prop · GY0343 · 2010-12-16 00:00:00 — Bestämmelsen om uppskov ska omfatta alla de situationer som redovisats ovan, dels när det gäller beslut om förverkande från flera olika stater såväl medlemsstater som då en tredje stat är inblandad, dels om det finns ett svenskt förfarande om förverkande. En möjlighet för Kronofogde- myndigheten att i dessa fall besluta om uppskov med en verkställighet ska ta i beaktande alla relevanta omständigheter i ärendet, bl.a. de som anges i rambeslutet, t.ex. om tillgångarna redan frysts efter beslut i samma stat och i samma förfarande som förverkandebeslutet eller om förfarandet i ett av de beslut som konkurrerar är långt framskridet. Bestämmelsens räckvidd, dvs. ett uppskov med verkställigheten, kan endast avse ett beslut om förverkande som sänts över med stöd av ram- beslutet. Om t.ex. gör den bedömningen att verkställighet av ett förverkandebeslut som har begärts enligt andra inter- nationella överenskommelser inte ska äga företräde, får det uppskovet hanteras inom ramen för de konventions- och svenska bestämmelser som reglerar det förfarandet. Detsamma gäller om det rör sig om ett svenskt förverkandebeslut. Enligt rambeslutet är ett uppskov tänkt att vara temporärt. I praktiken kan dock ett uppskov leda till att den specifika egendomen som förverkats i det uppskjutna beslutet inte längre finns att tillgå. Resultatet blir då att verkställbarhetsförklaringen bör upphävas (se avsnitt 7.4.10). Detsamma gäller om beslutet avser ett värdeförverkande och Krono- fogdemyndigheten konstaterar att det inte lägre finns några tillgångar att tillgå efter det att det prioriterade förverkandebeslutet har verkställts. Huvudprincipen i rambeslutet är att ett beslut om förverkande ska sändas över till en medlemsstat åt gången (artikel 5.1). Det finns emellertid vissa undantag från denna princip. Ett sådant undantag är att beslut om förverkande avseende en betalningsskyldighet får sändas över till flera stater , om det krävs av verkställighetsskäl (artikel 5.3). Så kan t.ex. vara fallet då behörig myndighet i den utfärdande staten gör bedöm- ningen att de tillgångar som kan antas finnas i en medlemsstat inte räcker för att verkställa beslutet fullt ut. En annan orsak kan vara att undvika en situation där den som förverkandebeslutet riktar sig mot flyttar sina tillgångar mellan staterna. Av samma skäl får verkställigheten fortsätta i Prop. 2010/11:43 den utfärdande staten. Samtidig verkställighet avseende ett penning- belopp i flera stater skapar emellertid en risk för att det sammanlagda värdet av verkställighetsåtgärderna överstiger det belopp som förverk- andebeslutet avser. Med anledning av denna risk för överförverkande finns det en möjlighet för den verkställande myndigheten att besluta om uppskov med verkställigheten (artikel 10.1 a). För att förhindra ett över- förverkande är det av stor vikt att behöriga myndigheter håller tät kontakt med varandra och fortlöpande rapporterar hur indrivningen fortskrider när man närmar sig den punkt där förverkandet är helt verkställt. Ram- beslutet föreskriver också en underrättelse- och samrådsskyldighet som har till syfte att undvika risken för överförverkande. Dessutom ska den utfärdande staten i intyget ange om beslutet om förverkande har sänts över till flera medlemsstater. En sådan uppgift bör föranleda Krono- fogdemyndigheten att hålla sig särskilt informerad om hur verkställig- heten fortgår. Uppskovsmöjligheten blir en möjlighet för myndigheten att undvika ett överförverkande. Enligt artikel 10.1 b i rambeslutet kan uppskov med verkställigheten beslutas om den som förklaringen riktar sig mot använder sig av de rätts- medel som föreskrivs i artikel 9 vad gäller erkännande och verkställighet av beslutet om förverkande. Som angetts tidigare och som utvecklas i avsnitt 7.4.9 kommer Krono- fogdemyndighetens verkställbarhetsförklaring att kunna överklagas. processordning som föreslås gälla för domstolens prövning är lagen (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen). Enligt 26 § ärendelagen kan domstolen i samband med ett överklagande meddela inhibition, vilket innebär att det överklagade beslutet, dvs. ingen, tills vidare inte får verkställas. Det innebär att verkställigheten i enlighet med artikel 10.1 b skjutits upp. Samma sak gäller om den som förklaringen gäller mot överklagar beslut under Ärendelagens regler är tillämpliga även här (18 kap. 1 § I promemorian föreslogs att skulle ha en möjlighet att besluta om uppskov med verkställigheten. dock ses mot bakgrund av att det i promemorian föreslogs att Åklagar- myndighetens beslut om verkställbarhetsförklaring skulle kunna över- klagas till domstol och att reglerna om domstols handläggning i brottmål Dessa regler möjliggör inte meddelande av inhibition. Regeringen kan inte se något behov av att utöver en domstols möjlighet att meddela inhibition enligt 26 § ärendelagen införa bestämmelser om en möjlighet för att besluta om uppskov med Den verkställande statens behöriga myndighet kan besluta om uppskov med verkställigheten om den anser det nödvändigt att helt eller delvis översätta beslutet om förverkande (artikel 10.1 d). Utgångspunkten i Prop. 2010/11:43 rambeslutet är att intyget ska vara tillräckligt för att den verkställande staten ska kunna ta ställning till om beslutet om förverkande ska erkännas och verkställas. Syftet med intyget är att undvika kostsamma och tidsödande översättningar av besluten. Motsvarande synsätt åter- speglas i alla de övriga rambesluten som reglerar det straffrättsliga sam- arbetet. Det kan dock inte uteslutas att den som verkställbarhetsförklaringen gäller mot kommer med invändningar som gör att det kan bli nödvändigt att översätta hela eller delar av beslutet om förverkande. Kronofogde- myndigheten bör i sådana situationer ha en möjlighet att besluta om uppskov med verkställigheten till dess en översättning gjorts, även om detta inte ska ske med automatik. Inget hindrar att verkställigheten fortsätter även om en översättning görs. Det ska noteras att Kronofogde- myndigheten själv kommer att få stå för kostnaden för översättningen, vilket anges uttryckligen i artikel 10.1 d. Denna kostnad kan således inte återkrävas från den utfärdande staten. I den nya lagstiftningen bör det föras in en bestämmelse som gör det möjligt för att besluta om uppskov med verk- ställigheten för . De situationer när detta kan bli aktuellt är när en verkställighet skulle kunna skada en pågående brottsutredning, när det finns flera förfaranden om förverkande, när det finns en risk för över- förverkande och när det finns behov av att översätta beslutet om förverk- ande. Det ligger i sakens natur att ett beslut om uppskov bör fattas så snabbt som möjligt. Om ett beslut om uppskov meddelas, ska den andra statens myndighet genast underrättas om detta och om skälen för beslutet (artikel 10.4). I underrättelsen bör anges dels hur uppskovet avser, dels om det finns risk för att tiden kan komma att förlängas. Vissa skäl för uppskov är av den arten att de snabbt kan upphöra. Det gäller exempelvis uppskov på grund av att beslutet om förverkande måste översättas. I andra fall kan det vara svårt att överblicka hur långt uppskovet kan bli, t.ex. vid uppskov på grund av att verkställigheten kan skada en pågående brottsutredning. Så snart skälen för uppskov har upphört ska verkställig- heten påbörjas eller återupptas. Dessutom ska den behöriga myndigheten i den utfärdande staten genast underrättas om detta. Kronofogdemyndig- hetens underrättelseskyldighet i dessa frågor kan regleras i förordning. Nedsättning av det verkställbara beloppet Regeringens förslag: Det verkställbara beloppet ska sättas ned om beslutet om förverkande avser en betalningsskyldighet och det under verkställigheten av beslutet visar sig att detta till någon del har betalats in eller verkställts i en annan stat. Beslut om nedsättning under verk- ställighet ska fattas av med tillämpning av den växelkurs som gällde för