det inte föreligger dröjsmål med avskiljandet. Ett förfarande där betaltjänstanvändares medel deponeras på ett för detta ändamål avsett konto, vid slutet av bankdagen efter den dag då medlen mottogs, uppfyller kraven på avskiljande av medel. De dispositioner som betalningsinstituten och de registrerade betaltjänstleverantörerna är skyldiga att vidta enligt artikel 9.1 andra stycket a torde även innebära att medel avskiljs och att separationsrätt inträder i enlighet med lagen om redovisningsmedel. Detta innebär att även kravet i punkt b är uppfyllt. De krav på åtgärder för att skydda betaltjänstanvändares medel som uppställs i direktivets artikel 9.1 andra stycket a måste genomföras i medlemsstaterna. Det bör därför införas en bestämmelse om skyddskrav i lagen om betaltjänster som motsvarar direktivet i denna del. Däremot framstår det som obehövligt att införa en bestämmelse som uttryckligen motsvarar direktivets artikel 9.1 andra stycket b eftersom motsvarande krav i uppfylls genom de förfaranden som anges i punkten a. Bestämmelsen i artikel 9.2 som ger betalningsinstitut möjlighet att, under vissa förutsättningar, uppskatta hur stor andel av de medel som institutet innehar som ska användas till kommande betalnings- transaktioner och därmed omfattas av skyddskraven, bör genomföras genom en uttrycklig bestämmelse i lagen om betaltjänster. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör bemyndigas att meddela föreskrifter om beräkningen av hur stor andel av medel hos betalningsinstitut och registrerade betaltjänstleverantörer som omfattas av skyddskraven. 7.3.4 Dokumentation och arkivering Regeringens förslag: Ett betalningsinstitut ska bevara alla relevanta uppgifter om betaltjänstverksamheten . Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om vilka uppgifter som ska anses relevanta. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. efterfrågar klar- göranden i lagtext eller förarbeten av vilka uppgifter som ska omfattas av reglerna om dokumentationskrav. Skälen för regeringens förslag: Av direktivets artikel 19 framgår att ett betalningsinstitut ska bevara alla relevanta uppgifter avseende dess rörelse . I promemorian föreslås att en bestämmelse om ett betalningsinstituts skyldighet att dokumentera relevanta uppgifter och arkivera dessa tas in i den nu aktuella lagstiftningen. Dessutom föreslås att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bemyndigas att meddela föreskrifter om vilka uppgifter som ska dokumenteras och arkiveras. har efterfrågat klargöranden i lagtext eller förarbeten av vilka uppgifter som ska omfattas av reglerna om doku- mentationskrav. I detta sammanhang kan noteras att bestämmelser om skyldighet att dokumentera vissa uppgifter i ett företags rörelse finns i bl.a. 8 kap. 3 § lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse och 8 kap. 12 § lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden. Bestämmelsen i lagen om bank- och finansieringsrörelse avser en skyldighet att skriftligen, på papper eller i elektronisk form, bevara uppgifter om det underlag som har inhämtats i ett kreditärende så att ärendet kan följas i detalj. Bestämmelsen i lagen om värdepappersmarknaden uppställer en skyldighet för värdepappersinstitut att dokumentera samtliga in- vesteringstjänster, sidotjänster och transaktioner som institutet genomfört. Dokumentationskravet syftar till att ska ha möjlighet att övervaka att betalningsinstitutet har följt vissa av kraven i den nu föreslagna lagen om betaltjänster samt de föreskrifter som meddelas med stöd av lagen. Det framgår av artikel 19 i direktivet att de krav som avses är de som behandlas i direktivets avdelning II. Motsvarande krav uppställs i 2 och 3 kap. samt 7 och 8 kap. i den nu föreslagna lagen om betaltjänster. För att syftet med direktivets dokumentationskrav ska kunna tillgodoses krävs det att betalnings- instituten dokumenterar uppgifter om genomförda betalningstransaktioner och, i förekommande fall, om kontoställningen på enskilda betaltjänst- användares konto. Vissa uppgifter om genomförda betalnings- transaktioner är nödvändiga för att det ska vara möjligt att i efterhand fastställa huruvida transaktionerna genomfördes i enlighet med lagens regler rörande t.ex. förbud mot att bevilja kredit ur medel som mottagits för att genomföra en betalningstransaktion. Dessutom kan information om enskilda betaltjänstanvändares kontoställning behöva dokumenteras för att det ska vara möjligt att fastställa huruvida en viss betaltjänst- användares medel omfattades av skyddskrav eller om en kredit som beviljats i samband med en gränsöverskridande kreditkortsbetalning uppfyller lagens krav på längsta kredittid. I myndig- hetsföreskrifter bör anges vilka relevanta uppgifter som ett betalnings- institut ska bevara. Ett bemyndigande för sådana föreskrifter bör tas in i lagen. 