prop · GX03147 · 2010-03-16 00:00:00 — Följaktligen bör utrymmet att beakta försvårande och förmildrande omständigheter vidgas i syfte att öka spännvidden vid straffvärdebedöm- ningen av brott i allmänhet. Kvalificerande rekvisit bör slopas eller ändras För att åstadkomma den ökade spännvidden vid straffvärdebedömningen bör ändringar göras beträffande de kvalificerande rekvisiten genom att dessa slopas eller åtminstone ändras, om inte starka skäl talar för att behålla dem. Sådana slopanden eller ändringar innebär att de försvårande och förmildrande omständigheterna kan ges ett genomslag även när de inte varit av kvalificerat slag eller så snart de varit av det kvalificerade slag som i stället anges. Vidare kan omständigheterna verka i ytterligare skärpande eller mildrande riktning jämfört med när de förelegat med angiven styrka. och har förespråkat en samlad och djupgående översyn av omständigheterna och även de s.k. billighetsskälen, som tar sikte på omständigheter hänförliga till den tillta- lades person eller handlande efter brottet. Enligt regeringen är emellertid de gällande, exemplifierande uppräkningarna av försvårande och för- mildrande omständigheter med ett undantag som behandlas i avsnitt 6.2 i princip ändamålsenliga. Behovet av en ökad spännvidd vid straff- värdebedömningen är dessutom angeläget. Regeringen har när det gäller billighetsskälen gett (dir. 2009:60) i uppdrag att vid behov föreslå ändringar av dessa vad avser innehåll samt betydelse vid straffmätningen och påföljdsvalet. Det är därför inte nödvändigt att av- vakta med förändringar i fråga om de försvårande och förmildrande om- ständigheterna. När det sedan gäller de enskilda rekvisiten kan i enlighet med utgångs- punkten ovan flera av dessa slopas utan närmare diskussion i fråga om de försvårande omständigheterna. Det gäller ordet betydligt i bestämmelsen om att den tilltalade avsett att brottet skulle få betydligt allvarligare följ- der än det faktiskt fått (29 kap. 2 § 1). Vidare gäller det ordet särskilda i bestämmelsen om att den tilltalade utnyttjat någon annans skyddslösa ställning eller särskilda svårigheter att värja sig (2 § 3). Det gäller också ordet grovt i bestämmelsen om att den tilltalade grovt utnyttjat sin ställ- ning eller i övrigt missbrukat ett särskilt förtroende (2 § 4). Slutligen gäller det ordet allvarligt i bestämmelsen om att den tilltalade förmått någon annan att medverka till brottet genom allvarligt tvång, svek eller missbruk av dennes ungdom, oförstånd eller beroende ställning (2 § 5). Vad därefter gäller övriga kvalificerande rekvisit, där en närmare dis- kussion är motiverad, ska först nämnas den försvårande omständigheten att den tilltalade visat särskild hänsynslöshet (2 § 2). Enligt utredningen bör den ändras på så sätt att det i stället anges att den tilltalade ska ha visat stor hänsynslöshet. Med särskild hänsynslöshet avses i bestämmel- sen något extra utöver den hänsynslöshet som normalt ingår i begåendet av ett brott och som i förekommande fall har beaktats i rekvisiten för brottet. Lagrådet har ifrågasatt om ett ordbyte från särskild till stor inne- bär att syftet med ändringen uppnås. Enligt regeringen får det dock anses finnas visst utrymme att utvidga bestämmelsens tillämpningsområde genom att ersätta ordet särskild med stor såsom utredningen föreslagit. Bestämmelsen bör därför ändras på det sättet. I fråga om de försvårande omständigheterna i övrigt hänvisas till nästa avsnitt när det gäller frågan om att brottslighet bedrivits i organiserad form (2 § 6). Med anledning av vad anfört om be- hovet att se över den försvårande omständigheten att brottet varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i dess förhållande till en närstående person (2 § 8) bör påpekas att denna bestämmelse inte be- gränsas av ett krav på att omständigheten ska ha varit av kvalificerat slag. Dessutom innebär vissa av de ändringar som föreslagits ovan att det i ytterligare skärpande riktning