beslutet om förverkande. Promemorians förslag: Enligt promemorian skulle beslut om ned- sättning innan verkställbarhetsförklaringen fastställts slutligt fattas av åklagaren eller rätten genom en ändring av verkställbarhetsförklaringen. För tiden därefter föreslogs att skulle sätta ned det belopp som skulle verkställas utan någon ändring av verkställbarhets- Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna har tillstyrkt promemorians förslag eller lämnat dem utan erinran. pekat på vissa orimliga konsekvenser om avsikten i promemorian är att endast rätten ska kunna besluta om nedsättning av det verkställbara beloppet sedan rätten har fastställt verkställbarhetsförklaringen. Skälen för regeringens förslag: Enligt rambeslutet kan verkställig- heten av ett beslut om förverkande av en betalningsskyldighet fortsätta i den utfärdande staten, jämsides med verkställigheten här. utfärdande staten begära verkställighet i flera stater . avses med beslutet om förverkande kan också frivilligt bidra till verk- ställigheten genom inbetalning i en eller flera stater. Detta innebär att det som handläggningen pågår kan visa sig att det belopp som har begärts förverkat i måste sättas ned på grund av att en del av det förverkade beloppet betalats eller drivits in utomlands. i artikel 12.2 i rambeslutet. I den nya lagstiftningen bör det därför föras in en bestämmelse om nedsättning av det verkställbara beloppet motsvar- ande den del som har verkställts i en annan stat. Promemorian föreslog att åklagare eller rätten, innan verkställbarhets- förklaringen prövats slutligt, skulle sätta ned det verkställbara beloppet genom en ändring av verkställbarhetsförklaringen. skulle sätta ned beloppet, men utan någon ändring av förklaringen. har anfört att effekten av prome- förslag kan bli att en högre instans tvingas meddela prövnings- tillstånd enbart för att kunna sätta ned det belopp som ska verkställas, vilket enligt hovrätten inte är rimligt. Hanteringen av en nedsättning av det penningbelopp som ska verkställas bör vara enkel och effektiv. Mot bakgrund av att verk- ställighet kan pågå i flera medlemsstater kan den lösning som föreslogs i promemorian, att nedsättning skulle ske genom en ändring i verkställbar- hetsförklaringen, ge upphov till ett alltför formaliserat förfarande. annan lösning bör därför väljas. Vid genomförandet av rambeslutet om verkställighet av bötesstraff var motsvarande fråga aktuell och anförde samma synpunkter på promemorians förslag i de delar som avsåg nedsättning av bötes- Även lagrådet föreslog ändringar för att förenkla förfarandet i nu aktuella frågor (se prop. 2008/09:218 s. 68 f.). regeringen att nedsättning av det bötesbelopp som ska drivas in är en ren Prop. 2010/11:43 verkställighetsfråga, oavsett nedsättningen sker. Enligt 3 kap. 13 § lagen om verkställighet av bötesstraff är det Krono- fogdemyndigheten som beslutar om att sätta ned beloppet. Regeringen kan inte se någon anledning att göra en annan bedömning vad gäller nedsättning av det verkställbara beloppet vid ett förverkande. Beslut om nedsättning bör således fattas av , vilket bör framgå av den nya lagstiftningen. Vid nedsättning av det verkställbara beloppet är det alltid den växel- kurs som gällde för det utländska beslutet om förverkande som ska tillämpas. Regeringens förslag: Den mot vilken verkställbarhetsförklaringen gäller ska skriftligen till allmän domstol kunna överklaga Kronofogde- myndighetens förklaring från det att han eller hon fått del av denna. prövar om överklagandet kommit in i rätt tid. Om överklagandet inte avvisas ska myndigheten överlämna handlingarna i ärendet till tingsrätten. När rätten prövar överklagandet ska vara den enskildes mot- part. Frågan om behörig domstol ska avgöras enligt de allmänna bestämmelserna i utsökningsbalken om överklagande av Kronofogde- myndighetens beslut. Vid domstolens handläggning ska lagen (1996:242) om domstolsärenden gälla. Innan rätten prövar ett över- klagande eller upphäver