prop · GX03192 · 2010-04-20 00:00:00 — Domstolens avslag på en begäran om umgängesstöd behöver inte gälla för alltid. Förhållandena kan förändras så att umgängesstöd kan aktuali- seras vid en senare prövning av frågan om umgänge. Sådana förändringar kan utgöras av t.ex. en umgängesförälders ändrade sociala förhållanden eller hälsotillstånd. Även barnets ålder och inställning till umgänget, lik- som boendeförälderns ändrade uppfattning, kan föranleda att barnet behöver ett stöd. I andra stycket anges att yttrande från socialnämnden ska inhämtas innan domstolen beslutar om umgänge med umgängesstöd. I allmänhet torde uppgiften att avge yttrande utföras av en tjänsteman hos social- nämnden. Ofta har frågan om umgängesstöd uppmärksammats i anslut- ning till en vårdnadsutredning. Om så inte är fallet, kan det vara lämpligt att socialnämndens inställning inhämtas inför en huvudförhandling. Domstolen torde ha anledning att som underlag till för- frågan ange parternas respektive inställning. Domstolen måste naturligt- vis vara neutral i sin förfrågan och undvika att försätta sig i en jävssitua- tion inför en kommande dom eller ett kommande beslut. Domstolen är dock i och för sig oförhindrad att själv väcka frågan om möjligheten att besluta om umgängesstöd. Vid kontakten med socialnämnden är det naturligt att ta upp frågor om omfattningen av umgängesstödet, men också de speciella krav som kan gälla, t.ex. språkkunskaper. I normalfallet bör socialnämndens inställning anges i ett skriftligt ytt- rande som ges in till domstolen. Av yttrandet bör framgå de praktiska förutsättningar som finns för genomförande av umgänge med umgänges- stöd, t.ex. tid, plats och personalresurser. inställning i fråga om lämpligheten av umgänge med umgängesstöd ska däremot inte anges i detta yttrande. Domstolen är inte bunden av nämndens besked om vilka förutsättning- ar som finns att tillgodose behovet av umgängesstöd. Nämndens ställ- ningstagande får ändå stort inflytande på domstolens bedömning. Vid sitt beslut måste domstolen beakta omständigheter som tyder på att någon person med de kvalifikationer som krävs i ett specifikt fall inte finns att tillgå eller endast kan anlitas än vad som i ut- gångsläget framstått som önskvärt. Utgångspunkten för socialnämnden bör vara att det i någon utsträck- ning alltid bör vara möjligt för nämnden att utse umgängesstöd. Om um- gänget blir kraftigt inskränkt eftersom socialnämnden förklarat sig inte kunna ställa upp med umgängesstöd i önskvärd utsträckning, kan det finnas skäl att återge detta i domstolens beslut. Domstolen får fatta ett interimistiskt beslut om umgänge med um- gängesstöd (se 6 kap. 20 § ). Om det finns ett intermistiskt beslut, är domstolen skyldig att ompröva beslutet i samband med att ett mål eller ärende ska avgöras. Domstolen bör på nytt inhämta yttrande från fall ett fortsatt umgänge med umgängesstöd över- vägs. I tredje stycket klargörs att det, vid verkställighet av domstolens beslut, ankommer på socialnämnden att utse den person som ska medverka vid Normalt är det lämpligt att socialnämnden utser en person för hela den tid som beslutet om umgängesstöd gäller, men inget hindrar att i vissa fall en person, av praktiska eller andra skäl, utses för ett visst till- fälle. kan också besluta att personen ska bytas ut, utan att domstolens beslut behöver omprövas. I undantagsfall torde det kunna aktualiseras att utse två personer som ska medverka vid umgänget. bör vara lyhörd för föräldrarnas och barnets inställning till att en viss person utses, men nämnden är inte bunden av deras even- tuella uppfattning i frågan. utseende av person som ska medverka vid umgänget måste komma till uttryck i ett beslut, som dock kan ges en ganska enkel utformning. Av förvaltningsrättsliga principer följer att det av beslutet ska framgå vilken person som utsetts, när beslutet har fattats och vem som har fattat beslutet. Uppgiften att utse en person att medverka vid umgänget får delegeras enligt 10 kap. 5 § social- tjänstlagen. Av fjärde stycket framgår att socialnämnden ska följa upp hur um- gänget fungerar och verka för att ett beslut om umgängesstöd inte består längre än vad som är nödvändigt. Hur omfattande behovet av uppföljning är i ett visst ärende får avgöras utifrån ärendets karaktär. Särskilda hän- delser i anslutning till umgängestillfällena kan naturligtvis påverka behovet av uppföljning. måste under alla omständigheter hålla sig underrättad om umgänget. Vid socialnämndens uppföljning rörande behovet av fortsatt um- gängesstöd står faktorer som talar för att umgänget ska kunna ske utan umgängesstöd i fokus. Nämnden kan verka för att föräldrarna träffar ett avtal om umgänge, om umgänget enligt socialnämndens bedömning kan fortsätta utan umgängesstöd. Ett sådant avtal gäller då i stället för vad domstolen har beslutat. I annat fall kan det bli aktuellt att föreslå för föräldrarna att ta initiativ till att få en förändring till stånd, t.ex. genom att någon av dem väcker en talan om ändringar i umgänget. Även socialnämnden har viss rätt att väcka talan i en fråga som gäller en förälders umgänge med sitt barn (jfr prop. 2005/06:99 s. 89 f.). har vid sin uppföljning också anledning att överväga om det tillkommit omständigheter som talar för att umgänget inte har förutsättningar att fortsätta utan umgängesstöd när den tid som bestämts för stödet löpt ut. Det kan t.ex. visa sig att barnets behov av umgänges- stöd är större än vad domstolen förutsatte när den fattade sitt beslut. Även i de situationerna har socialnämnden anledning att reagera för att inte syftet med umgängesstödet ska förfelas, trots att något formellt hin- der inte föreligger mot att arrangemanget fortsätter. Naturligtvis har socialnämnden även en skyldighet att agera om um- gänget enligt nämndens bedömning bör avbrytas, t.ex. för att barnet mår dåligt eller riskerar att fara illa om umgänget fortsätter. Förutom möjlig- heterna att föreslå för föräldrarna att ta initiativ till att väcka talan om ändringar i umgänget eller att nämnden själv väcker talan kan det bli fråga om att inleda ett utredning enligt socialtjänstlagen av om social- nämnden behöver ingripa till ett barns skydd eller stöd. Förslaget till lag om ändring i socialtjänstlagen 5 § Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får när det gäller föräldra- balken avse endast uppgifter som anges i följande lagrum 1 kap. 4 och 9 §§ , 2 kap. 1, 46, 89 §§ , dock inte befogenhet enligt 9 § att besluta att inte påbörja utredning eller att lägga ned en påbörjad utredning, 3 kap. 5, 6 och 8 §§ , 6 kap. 6 §, 14 a § andra stycket och 15 a § tredje stycket , 6 kap. 15 c § tredje stycket , 6 kap. 19 § när det gäller beslut att utse utredare i mål och ärenden om vårdnad, boende eller umgänge, 7 kap. 7 § när det gäller godkännande av avtal om att under- hållsbidrag ska betalas för längre perioder än , 11 kap. 16 § andra stycket . Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får inte omfatta befogenhet att meddela beslut i frågor som avses i 5 kap. 2 § denna lag eller att fullgöra nämndens uppgifter enligt 5 § lagen (1947:529) om allmänna barnbidrag eller 17 § lagen (1996:1030) om underhållsstöd. Paragrafen handlar om delegation av socialnämnds uppgifter enligt för- äldrabalken. Eftersom rätt att fatta beslut om att utse en viss person att medverka vid umgänget enligt 6 kap. 15 c § bör kunna delegeras, har första stycket fått en ny femte strecksats med det inne- hållet. 