ska beaktas att brott begåtts mot ett barn. I fråga om de förmildrande omständigheterna har utredningen föresla- git att den omständigheten att brottet föranletts av någon annans grovt kränkande beteende (3 § första stycket 1) ändras så att det i stället anges att beteendet ska ha varit uppenbart kränkande. har avstyrkt att utrymmet att beakta provokation vidgas och ytterligare ett par remissinstanser, liksom Lagrådet, har ifrågasatt om ordbytet innebär någon saklig ändring. Enligt regeringen bör dock en provokation kunna beaktas även när den varit av mindre styrka än vad som förutsätts . måste krävas att beteendet objektivt sett utgjort en provokation. Detta kan åstadkommas genom den ändring som utredning- en föreslagit. Beträffande den omständigheten att den tilltalade till följd av en allvar- lig psykisk störning haft starkt nedsatt förmåga att inse gärningens inne- börd eller att anpassa sitt handlande efter en sådan insikt eller annars till följd av en psykisk störning, sinnesrörelse eller av någon annan orsak haft starkt nedsatt förmåga att kontrollera sitt handlande (3 § första styck- et 2) har utredningen föreslagit att ordet starkt ska slopas i båda leden. Enligt Hovrätten för Nedre och bör det även i fortsättningen krävas en kvalificerat nedsatt förmåga för det senare ledet. I enlighet med utgångspunkten ovan och eftersom någon utvidg- ning i övrigt av bestämmelsen inte görs, saknas det dock skäl att behålla Prop. 2009/10:147 kvalificeringen. Ordet starkt bör därför slopas i bägge leden. I fråga om den förmildrande omständigheten att den tilltalades hand- lande stått i samband med hans eller hennes uppenbart bristande utveck- ling, erfarenhet eller omdömesförmåga (3 § första stycket 3) har utred- ningen föreslagit att ordet uppenbart ska slopas. Lagrådet har anfört att det skulle innebära en avsevärd utvidgning och har ifrågasatt lämplighe- ten i detta. Någon sådan utvidgning är inte avsedd. Enligt regeringen bör, i enlighet med utgångspunkten ovan, utrymmet att beakta bristande ut- veckling, erfarenhet eller omdömesförmåga utvidgas något. Det kan ske genom den av utredningen föreslagna ändringen. Tillämpningsområdet behandlas närmare i författningskommentaren. Vad slutligen gäller den omständigheten att brottet föranletts av stark mänsklig medkänsla (3 § första stycket 4) tar den främst sikte på barm- härtighetsmord, t.ex. där någon dödar en obotligt sjuk nära anhörig. Re- geringen anser i likhet med utredningen att utrymmet att beakta denna omständighet inte bör vidgas. 6.2Brottslighet som utövats i organiserad form eller sys- tematiskt och brott som föregåtts av särskild plane- ring Regeringens förslag: Bestämmelsen om att det utgör en försvårande omständighet om brottslighet har bedrivits i organiserad form utvid- gas. Som försvårande ska beaktas om brottet utgjort ett led i en brotts- lighet som utövats i organiserad form eller systematiskt eller om brot- tet föregåtts av särskild planering. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna har tillstyrkt för- slaget eller lämnat det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Som en försvårande omständighet vid straffvärdebedömningen ska särskilt beaktas om brottet utgjort ett led i en brottslig verksamhet som varit särskilt noga planlagd eller bedrivits i stor omfattning och i vilken den tilltalade spelat en betydande roll (29 kap. 2 § 6). Bestämmelsen avser brottslighet som bedrivits i organi- serad form. Enligt förarbetena (prop. 1987/88:120 s. 83 f.) ska det röra sig om en serie gärningar som har övervägts före förverkligandet av brottet eller om en brottslighet som utan närmare planläggning ändå har bedrivits i stor omfattning. Som exempel på sådan brottslighet har an- getts försäljning av narkotika i organiserade former, systematisk häleri- verksamhet, koppleri i stor omfattning i form av bordeller samt dobbleri som består i att driva spelklubbar. Även olika former av ekonomisk brottslighet har angetts kunna