7.3.5 Revision och redovisning Regeringens förslag: Lagen (1995:1559) om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag ska vara tillämplig på betalnings- institut. Om ett betalningsinstitut även bedriver annan verksamhet, ska den lagen tillämpas när institutet huvudsakligen ägnar sig åt betal- tjänstverksamhet. Om betalningsinstitutet huvudsakligen ägnar sig åt annan verksamhet, ska i stället årsredovisningslagen (1995:1554) tillämpas. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. påpekar att den föreslagna lagen avses tillämpas på såväl svenska aktiebolag som svenska ekonomiska föreningar och att relevanta bestämmelser därför bör hänvisa såväl till aktiebolagslagen som lagen om ekonomiska föreningar. Skälen för regeringens förslag: I direktivets artikel 15 finns bestämmelser om redovisning och revision i betalningsinstitut. bestämmelserna framgår att tre EU-direktiv som behandlar redovisning direktiv /660/EEG om årsbokslut i vissa typer av bolag, direktiv 83/349/EEG om sammanställd årsredovisning och direktiv /635/EEG om årsbokslut och sammanställd redovisning för banker och andra finansiella institut ska vara tillämpliga på betalningsinstitut. promemorian noteras att de tre redovisningsdirektiven har föranlett tre lagar om årsredovisning: årsredovisningslagen (1995:1554), lagen (1995:1559) om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag samt lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkringsföretag. promemorian föreslås att lagen om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag ska gälla för betalningsinstitut, eftersom dessa institut bedriver finansiell verksamhet. För de betalningsinstitut som även bedriver annan verksamhet föreslås dock att ett huvudsaklighetskriterium ska avgöra vilka redovisningsregler som ska vara tillämpliga, med innebörden att årsredovisningslagen i stället ska vara tillämplig i ett betalningsinstitut som huvudsakligen ägnar sig åt annan verksamhet. För att den nu föreslagna lagen om betaltjänster ska överensstämma med direktivet i denna del bör regler om revision och redovisning tas in i den nya lagen. Bestämmelser med motsvarande innebörd som de som föreslås i promemorian bör därmed införas. Det bör av lagen framgå att ett betalningsinstitut ska ha minst en revisor som utses av stämman. bör också framgå att minst en sådan revisor som utsetts av stämman ska vara auktoriserad revisor eller godkänd revisor som har avlagt Dessa regler motsvarar vad som gäller för andra finansiella företag som t.ex. bankaktiebolag och värdepappersbolag enligt 10 kap. 9 § lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse respektive 3 kap. 5 § lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden). bör dessutom, på motsvarande sätt som i 2 kap. 9 § lagen (2002:149) om utgivning av elektroniska pengar, anges att de bestämmelser om års- och koncernredovisning som är tillämpliga på betalningsinstitut som drivs i ekonomisk förening även är tillämpliga på europakooperativ. gäller frågan om vilka redovisningsregler som bör tillämpas i betalningsinstitut som även bedriver annan verksamhet bör bedömningen av vad som utgör institutets huvudsakliga verksamhet i första hand göras Prop. 2009/10:220 utifrån omfattningen på betaltjänstverksamheten respektive den andra Om omsättningen i betaltjänstverksamheten är större än i den andra verksamheten, bör detta som huvudregel innebära att lagen om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag blir tillämplig. 7.3.6 Huvudkontor och hemvist för betalningsinstitut och registrerade betaltjänstleverantörer Regeringens förslag: och registrerade betaltjänst- leverantörer som är juridiska personer ska ha sitt huvudkontor i . Registrerade betaltjänstleverantörer som är fysiska personer ska ha sin hemvist i . Promemorians förslag: I promemorian föreslås att betalningsinstitut och registrerade betaltjänstleverantörer ska ha sitt huvudkontor i . Det regleras inte uttryckligen huruvida fysiska personer som är betaltjänstleverantörer måste ha sin hemvist i . Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. efterfrågar förtydliganden avseende bestämmelsens tillämplighet på fysiska personer som är registrerade betaltjänstleverantörer. Skälen för regeringens förslag: Av direktivets artikel 10.3 framgår att ett betalningsinstitut som enligt nationella regler ska ha ett säte t.ex. ett aktiebolag ska ha sitt huvudkontor i den medlemsstat där institutet har sitt säte. När det gäller registrerade betaltjänstleverantörer som undantagits från tillståndskrav i enlighet med direktivets artikel 26 framgår av artikel 26.2 att dessa fysiska eller juridiska personer ska ha sitt huvudkontor eller sin fasta hemvist i den medlemsstat där de faktiskt bedriver sin verksamhet. I promemorian föreslås att en bestämmelse införs med innebörden att ett betalningsinstitut ska ha sitt huvudkontor i . Det föreslås också att denna bestämmelse ska gälla för registrerade betaltjänstleverantörer. Som nämnts i avsnitt 7.1.2 har efterfrågat förtydliganden avseende bestämmelsens tillämplighet på fysiska personer som är registrerade betaltjänstleverantörer. För dessa ska gälla att en fysisk person som vill åberopa undantaget för betaltjänstverksamhet av mindre omfattning ska vara bosatt i (se avsnitt 7.1.2). Såväl kravet på huvudkontor för juridiska personer som på hemvist för fysiska personer bör komma till uttryck i en bestämmelse i lagen om betaltjänster. 