10 § Barn som har fyllt har rätt att själva föra sin talan i mål och ärenden enligt denna lag. Barn som är yngre bör höras, om det kan vara till nytta för utredningen och barnet inte kan antas ta skada av det. Vid en sådan utredning som avses i 2 § om behov av ingripande till ett barns skydd eller stöd får barnet höras utan vårdnadshavarens samtycke och utan att vårdnadshavaren är närvarande. Detsamma gäller vid en utredning på social- nämndens initiativ om överflyttning av vårdnaden enligt 6 kap. 7 eller 8 § för- äldrabalken. Paragrafen innehåller bestämmelser om ett barns rätt att komma till tals i mål och ärenden enligt lagen. Överväganden finns i avsnitt 5. I paragrafens första stycke, som är oförändrat, regleras rätten för ett barn som fyllt att själv föra sin talan. Av andra stycket, som också är oförändrat, framgår att ett barn som är yngre än bör höras om det kan vara till nytta för en utredning och barnet inte kan antas komma till skada. I stycket ges alltså de grundläggande förutsättningarna för när initiativ ska tas till att höra ett barn. Om barnet uppnått en sådan mognad att han eller hon förstår vad saken gäller och kan ta ställning till vad det innebär, avgör barnet självt om han eller hon vill delta i ett sam- tal. Om barnet inte uppnått den mognaden, är det som huvudregel upp till barnets vårdnadshavare att avgöra om något samtal med barnet ska komma till stånd. Tredje stycket, som är nytt, ger möjlighet att vid vissa utredningar höra barnet utan vårdnadshavarens samtycke. Finns det två vårdnadshavare, får barnet höras utan att samtycke krävs av någon av dem. Bestämmelserna i stycket gäller dels en utredning till skydd och stöd för barnet, en s.k. barnavårdsutredning, dels en utredning som görs på socialnämndens initiativ om överflyttning av vårdnaden enligt 6 kap. 7 eller 8 § . Vad gäller utredningar om överflyttning av vårdnaden avses alltså här enbart utredningar på initiativ av till om talan ska väckas. Frågor om överflyttning av vårdnaden enligt 6 kap. 7 § kan också komma upp i samband med en vårdnadsutredning efter beslut av domstolen enligt 6 kap. 19 § . Förevarande bestämmelse ger inte någon rätt att höra barnet utan vårdnadshavarens samtycke vid en sådan utredning. Bestämmelserna innebär inte att barnets egen vilja kan åsidosättas när han eller hon har en egen rätt att råda över frågan. De ger endast besked om att i de aktuella fallen inte är beroende av vårdnads- havarens samtycke. Syftet är att göra det möjligt att genomföra ett samtal med ett barn när det med hänsyn till andra bestämmelser är motiverat att barnet hörs, jfr andra stycket i denna paragraf men också 1 kap. 2 § och 3 kap. 5 §. Om- sorgsfulla överväganden från sida angående behovet av att samtal sker krävs i varje enskilt fall. Någon regel om att vårdnadshava- rens inställning ska kontrolleras före samtalet finns inte. Av 1 kap. 1 § och 3 kap. 5 § följer däremot att vårdnadshavaren bör informeras om samtalet innan det genomförs. Information till vårdnadshavaren om sam- talet torde i allmänhet ske i samband med det samråd som sker med denne om den utredningsplan som inleder en utredning (jfr Socialstyrel- sens allmänna råd SOSFS 2006:12 om handläggning och dokumentation av ärenden som rör barn och unga). Det kan ofta vara av stor betydelse för barnets bästa att eftersträva ett samtycke av vårdnadshavaren även om samtalet i och för sig får genomföras utan samtycke. kan, t.ex. i samband med diskussion om tid och plats för samtalet, informera om vad samtalet kommer att beröra och söka förankra behovet av att det genomförs på ett för barnet bra sätt med vårdnadshavaren. En sådan diskussion bör i allmänhet kunna bidra till att avdramatisera situationen. Bestämmelserna innehåller inte några regler kring hur ett samtal med barn praktiskt ska genomföras i ett fall när vårdnadshavaren motsätter sig samtalet. Hur bör agera för att få ett samtal till stånd får avgöras utifrån förutsättningarna i varje enskilt fall. Att ta kontakt med barnet utan vårdnadshavarens vetskap, t.ex. på väg hem från skolan, kan inte anses godtagbart. har möjlighet att genomföra samtalet med barnet utan att vårdnadshavaren är närvarande. Detta innebär dock inte att samtalet måste genomföras på det sättet. Man får från fall till fall avgöra om det finns anledning att använda den möjligheten när samtalet ska hållas. Man bör vara lyhörd för vårdnadshavarens och barnets synpunkter. I vissa fall torde ett bättre resultat uppnås om vårdnadshavaren tillåts närvara. Naturligtvis