omfattas av bestämmelsen. Enligt regeringens uppfattning måste det anses försvårande vid straff- värdebedömningen när brottslighet har bedrivits i organiserad form eller annars varit väl planerad. Bestämmelsen om att detta ska beaktas synes dock sällan användas. Den är också i sak snävt avgränsad. att utvidga bestämmelsen. Som slagits fast ovan bör dessutom generellt sett utrymmet att beakta försvårande och förmildrande omständighe- Prop. 2009/10:147 ter vidgas i syfte att öka spännvidden vid straffvärdebedömningen. Som försvårande bör anses om ett brott utgjort ett led i en brottslighet utövad av flera personer som organiserat sig för att i samverkan begå ett flertal brott. Det måste då anses vara av underordnad betydelse vilken roll den tilltalade har spelat i den brottsliga verksamheten. Vidare bör det anses försvårande om ett brott har utgjort ett led i en brottslighet där ett visst tillvägagångssätt upprepats ett flertal gånger. Det gäller oavsett om det varit fråga om en ensam gärningsman eller flera medverkande och, i det senare fallet, oavsett vilken roll var och en haft. Dessutom måste det anses försvårande om särskild planering föregått brottet, oavsett om det varit fråga om ett enstaka brott eller ett brott i en brottslig verksamhet. Regeringen föreslår därför följande. Bestämmelsen om att det utgör en försvårande omständighet om brottslighet har bedrivits i organiserad form utvidgas. Som försvårande ska beaktas om brottet utgjort ett led i en brottslighet som utövats i organiserad form eller systematiskt eller om brottet föregåtts av särskild planering. 7 Skärpt straff vid återfall i brott Regeringens förslag: Det förtydligas att återfall i brott ska beaktas vid bestämmande av straff. Domstolen ska vid straffmätningen, utöver brottets straffvärde, i skärpande riktning ta hänsyn till om den tilltala- de tidigare gjort sig skyldig till brott. Det gäller dock inte om förhål- landet beaktas genom påföljdsvalet eller beaktas i tillräcklig utsträck- ning genom förverkande av villkorligt medgiven frihet. Utredningens förslag: Återfallets innebörd och betydelse vid straff- mätningen ändras. Vid straffmätningen ska domstolen, utöver brottets straffvärde, beakta om den tilltalade tidigare vid upprepade tillfällen har dömts för likartad brottslighet eller om brottet utgjort återfall i särskilt allvarlig brottslighet och det tidigare och det nya brottet är likartat. Hän- syn ska tas till den tid som har förflutit mellan brotten. Återfallsskärp- ning ska som huvudregel ske oberoende av om villkorligt medgiven frihet förklaras förverkad. Om straffskärpning sker, ska domstolen se till att den samlade reaktionen på brottet inte blir oskäligt sträng i förhållan- de till brottets straffvärde. Remissinstanserna: Flera remissinstanser, t.ex. ombuds- män, Hovrätten för Nedre , , tings- rätt, , , , Sä- kerhetspolisen, Kriminalvården, och Brottsof- fermyndigheten, har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Många remissinstanser har dock avstyrkt förslaget. Av dessa har några, t.ex. , , Juridiska fakultetsstyrelsen vid , och Domareför- bund, förklarat sig instämma i vad som redovisats i ett särskilt yttrande till betänkandet, i vilket sammanfattningsvis anförts följande. straffet vid återfall är svårförenligt med påföljdssystemets principer om proportionalitet och ekvivalens. Om det finns skäl att öka betydelsen av återfall, bör i stället övervägas att reformera återfallets betydelse vid påföljdsvalet och som skäl för förverkande av villkorligt medgiven frihet. Justitiekanslern har anfört att tidigare brottslighet även i fortsättningen bör beaktas i första hand genom påföljdsvalet eller genom förverkande av villkorligt medgiven frihet men att det finns skäl att vid straffmätningen i större utsträckning beakta återfall. Några remissinstanser, bl.a. , , och , har ansett att frågan om återfallets betydelse lämpligen bör övervägas i ett sammanhang som innefattar frågor om påföljdsval och förverkande