en verkställbarhetsförklaring ska Krono- fogdemyndigheten ges tillfälle att yttra sig. Promemorians förslag: Promemorians förslag utgick från att åklagare skulle meddela en verkställbarhetsförklaring och att den mot vilken förklaringen gällde skulle kunna begära rättens prövning av densamma. Tillämplig processordning föreslogs vara regler för bötesmål, med viss avvikande reglering. I promemorian föreslogs vidare att det inte skulle vara möjligt att delge en verkställbarhetsförklaring genom kungörelsedelgivning och surrogatdelgivning. Remissinstanserna: , och har angett att vid domstolens handläggning bör ärendelagen gälla mot bakgrund av att myndigheterna anser att ska vara behörig myndighet enligt rambeslutet (se avsnitt 7.2.3). har förordat att verkställbar- hetsförklaringen automatiskt ska underställas rättens prövning. Slutligen har , och Föreningen pekat på behovet av effektiv delgivning och lyft fram kungörelsedelgivning som en möjlig delgivningsform. har föreslagit en lagändring för att göra det möjligt att tillämpa förenklad delgivning. Skälen för regeringens förslag Enligt artikel 9.1 i rambeslutet åläggs medlemsstaterna att införa bestäm- melser för att se till att alla berörda parter, inklusive tredje part i god tro, har tillgång till rättsmedel mot erkännande och verkställighet av ett utländskt beslut om förverkande. Detta gäller oavsett vilken myndighet som utses som behörig myndighet enligt rambeslutet. En talan kan men måste inte ha en uppskjutande effekt på verkställigheten i den verk- ställande staten. Enligt artikel 9.2 får en talan inte avse en omprövning av det ursprungliga beslutet om förverkande. Vidare ska enligt artikel 9.3 den verkställande staten underrätta den utfärdande staten om ett över- klagande sker. I angivna bestämmelser finns en skyldighet att införa en tillgång till rättsmedel för alla som kan beröras av ett erkännande eller en verk- ställighet. Regeringen anser därför att det i den nya lagstiftningen bör införas bestämmelser om överklagande. Mot bakgrund av att Krono- fogdemyndigheten föreslås vara den myndighet som meddelar en verk- ställbarhetsförklaring är det den myndighetens beslut som ska över- klagas. När det gäller möjligheten för andra berörda, t.ex. tredje part i god tro, att bevara sina rättigheter finns det möjligheter att överklaga de beslut som fattas under själva verkställigheten enligt 18 kap. utsöknings- balken. De bestämmelserna får enligt regeringens uppfattning anses vara tillräckliga för att i dessa delar leva upp till åtagandet i rambeslutet. Den lösning som föreslogs i promemorian, dvs. att den mot vilken för- klaringen gäller får begära rättens prövning av verkställbarhetsförklaring, och som remissinstanserna har anslutit sig till, är således också den lösning som regeringen förespråkar. verkställbarhetsförklaring föreslås innehålla en uppgift om att förklaringen kan överklagas och inom vilken tid det ska ske. En särskild fråga är hur i så fall ska beräknas. De alternativ som finns till hands är att tidsfristen börjar löpa från det att Kronofogde- myndigheten meddelade verkställbarhetsförklaringen eller att fristen löper från den dag den mot vilken förklaringen gäller delgetts densamma. Delgivning vållar emellanåt praktiska problem. Vid verkställighet av ett utländskt förverkandebeslut får man vidare räkna med att verkställighet i vissa fall begärs här i landet av det enda skälet att det finns tillgångar här. Den mot vilken förklaringen gäller kan lika gärna befinna sig i den utfärdande staten eller i en tredje stat varvid delgivning kan behöva ske i någon av dessa stater. Det finns ingen skyldighet för den utfärdande staten att underrätta den som förverkandebeslutet är riktat mot om att beslutet har sänts över till en annan stat för verkställighet där. Situationer kan således uppstå där den enskilde inte har någon information om att verkställigheten sker i . Det är därför enligt regeringens uppfattning rimligt att delge honom eller henne