bör samtal med barn alltid genomföras varsamt och med hänsyn till barnets situation och individuella förutsättningar. I de nu aktuella fallen är det av särskild vikt att respektera den lojalitetskonflikt som barnet kan befinna sig i. Barnet får under inga förhållanden pressas på ställningstaganden och synpunkter. Sammanfattning av betänkandet Beslutanderätt vid gemensam vårdnad m.m. (SOU 2007:52) Beslutanderätten vid gemensam vårdnad Föräldrar med gemensam vårdnad om ett barn skall normalt fatta gemen- samma beslut i frågor som rör vårdnaden. Undantag gäller för situationer då någon av vårdnadshavarna är förhindrad att utöva vårdnadsansvaret. Det krävs inte heller att båda vårdnadshavarna deltar i vardagliga av- göranden som gäller omsorgen om barnet, t.ex. om mat, kläder och sov- tider. En av vårdnadshavarna kan alltså motsätta sig att beslut fattas eller att åtgärder vidtas, även angelägna sådana. I många länder finns regler om hur man skall komma till rätta med situationer då vårdnadshavarna inte kan komma överens. Även enligt svensk rätt kan man få till stånd en lösning i vissa frågor som berör barnets personliga angelägenheter, näm- ligen när det gäller barnets boende och barnets rätt till umgänge med den förälder som barnet inte bor tillsammans med. I andra viktiga frågor kan det enda sättet att nå en lösning vara att en av föräldrarna ges ensam vårdnad. Denna förälder kan då ensam fatta beslut i barnets personliga angelägenheter. Jag har haft i uppgift att analysera vilka nackdelar som i praktiken kan uppkomma för ett barn vid gemensam vårdnad när vårdnadshavarna inte kan enas i frågor som rör barnet samt, med utgångspunkt i analysen, lämna förslag som syftar till att bättre tillgodose barnets intressen och underlätta ett gemensamt vårdnadsansvar. Min slutsats är att kravet på enighet mellan vårdnadshavarna ibland kan leda till betydande problem. Detta har bl.a. visat sig i situationer då vårdnadshavarna är oeniga om barnets behov av psykiatrisk vård eller var barnet skall gå i förskola eller skola. En annan fråga som i praktiken är svårlöst är var barnet skall bo. En upplösning av den gemensamma vårdnaden måste betraktas som en mycket ingripande åtgärd som kan förändra barnets rela- tion och tillgång till den andra föräldern. innebär en sådan lös- ning normalt sett att föräldrarnas samarbetsrelation en gång för alla bryts. Detta kan ge upphov till fler konflikter och processer kring barnet. Jag anser att det finns behov av att reglera vårdnadshavarnas inbördes ställning så att de stora skillnaderna i ansvar och rättigheter mellan ensam och gemensam vårdnad minskar. En sådan reglering har förutsätt- ningar att dämpa konflikterna kring barnet. Jag föreslår därför att en av vårdnadshavarna, närmast i undantagsfall, skall kunna ges rätt att ensam bestämma i vissa personliga angelägenheter m.a.o. en självständig be- slutanderätt. En positiv konsekvens av mitt förslag är att den förälder som inte givits den självständiga beslutanderätten ändå kvarstår som vårdnadshavare. Som vårdnadshavare skall han eller hon fortfarande ha möjlighet att delta i beslutsfattandet, dvs. även i sådana frågor som omfattas av den andra vårdnadshavarens särskilda beslutskompetens. Detta kan bli aktuellt när den förälder som ensam får bestämma i en viss fråga av någon anledning vill att båda föräldrarna ställer sig bakom ett visst beslut som de kan enas Den vårdnadshavare som inte har givits självständig beslutanderätt skall också liksom tidigare kunna fatta vissa egna beslut (bl.a. inom ramen för den dagliga omsorgen om barnet), ha rätt till insyn i material som rör barnet samt ha rätt till information m.m. när båda vårdnads- havarna enligt särskild föreskrift förutsätts vara engagerade i barnets Möjligheten till beslut om självständig beslutanderätt bör begränsas till Principen om det gemensamma beslutsfattandet bör nämligen inte urholkas alltför mycket. Det är mest angeläget att öppna upp för en självständig beslutanderätt