av villkorligt medgiven frihet. vid har framfört att de skäl som utredningen anfört för en straff- skärpning varken är juridiskt tvingande eller empiriskt grundade. Skälen för regeringens förslag: För påföljdssystemets trovärdighet är det av väsentlig betydelse att återfall i brott beaktas vid påföljdsbestäm- ningen. Samhället måste genom en skärpt reaktion vid återfall kunna markera att upprepad brottslighet är allvarligare än enstaka brott. Enligt gällande bestämmelser ska domstolen vid straffmätningen, om förhållandet inte tillräckligt kan beaktas genom påföljdsvalet eller genom förverkande av villkorligt medgiven frihet, utöver brottets straffvärde i skälig utsträckning ta hänsyn till att den tilltalade tidigare gjort sig skyl- dig till brott. Det innebär att när någon döms till fängelse på grund av att han eller hon har återfallit i brott efter att tidigare ha dömts till en icke frihetsberö- vande påföljd sker en straffskärpning genom själva påföljdsvalet. När personen därefter på nytt begår brott och ska dömas till ytterligare ett fängelsestraff ska återfallet i första hand beaktas genom att villkorligt medgiven frihet från det förra straffet förklaras förverkad. Först när ett sådant förverkande inte kan anses tillräckligt ska återfallet påverka straffmätningen i skärpande riktning, dvs. påverka längden av det nya fängelsestraff som mäts ut. Även bötesstraff kan skärpas vid återfall. har föreslagit att hänsyn till återfall ska tas vid straffmätningen oavsett om återfallet beaktas genom förverkande av villkorligt medgiven frihet. Utredningen har också föreslagit ändringar av vad som ska vara avgörande för om det är fråga om ett återfall som ska beaktas. Remissutfallet har varit blandat och vissa remissinstanser har ansett att frågan bör övervägas i ett större sammanhang tillsammans med frågor om återfallets betydelse för påföljdsvalet och för förverkande av villkorligt medgiven frihet samt om flerfaldig brottslighet. Efter att förslaget lämnats och remissbehandlats har regeringen tillsatt , som ska göra en stor översyn av på- följdssystemet och överväga om det ska införas ett system med villkor- ligt fängelse. I ett sådant system kan återfall i brott väntas få en central roll. Villkorligt fängelse innebär att domstolen dömer till fängelse men att straffet villkoras under en prövotid och att verkställigheten skjuts upp. Domstolen kan mäta ut den strafftid som brottet förtjänar och förena straffet med någon form av tilläggssanktion. Villkorligheten knyts till att den dömde inte återfaller i brott och kan också avse att han eller hon fullgör tilläggssanktionen. Ett system med villkorligt fängelse förut- sätter alltså bl.a. nya regler om hur återfall ska leda till en strängare på- följd. ska också överväga frågan om flerfaldig brottslighet och dess förhållande till återfall. Flerfaldig brottslighet inne- bär liksom återfall upprepad brottslighet men medför en straffreduktion vid straffmätningen. Med hänsyn till uppdrag, som ska redovisas se- nast , bör försiktighet iakttas med att lägga förslag som förändrar påföljdssystemet i något grundläggande avseende. Straff- nivåutredningens förslag ändrar den grundläggande utgångspunkten för när återfall ska beaktas och ändrar kriterierna för vad som ska anses som återfall. Sådana förändringar nu skulle riskera att föregripa Påföljdsut- redningens kommande viktiga, principiella ställningstaganden om det nya systemet. Dessutom skulle sådana förändringar kräva en helt ny praxisbildning av domstolarna under en inte obetydlig tidsperiod samti- digt som förslag kommer att kräva detsamma. Att genomföra bägge utredningarnas förslag med endast mellanrum skulle därmed innebära av praxisskapande innan en stabil praxis präglad av förutsebarhet och enhetlighet kan uppnås. Det bör därför und- vikas att göra förändringar med det innehåll som har föreslagit. Däremot anser regeringen att det är angeläget att den gällande re- gleringen om återfallets betydelse vid