7.3.7 Åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism Regeringens förslag: Bestämmelserna i lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism ska vara tillämpliga på de som tillhandahåller betaltjänster. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Enligt direktivets artikel 5 f ska en ansökan att få bli betalningsinstitut bl.a. innehålla en beskrivning av hur sökanden avser att fullgöra skyldigheten enligt tillämpliga gemens- kapsregler att förhindra penningtvätt och finansiering av terrorism. Dessutom framgår av artikel 26.6 att registrerade betaltjänstleverantörer inte är undantagna från skyldigheten att i sin verksamhet vidta åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism. I promemorian föreslås att en bestämmelse införs av vilken det framgår att bestämmelserna i den lagstiftning som reglerar åtgärder mot penning- tvätt och finansiering av terrorism ska gälla för fysiska eller juridiska personer som tillhandahåller betaltjänster. materiellt motsvarar den som föreslagits i promemorian bör införas i lagen om betaltjänster. 7.3.8 Tystnadsplikt, upplysningsskyldighet och meddelandeförbud Regeringens förslag: Bestämmelser om tystnadsplikt avseende uppgifter om enskildas förhållanden till ett betalningsinstitut eller en registrerad betaltjänstleverantör, upplysningsskyldighet och meddelandeförbud avseende sådana uppgifter i vissa fall och om ansvar vid brott mot meddelandeförbudet tas in i lagen om betaltjänster. Promemorians förslag överensstämmer i allt väsentligt med Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. melserna om straffrättslig sanktionering av brott mot tystnadsplikt skiljer sig åt mellan å ena sidan lagen om bank- och finansieringsrörelse, å andra sidan lagen om värdepappersmarknaden. Skälen för detta, och för att kriminalisering behövs i värdepappersbolag, behöver enligt Advokat- Skälen för regeringens förslag I promemorian föreslås att det införs en bestämmelse om tystnadsplikt för personer med anknytning till betalningsinstitut. Sådana personer får inte obehörigen röja eller utnyttja vad de genom sin anställning eller sitt uppdrag i betaltjänstverksamheten fått veta om någon annans affärsförhållanden eller personliga förhållanden. bestämmelsen framgår också att betalningsinstitut ska kunna utväxla vissa uppgifter för kreditupplysningsändamål, i enlighet med 5 a § kreditupplysningslagen (1973:1173). Det föreslås också att den som bryter mot förbudet att röja eller utnyttja uppgifter inte ska kunna dömas till ansvar enligt bestämmelsen om brott mot tystnadsplikt i 20 kap. 3 § Av promemorian framgår att tystnadsplikten enbart omfattar betalningsinstitutets verksamhet med betaltjänster. skälet till att en tystnadsplikt föreslås införas är att betalningsinstitut, och registrerade betaltjänstleverantörer, tillåts utföra flera banknära finansiella tjänster och att en tystnadsplikt bör införas för att skydda kundernas personliga integritet och ekonomiska intressen. kundernas integritetsintresse bör därför en sekretessbestämmelse införas. I promemorian framhålls att en sekretessbestämmelse gör kunderna mer benägna att ge en korrekt bild av sin ekonomiska situation i kontakter med betalningsinstituten, vilket möjliggör en bättre riskhantering i Regeringen noterar, liksom , att den nuvarande regleringen skiljer sig åt avseende straffrättsliga sanktioner för brott mot tystnadsplikt i kreditinstitut respektive värdepappersbolag. för detta lagstiftningsärende finns inte utrymme att närmare analysera grunderna för de skillnader i sanktionsregleringen beträffande tystnads- plikten som finns inom det finansiella området. Dessutom kan noteras att regeringen gjorde vissa uttalanden då de nuvarande reglerna avseende värdepappersbolag, börser och clearingorganisationer infördes. Regeringen anförde då att frågan om en ändring av reglerna för brott mot tystnadsplikt i bl.a. banker borde övervägas i samband med en översyn av sekretesslagstiftningen för de finansiella företagen, och att några ändringar av regleringen för värdepappersbolag, börser och clearing- organisationer inte gjordes i avvaktan på denna översyn (prop. 2006/07:115 s. 556). När det gäller frågan om vilka regler som i förevarande sammanhang bör gälla vid brott mot tystnadsplikt anser regeringen att den verksamhet som kommer att bedrivas i betalningsinstitut uppvisar större likheter med verksamhet i kreditinstitut, som sysslar med omfattande betalnings- förmedling, än med verksamheten i värdepappersbolag och på börser. Mot denna bakgrund framstår det som lämpligast att reglerna för betalningsinstitut motsvarar de som gäller för kreditinstitut enligt 1 kap. 10 § lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse, såtillvida att den som bryter mot förbudet att röja eller utnyttja uppgifter inte ska kunna dömas till ansvar enligt bestämmelsen om brott mot tystnadsplikt i 20 kap. 3 § . Den som bryter mot tystnadsplikten kan istället