för någon av vårdnads- havarna i frågor som gäller barnets tillgång till hälso- och sjukvård samt tandvård, barnets tillgång till insatser enligt socialtjänstlagen (2001:453) och lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, förskoleverksamhet för barnet samt barnets skolgång och skolbarnsom- Föräldrarna bör också kunna träffa avtal om vem av dem som ensam skall kunna bestämma i sådana angelägenheter. slutanderätten skall i domstolen behandlas som vårdnadsfrågor. Jag föreslår också att det för framtiden förtydligas att den förälder som barnet enligt ett domstolsavgörande eller avtal skall bo tillsammans med också har rätt att bestämma var i han eller hon skall bo till- sammans med barnet. förutsättningar att tala med barn möjligheter att utan vårdnadshavarens samtycke tala med ett barn i olika utredningar är starkt begränsade. deltar i utredningen, får socialnämnderna ibland inte ett tillräckligt under- lag för att kunna avgöra om eller hur nämnden behöver ingripa till ett barns skydd eller stöd. Jag har haft i uppgift att överväga behovet av en reglering när det gäller förutsättningarna för att tala med ett barn utan vård- Min bedömning är att socialnämnderna behöver bättre möjligheter att få till stånd samtal med barn i utredningar, främst i s.k. barnavårdsutred- ningar, i de fall då barnet bör höras. Jag anser att vårdnadshavaren inte bör få bestämma över frågan om företrädare för nämnden skall få tala I socialtjänstlagen skall därför anges att samtal med barnet får genomföras utan vårdnadshavarens samtycke. Denna rätt bör gälla samtliga utredningar som rör barn. Även den som utses av socialnämnd eller något annat organ att verk- ställa en utredning enligt 6 kap. 19 § om vårdnad, boende eller umgänge skall ha rätt att samtala med barnet på motsvarande vill- Vårdnadshavarens samtycke till samtalet skall alltså inte ens behöva efterfrågas, men nämnden bör sträva efter dennes medverkan. skall få äga rum utan att vårdnadshavaren är närvarande. införas några möjligheter att överklaga en sådan planerad utrednings- En förälder som inte är vårdnadshavare saknar i allmänhet möjlighet att få information om barnet direkt från t.ex. förskoleverksamhet, skola, hälso- och sjukvård samt socialtjänst. Enligt direktiven skall jag över- väga om en förälder som inte är vårdnadshavare i större utsträckning än bör ges möjlighet att få information om barnet direkt från berörda myndigheter och enskilda organ. En sådan ordning finns i exem- pelvis . Jag anser att en förälder som inte är vårdnadshavare som utgångspunkt har ett reellt och berättigat intresse att få information om sitt barn. Sam- tidigt konstaterar jag att regelverket för informationslämnande till en sådan förälder är ofullständigt. Sekretesslagstiftningen verkar avskära en sådan förälder från tillgång till uppgifter på ett sätt som i vissa fall kan ifrågasättas mot bakgrund av att föräldern genom föräldrarollen står barnet nära. är det uppenbart att alla föräldrar utan del i vårdnaden inte skulle kunna ges en oinskränkt rätt att ta del av uppgifter om barnet. Behovet av regler för att undvika missbruk gör sig starkt gällande men ger till resultat att den praktiska hanteringen av ett regelverk kan bli svårbemästrad. Ett sätt att komma till rätta med en del av problemen vore att låta domstol avgöra om föräldern för framtiden skall ha rätt till information om barnet från tredje man. Detta skulle emellertid kunna leda till en orimlig belastning på domstolarna och undanröjer inte heller helt risken för missbruk av de lämnade upplysningarna. Inte heller anser jag att det är gångbart att låta ett enhetligt skaderekvisit gälla för föräldrar som vill ha tillgång till uppgifter ur allmänna handlingar eller som vill ta del av allmänna handlingar. Jag avstår därför från att lämna ett sådant förslag som direktiven öppnar upp för. En förälder utan vårdnadsansvar som barnet skall umgås med kan göra anspråk på upplysningar om barnet som kan främja umgänget (se 6 kap. 15 § fjärde stycket ). I de fallen är det vårdnads- havaren som har en skyldighet att informera den andra föräldern. Vårdnadshavaren är den person som får anses ha bäst möjligheter att avgöra om upplysningar om barnet kan lämnas till den andra föräldern utan risk för missbruk. Jag anser att det som ett alternativ till den lös- ning som diskuteras i direktiven finns anledning att låta domstol besluta att en vårdnadshavare skall lämna vissa preciserade upplysningar till en förälder som inte är vårdnadshavare, t.ex. om barnets hälso- och sjukdomstillstånd, skolgång, kamratkrets och fritidssysselsättningar. En sådan fråga berör vårdnaden, eftersom den kan leda fram till att vårdnadshavarens skyldigheter preciseras och i viss mån utvidgas. Ett beslut skall kunna bli aktuellt oavsett om det förekommer något umgänge mellan barnet och föräldern eller inte. Föräldrarna skall även kunna träffa avtal om vårdnadshavarens upplysningsskyldighet. Liksom när det gäller andra frågor om vårdnaden skall barnets bästa vara avgörande för om vårdnadshavaren bör ges en upplysningsskyldig- het gentemot barnets andra förälder. I mitt uppdrag har också ingått att ta ställning till om det behövs en uttrycklig lagreglering om medverkan av en s.k. kontaktperson vid um- gänge mellan ett barn och en förälder, i syfte att säkerställa att barnet får det stöd han eller hon kan behöva vid umgänget. Vidare har jag haft i uppgift att överväga bl.a. om socialnämnden till skillnad från bör vara skyldig att utse en kontaktperson när domstolen har beslutat om detta. Jag har liksom vårdnadskommitté (se SOU 2005:43) valt att använda beteckningen umgängesstöd för kontaktpersoner som utses av socialnämnd i mål om umgänge. En utgångspunkt för mina överväganden har varit att barnets inte föräldrarnas behov av stöd skall stå i centrum när domstolen fattar beslut om ett sådant villkor för umgänge. En annan utgångspunkt har varit att umgängesstöd måste reserveras för umgängessituationer i vilka det inom en överskådlig framtid kan bli aktuellt att låta förälder och barn umgås utan sådana villkor. Villkor om umgänge med umgängesstöd måste därför enligt min uppfattning tidsbegränsas. Detta betyder att förutsättningarna för att domstol skall kunna besluta om ett sådant villkor stramas upp och blir aktuellt i färre fall än . Jag föreslår också att socialnämnderna ges skyldighet att överväga om umgängesstöd fortfarande behövs. Nämndens uppföljning skall alltså göras villkoret om umgänge med umgängesstöd löper. Om ett umgängesstöd inte längre behövs eller om umgängesvillkoret av något annat skäl bör upphöra att gälla, t.ex. för att barnet tar skada av um- gänget, bör nämnden verka för att föräldrarna träffar ett avtal eller väcker talan i umgängesfrågan. bör också kunna utnyttja sin egen rätt att väcka talan om umgänget. Jag gör bedömningen att de lämnade förslagen kommer att innebära ett minskat tryck på socialnämnderna när det gäller att utse personer som skall närvara vid umgänget. Mot den nu angivna bakgrunden finner jag att socialnämnderna skall vara skyldiga att utse umgängesstöd i de situa- tioner då domstol har ansett att umgänget skall förenas med villkor om närvaro av en sådan person vid umgänget. En förutsättning för att domstol skall kunna fatta beslut om umgänge med umgängesstöd skall dock vara att domstolen först samrått med socialnämnden. beslut att utse viss person som umgängesstöd blir av närmast verkställande karaktär i förhållande till vad domstolen tidigare beslutat om. beslut skall därför inte få överklagas. Nämnden bör dock vara lyhörd för vårdnadshavarnas och i förekom- mande fall barnets önskemål om vem som bör utses. Jag anser att frågor om umgängesstödets uppgifter, utformningen av hans eller hennes uppdrag och uppdragets avslutande inte bör bli föremål för lagstiftning. Betänkandets lagförslag (SOU 2007:52) Förslag till lag om ändring i Härigenom föreskrivs i fråga om föräldrabalken1 dels att 6 kap. 14 a, 17 och 19 §§ skall ha följande lydelse,