verkställbarhetsförklaringen och att tidsfristen för överklagande börjar löpa från den dag delgivning sker. När det gäller de farhågor som angavs i promemorian om att delgivning kan inverka negativt på verkställigheten hänvisas till de skäl regeringen anförde i anslutning till genomförandet av rambeslutet om verkställighet av bötes- straff (prop. 2008/09:218 s. 65). Sammanfattningsvis anser regeringen, mot den nu angivna bak- grunden, att den mot vilken verkställbarhetsförklaringen gäller ska ha rätt att överklaga förklaringen från det att han eller hon har delgetts densamma. Vid delgivningen bör delgivningslagen tillämpas. I propositionen Ny delgivningslag (prop. 2009/10:237) föreslår regeringen att den nuvarande delgivningslagen (1970:428) ska ersättas med en ny delgivningslag. Regeringen överlämnade propositionen till . har bifallit förslagen i propositionen (rskr. 2010/11:30) och den nya delgivningslagen gäller från . Frågan är om det bör införas några begränsningar avseende vilka del- givningsformer som ska få användas. I promemorian föreslogs att bestämmelserna i 12 och 15 §§ delgivningslagen (1970:428) inte skulle få tillämpas. Som skäl anfördes att dessa delgivningsformer inte bör användas när den mot vilken verkställbarhetsförklaringen riktar sig själv måste vara aktiv för att få till stånd en domstolsprövning. Promemorian pekade på att man måste ha tillräckliga försäkringar om att den enskilde personligen fått del av förklaringen. En bidragande orsak till ställnings- tagandet i promemorian är dess förslag att reglerna om domstols hand- läggning i brottmål ska tillämpas vid rättens prövning av en verkställ- barhetsförklaring. I ett brottmålsförfarande finns också begränsningar i möjligheterna att tillämpa surrogat- respektive kungörelsedelgivning. Några remissinstanser har invänt mot denna begränsning vad gäller möjligheterna till delgivning. har pekat på att det är viktigt att det finns ett effektivt sätt att delge den enskilde och att det vid verk- ställighet av utländska civilrättsliga anspråk inte finns sådana begräns- ningar. och Föreningen har framfört att kungörelsedelgivning bör kunna användas. Kronofogde- myndigheten har vidare anfört att delgivning av en verkställbarhets- förklaring inte kan jämföras med de krav som ställs upp vid delgivning under ett brottmålsförfarande och att det i det exekutiva förfarandet i övrigt inte gäller några inskränkningar beträffande vilka delgivnings- former som kan användas. Myndigheten anser det inte finnas skäl att göra en annan bedömning bara för att den enskilde själv måste vara aktiv för att få en prövning till stånd. Regeringen delar hovrättens mening att det allmänt sett är viktigt att det finns ett effektivt sätt att delge den enskilde verkställbarhetsförklar- ingen, framför allt då den som ska delges finns utomlands. Som bl.a. har påpekat kan en delgivning av en verkställbarhetsförklaring inte direkt jämföras med de handlingar som ska delges under ett brottmålsförfarande för vilka det ställs särskilda krav. Förverkandebeslutet har vunnit laga kraft och verkställbarhets- förklaringen anger endast att beslutet får verkställas här i . Mot denna bakgrund är det enligt regeringens mening av avgörande betydelse att får använda sig av samtliga former för del- givning som den nya delgivningslagen föreslår. I sitt yttrande har föreslagit att ett tillägg görs i 3 b § delgivningslagen som gör det möjligt för tingsrätten att tillämpa för- enklad delgivning om vid delgivning av verk- ställbarhetsförklaringen underrättat den enskilde om att förenklad delgiv- ning kan komma att tillämpas i ärendet hos tingsrätten. Regeringen vill med anledning av frågan om förenklad delgivning framhålla följande. Delgivning får inte ske på ett sätt som är olämpligt med hänsyn till omständigheterna i delgivningsärendet (se prop. 1990/91:11 s. 16 f.). Detsamma föreslås gälla enligt den nya delgivningslagen (se prop. 2009/10:237 s. 243 f.). Prövningen ska göras med beaktande av