prop · GX03237 · 2010-06-23 00:00:00 — Det bör i stället klargöras att det i fråga om beslut om delgivning endast är kungörelsedelgivning och spikning som avses. För övriga fall bör däremot delgivningsförfarandet ha påbörjats genom att handlingen har skickats eller lämnats före ikraftträdandet för att delgivningslag ska vara tillämplig på det fortsatta förfaran- det. Det anförda innebär också att det inte behövs någon övergångs- bestämmelse som avser beslut om kungörelsedelgivning och spikning i de lagar där det inte är tillåtet att använda sådan delgivning. När det gäller den skyldighet att lämna uppgifter som regleras i lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation och postlagen finns det inte något behov av övergångsbestämmelse. 17 Ekonomiska och andra konsekvenser Regeringens bedömning: Den nya delgivningslagen innebär att delgiv- ningsbestämmelserna blir lättare att tillämpa för såväl myndigheter som enskilda. Förslagen i lagrådsremissen skapar förutsättningar för ett bättre resursutnyttjande hos domstolar och andra myndigheter. Risken för att huvudförhandlingar i brottmål ställs in på grund av delgivningsproblem bedöms minska. Promemorians bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås att i ska handlägga alla frågor som rör auktorisation av privata delgivnings- företag. Remissinstanserna: Några remissinstanser, däribland , motsätter sig promemorians förslag att finansiering av de initiala kostna- derna för uppgifter med auktorisation av privata delgiv- ningsföretag delvis sker genom överföring från anslaget för Domstolar. anför bl.a. att promemorians förslag om utökat tillämpningsområde för kungörelsedelgivning inom den summariska processen kommer att innebära ökade kostnader och ifrågasätter därför bedömningen att finansiering kan ske inom befintliga anslag. anför att förslaget att införa en möjlighet att registrera en särskild delgivningsadress för registreringspliktiga juridiska personer kommer att innebära en kostnad om ca för verket. En remissinstans, , avstyrker promemorians förslag på den grunden att det, enligt rådet, inte av promemorians konsekvensutredning går att bedöma om de från administrativ synpunkt lämpligaste lösningar- na har valts. Skälen för regeringens bedömning: Förslagen i propositionen syftar till att skapa mer ändamålsenliga delgivningsregler. Förslagen kan antas leda till flera positiva konsekvenser. Myndigheternas handläggning kommer kunna bedrivas mer effektivt. Detta innebär i sin tur att med- borgarnas berättigade krav på att mål och ärenden ska avgöras inom rimlig tid bättre kan tillgodoses. Förslagen antas sammantaget skapa förutsättningar för ett bättre resursutnyttjande hos domstolar och andra myndigheter. För enskilda personer innebär det nya delgivningssättet särskild delgivning med juridisk person och det utvidgade tillämpningsområdet för förenklad delgivning att det kommer att ställas högre krav på dem att bevaka handlingar i mål och ärenden. kommer effektivare delgivningsregler innebära att enskilda i färre fall lider rättsförluster till följd av utebliven eller försenad delgivning. För de myndigheter som ska delge handlingar i mål och ärenden innebär bestämmelserna om muntlig delgivning, förenklad delgivning och särskild delgivning med juridisk person att andelen stämningsmannadelgivningar kan förväntas minska. Polismyndigheternas stämningsmannaverksamhet finansieras genom avgifter. Verksamheten går med underskott och avgiften kommer att behöva höjas. Det är rimligt att anta att även stämningsmannauppdrag som utförs av de auktoriserade delgivningsföretagen kommer att kosta mer än den nuvarande avgiften för stämningsmannadelgivning. Mot bakgrund av att antalet stämningsmannadelgivningar bedöms minska förväntas dock kostnadsökningarna för uppdragsmyndigheterna samman- taget bli små och ryms därför inom deras befintliga anslag. Förslagen i propositionen bör vidare leda till att andelen huvud- förhandlingar i brottmål som ställs in på grund av delgivningsproblem kommer att minska. En minskning av andelen inställda huvud- förhandlingar i brottmål leder till ett bättre resursutnyttjande hos Domstolar och hos . Vidare