straffmätningen ges ett genomslag, och ett tillräckligt sådant, i domstolarnas praxis. Så är inte fallet . Enligt kartläggning av domstolarnas påföljdsprax- is vid vissa allvarliga våldsbrott (se avsnitt 4.1) synes återfall tillmätas endast begränsad betydelse vid bestämmande av straff. Också i fråga om brott i allmänhet tycks straffskärpningsmöjligheten tillämpas i förhållan- devis ringa utsträckning och på ett ojämnt sätt. Det finns alltså behov av att det tydligare kommer till uttryck att återfall ska beaktas i straff- skärpande riktning. Därför bör bestämmelsen om återfallets betydelse vid straffmätningen förtydligas i syfte att öka användningen av straffskärp- ningsmöjligheten och öka enhetligheten i praxis. Förtydligandet bör för det första ske genom att det inledningsvis i be- stämmelsen slås fast att domstolen vid straffmätningen ska, utöver brot- tets straffvärde, ta hänsyn till tidigare brott. bör uttryckligen anges att det ska ske i straffskärpande riktning. Vidare bör i bestämmel- sen slopas att hänsyn till den tidigare brottsligheten ska tas i skälig ut- sträckning. Slutligen bör anges att sådan hänsyn inte ska tas om återfal- let beaktas genom påföljdsvalet eller beaktas i tillräcklig utsträckning genom förverkande av villkorligt medgiven frihet. Regeringen föreslår alltså följande. Det förtydligas att återfall i brott ska beaktas vid bestämmande av straff. Domstolen ska vid straffmät- ningen, utöver brottets straffvärde, i skärpande riktning ta hänsyn till om den tilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott. Det gäller dock inte om förhållandet beaktas genom påföljdsvalet eller beaktas i tillräcklig ut- sträckning genom förverkande av villkorligt medgiven frihet. Regeringens bedömning: Det bör inte införas en skyldighet för åkla- garen att lämna förslag till påföljd eller en bestämmelse om att sär- skild rättsverkan får beslutas endast efter yrkande. Utredningens förslag: Åklagaren ska vara skyldig att lämna förslag till påföljd. Förslaget ska som huvudregel anges i stämningsansökan. Om det finns särskilda skäl, får åklagaren avvakta med förslaget till senast innan parterna slutför sin talan. Domstolen ska inte i någon riktning vara bunden av förslaget. Förslaget ska anges i domen. Särskild rättsverkan ska få beslutas endast efter yrkande utom vad gäller avgift till brottsoffer- fonden. Yrkandet ska anges i stämningsansökan men kunna ändras sena- re under rättegången. Remissinstanserna: Förslaget om att åklagaren ska ange ett påföljds- förslag har fått ett blandat mottagande av remissinstanserna. Det har tillstyrkts eller lämnats utan erinran av t.ex. ombudsmän, , , Säkerhetspolisen, Brottsförebyggan- de rådet, , och Juridiska fakultetsstyrelsen vid . Många remissinstanser har dock avstyrkt eller ifrågasatt förslaget. Bland dessa finns , Hov- rätten för Nedre , , , Ble- kinge tingsrätt, , , , Justitiekanslern, och . Några remissinstanser, t.ex. och , har i stället ansett att åklagaren ska vara skyldig att avge ett påföljdsför- slag senast i samband med slutanförandet. Som skäl för att avstyrka eller ifrågasätta förslaget har bl.a. följande synpunkter lämnats. När åtal väcks har åklagaren vanligen inte tillgång till det underlag som krävs för att ge ett välgrundat påföljdsförslag. Frågan om påföljd kan också komma i ett annat läge till följd av senare inträffade omständighe- ter, t.ex. avseende den tilltalades personliga förhållanden eller nya åtal. Dessutom belyses försvårande och förmildrande omständigheter ofta först i samband med huvudförhandlingen. Vidare kan åklagaren ändra sitt förslag till påföljd under processen och domstolen kan döma till strängare påföljd än vad åklagaren föreslagit. Förslaget riskerar därför att leda till ökad oklarhet i stället för ökad förutsebarhet. Förslaget torde innebära ett betydande merarbete för åklagaren. Effek- tiviteten i hela processen kan också påverkas negativt. Om påföljdsförslaget lämnas redan i stämningsansökan, kan