förhåll- andena i det enskilda ärendet. Det får t.ex. anses olämpligt att använda förenklad delgivning om delgivningsmottagaren inte kan förväntas förstå vad som krävs av honom eller henne. När den person som är delgivnings- mottagare är bosatt utomlands måste t.ex. hänsyn tas till om postgången kan antas ske tillräckligt snabbt och tillförlitligt för att förenklad delgiv- ning ska anses lämpligt (se NJA 2006 s. 588). Det är, som nämnts ovan, inte osannolikt att den mot vilken förklaringen gäller befinner sig utom- lands, men har tillgångar här. Mot bakgrund av det anförda anser regeringen inte att det är lämpligt med en ordning där Kronofogde- myndigheten i varje enskilt fall, utan en prövning av huruvida det är lämpligt att använda förenklad delgivning, informerar den enskilde om att förenklad delgivning kan komma att användas vid ett eventuellt över- klagande. Det är en fråga som tingsrätten, utifrån omständigheterna i varje enskilt fall, får ta ställning till vid ett överklagande. Sammanfattningsvis bör enligt regeringens mening den mot vilken förklaringen gäller kunna överklaga verkställbarhetsförklaringen efter det att han eller hon delgetts förklaringen, vilket bör framgå av lag. Inga särskilda begränsningar bör gälla vad beträffar de former för delgivning som anges i delgivningslagen. Överklagandet bör göras skriftligen och ges in till från delgivning. Myndigheten bör pröva om överklagandet har getts in i rätt tid. Avvisas inte överklagandet ska handlingarna överlämnas till behörig domstol. Det krävs en särskild regel om vilken domstol som ska vara behörig att pröva en verkställbarhetsförklaring. I promemorian föreslogs att behörig- heten skulle knytas till domstolen i den ort där verkställighet skulle äga rum, eller annars där den mot vilken verkställighet ska ske har sin hem- vist eller, om det är frågan om en juridisk person, sitt säte. En prövning av verkställbarhetsförklaringen kan komma att ske sam- tidigt som, eller i nära anslutning till, att en prövning begärs av de verk- ställighetsbeslut som fattar, bl.a. med stöd av utsökningsbalken. För dessa överklaganden gäller särskilda forumregler (se 18 kap. 1 § utsökningsbalken och 17 kap. 1 § utsökningsförord- ningen). Bestämmelserna utgår från var personen i fråga har sin hemvist eller den juridiska personen sitt säte och anvisar, i de fall hemvist eller säte i inte kan konstateras, som behörig domstol. För att undvika att verkställbarhetsförklaringen och övriga beslut under verkställigheten överklagas till olika tingsrätter bör de forumregler som Prop. 2010/11:43 här föreslås ansluta till dessa bestämmelser. Vilken processordning ska tillämpas? Utgångspunkten bör vara att valet av processordning så långt som möj- ligt ska överensstämma med vad som gäller för likartade prövningar, med förbehåll för att vissa modifieringar kan krävas med hänsyn till förfarandet vid tillämpning av principen om ömsesidigt erkän- nande. I princip finns det två huvudalternativ för hur domstolsprövningen ska gå till. Det ena alternativet är att handlägga prövningen enligt reglerna i , med vissa avvikande regler i den nya lagen. Det andra alternativet är att prövningen ska följa reglerna ärendelagen. Flera remissinstanser, bl.a. , Åklagarmyndig- heten och , har anfört att om Kronofogdemyndig- heten skulle bli behörig myndighet bör prövningen ske enligt ärende- lagen. Dessa remissinstanser har bl.a. anfört följande. Det handlar inte om någon omprövning av förverkandebeslutet utan om en ren verk- ställighetsfråga. Det finns stora fördelar med att välja den processordning som är naturlig för den myndighet som ska handlägga frågor om erkännande och verkställighet. Genom att välja ärendelagen undviker man också behovet av att införa specialregler. Regeringen delar remiss- instansernas bedömning. Att tillämpa ärendelagen vid rättens prövning av verkställbarhetsförklaring skapar ett snabbt och enkelt förfarande som den myndigheten redan är väl bekant med via utsökningsmålen.