risken för otillbörliga påtryckningar på målsägande och vittnen öka vid vissa brotts- typer samt målsäganden bli obenägen att medverka vid huvudförhand- lingen. Den nuvarande ordningen att åklagaren och den tilltalade uttalar sig i påföljdsfrågan vid slutanförandet är väl inarbetad och funktionell. För- slaget väcker frågor om rollfördelningen mellan den tilltalade och åkla- garen samt mellan åklagaren och domstolen. När det gäller förslaget om att särskild rättsverkan inte ska kunna be- slutas utan yrkande har ett flertal remissinstanser tillstyrkt det eller läm- nat det utan erinran, däribland , , , , Justitiekanslern, . 2009/10:147 ten, , , Säkerhetspolisen, Brotts- offermyndigheten, Juridiska fakultetsstyrelsen vid och . och har avstyrkt förslaget och bl.a. anfört att det kan innebära en risk för informella åtals- uppgörelser, t.ex. i utvisningssituationer, eller materiellt oriktiga beslut. Även och har avstyrkt förslaget. Skälen för regeringens bedömning: Utredningens förslag om en skyldighet för åklagaren att lämna förslag till påföljd syftar till att skapa större uppmärksamhet för påföljdsfrågan samt till att straffmätning och påföljdsval ska ske på ett sätt som är tydligare och mer förutsebart för parterna i rättegången och för allmänheten. Med hänsyn till de invänd- ningar mot förslaget som framkommit vid remissbehandlingen kan det dock diskuteras om förslaget fullt ut tillgodoser de angivna syftena och i övrigt är ändamålsenligt. Regeringen har för avsikt att i ett annat sam- manhang samlat överväga frågor om brottmålsförfarandet. Därför bör inte nu införas en skyldighet för åklagaren att lämna förslag till påföljd eller en bestämmelse om att särskild rättsverkan får beslutas endast efter yrkande. 9 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser Regeringens förslag och bedömning: Lagändringarna träder i kraft . Några särskilda övergångsbestämmelser behövs inte. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer med regering- ens. Remissinstanserna har godtagit utredningens förslag och bedömning. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Lagändringarna bör träda i kraft . Regeringen föreslår att detta sker . Regeringens förslag om en generell straffhöjning för allvarliga vålds- brott samt höjda minimistraff för vissa brott liksom förslaget i fråga om återfall i brott innebär straffskärpningar. Förslaget avseende försvårande och förmildrande omständigheter innebär såväl strängare som lindrigare straff. Enligt 5 § andra stycket lagen (1964:163) om införande av brotts- balken ska straff bestämmas efter den lag som gällde när gärningen före- togs. Gäller annan lag när dom meddelas ska den lagen, enligt samma lagrum, tillämpas om den leder till frihet från straff eller till lindrigare straff. Bestämmelsen anses generellt tillämplig vid ändringar i strafflag- stiftningen och innebär väsentligen att i valet mellan äldre och ny lag ska den lag väljas som för den tilltalade är minst ingripande. Några särskilda övergångsbestämmelser behövs därför inte. Regeringens förslag om en generell straffhöjning för allvarliga våldsbrott kommer att innebära längre strafftider för sådana brott. Detsamma gäller förslagen om höjda minimistraff för synnerligen grov misshandel, ut- pressning, grovt brott och vållande till annans död, grovt brott, samt förslaget i fråga om återfall i brott. Dessa förlängda strafftider kommer sedda för sig att medföra ökade kostnader för Kriminalvården. Förslaget om att försvårande och förmildrande omständigheter ska ges ett ökat genomslag vid straffvärdebedömningen kommer att verka i såväl skärpande som mildrande riktning. Utredningen har beräknat Kriminalvårdens ökade kostnader till om- kring . Beräkningen bygger på att strafftiderna ökar med för grov misshandel och några månader för allvarligare fall av misshandel av normalgraden, för dråp, för fridskränkningsbrotten, en månad för vissa sexualbrott, för rån, för grovt rån och sex må- nader för utpressning.