innebär det minskade kostnader för tidsspillan för offentliga försvarare och målsägande- biträden. Dessutom bör kostnaderna för de ersättningar som utbetalas till målsägande och vittnen för förlorad arbetsförtjänst och resor minska något. Promemorians förslag om att införa en möjlighet för juridiska personer att registrera en särskild delgivningsadress och att kungörelsedelgivning ska få användas i större utsträckning inom den summariska processen genomförs inte (se närmare avsnitten 11.5 och 13.2.6). Förslagen i propositionen medför därmed inte några kostnader för eller . Inom den summariska processen kommer införandet av delgivnings- sättet särskild delgivning med juridisk person att innebära att antalet stämningsmannadelgivningar kommer att minska påtagligt. För Krono- fogdemyndigheten innebär förslagen rörande behörighet att utföra stämningsmannadelgivning att myndigheten får möjlighet att dels utveckla den egna delgivningsorganisationen, dels anlita auktoriserade delgivningsföretag vid sidan av polisens stämningsmän. De nämnda förändringarna kan sammantaget leda till besparingar för Kronofogde- myndigheten. När det gäller delgivning på uppdrag av enskild kan samtliga läns- styrelser förväntas få något fler delgivningsuppdrag. av dessa ärenden ska till skillnad från vad som gäller Prop. delgivningslag fullt ut finansieras av de avgifter som enskilda ska betala. Möjligheten till auktorisation av privata delgivningsföretag innebär att tillförs en ny uppgift, nämligen att pröva frågor om auktorisation och godkännande av personal. Dessutom ska ansvara för den löpande tillsynen. De merkostnader som uppstår för läns- styrelsen ska täckas genom de avgifter som delgivningsföretagen betalar. De initiala kostnader som uppstår för utveckling av verksamhetsstöd och utbildning bör dock inte belasta delgivningsföretagen. För finansiering av dessa kostnader ska ett belopp om tillföras verk- samheten. Beloppet ska överföras från Domstolars anslag. Beslut som meddelar i frågor som rör auktorisation och godkännande av personal föreslås kunna överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Det kan förväntas att det blir fråga om ett litet antal mål och merkostnaderna bedöms kunna finansieras inom Domstolars befintliga anslagsramar. Möjligheten för auktoriserade delgivningsföretag att utföra stämnings- mannauppdrag kan förväntas leda till att dessa företag kommer att utföra en ganska stor andel av de uppdrag som enligt nuvarande ordning lämnas till polismyndigheterna. 1 § Denna lag gäller när delgivning ska ske i mål eller ärende hos domstol eller annan myndighet eller när delgivning i annat fall ska ske enligt lag eller annan författning. Om det i lag eller annan författning finns en bestämmelse som avviker från denna lag, gäller den bestämmelsen. Paragrafen anger lagens tillämpningsområde. Första stycket motsvarar 1 § och 22 § andra stycket första meningen i Delgivningslagen ska tillämpas när det i annan lag eller annan författning framgår att en handling ska eller får delges, genom att ordet delgivning eller någon böjningsform av det ordet Lagen gäller både i mål och ärenden hos domstol eller annan myndighet och när någon utan samband med ett mål eller ärende ska se till att delgivning sker. Som exempel på delgivning utan samband med mål eller ärende kan nämnas en borgenärs delgivning av en betal- ningsanmaning enligt 2 kap. 9 § konkurslagen (1987:125), elleveran- törers delgivning av underrättelse om att överföringen av el kan komma att avbrytas om inte förfallna fordringar betalas (11 kap. 4 § första stycket ellagen [1997:857]), delgivning av testamente för att klander- fristen ska börja löpa (14 kap. 4 § ) och hyresvärds delgiv- ning av underrättelse, i samband med uppsägning, om möjligheten att få tillbaka hyresrätten genom betalning av hyran (12 kap. 44 § första Prop. 2009/10:237 stycket jordabalken). Det bör noteras att lagen i likhet med 1970 års delgivningslag inte är direkt tillämplig när det i en författning inte anges att delgivning ska ske utan i stället t.ex. att en frist räknas från det att någon har fått del av ett krav eller ett beslut (se t.ex. 5 § 2 preskriptions- lagen [1981:130] och 34 och 41 §§ lagen [1999:116] om skiljeför- farande). Det är då inte fråga om delgivning enligt delgivningslagens bestämmelser. Av andra stycket framgår att delgivningslagen är subsidiär till särskilda delgivningsbestämmelser i andra författningar. serna i andra författningar kan exempelvis ha den innebörden att vissa bestämmelser i delgivningslagen inte får tillämpas över huvud taget vid delgivning av en viss slags handling eller att vissa bestämmelser endast får tillämpas om särskilda omständigheter föreligger. nämnas bestämmelser om att surrogatdelgivning endast får användas om det finns anledning att anta att den person som är delgivningsmottagare har avvikit eller på annat sätt håller sig undan. I en del lagar finns även särskilda bestämmelser om vem som är delgivningsmottagare (se t.ex. 8 kap. 40 § aktiebolagslagen [2005:551] och 6 kap. 31 § kommunallagen [1991:900]). I avsnitt 6.3.2 föreslås en särskild bestämmelse om delgivning av dödsbon (se närmare författningskommentaren till 18 kap. 1 a § ). 2 § Delgivning innebär att en handling skickas eller lämnas till den eller de personer som har behörighet att ta emot delgivningen eller att något av de andra förfaranden som anges i denna lag används. Den som ensam eller tillsammans med någon är behörig att ta emot delgivning betecknas i denna lag som delgivningsmottagare. Bestämmelser om vilka som är delgivningsmottagare finns i 1115 §§. Delgivning enligt denna lag sker genom delgivningssätten vanlig delgivning (1618 §§), muntlig delgivning (1921 §§), förenklad delgivning (2226 §§), särskild delgivning med juridisk person (2730 §§), stämningsmannadelgivning (3146 §§), och kungörelsedelgivning (4751 §§). Paragrafen, som saknar motsvarighet delgivningslag, inne- håller en allmänt utformad definition av vad delgivning innebär enligt lagen, en definition av begreppet delgivningsmottagare samt en uppräk- ning av de delgivningssätt som lagen reglerar. I första stycket anges vad delgivning innebär, nämligen att en handling skickas eller lämnas till den eller de personer som har behörighet att ta Delgivning kan också innebära att något av de andra förfaranden som anges i denna lag används. I andra stycket finns en definition av begreppet delgivningsmottagare. Uttrycket motsvarar den som söks för delgivning delgiv- Delgivningsmottagare är den person som ensam eller tillsam- mans med någon annan är behörig att ta emot delgivning för det rätts- subjekt som ska delges. Om flera personer är delgivningsmottagare tillsammans innebär det att samtliga ska ta emot delgivningen. och en är delgivningsmottagare är det däremot tillräckligt att en av dem tar emot delgivningen. Vem som är delgivningsmottagare regleras i 11- 15 §§. Tredje stycket innehåller en uppräkning av delgivningssätten. Dessa är vanlig delgivning, muntlig delgivning, förenklad delgivning, särskild delgivning med juridisk person, stämningsmannadelgivning och kungörelsedelgivning. Beträffande stämningsmannadelgivning så fram- går det av 3238 §§ att det finns olika varianter av detta delgivningssätt. 3 § Delgivning med en person som vistas utomlands får ske enligt lagen på den utländska orten, om inte sådan delgivning skulle strida mot svenska allmänna rättsprinciper. En kallelse av en målsägande, ett vittne, en sakkunnig eller någon som avses i 36 kap. 1 § andra och tredje styckena , som ska delges utomlands, får inte ske vid vite, om inte annat följer av lagen (1974:752) om nordisk vittnesplikt. Paragrafen behandlar den situationen att en svensk myndighet ska delge en person som befinner sig på ett annat lands territorium. Paragrafen motsvarar 5 § delgivningslag. Övervägandena finns i avsnitt 5.2. Av första stycket framgår att delgivningslagen inte hindrar att den svenska myndigheten tillämpar den utländska lagen på orten där en delgivningsmottagare vistas. I artiklarna 79, 13, 15 och 19 i Europa- parlamentets och rådets förordning (EG) nr 1393/2007 av den 13 novem- ber 2007 om delgivning i medlemsstaterna av rättegångshandlingar och andra handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (EG:s delgivningsförordning) finns också bestämmelser om vilket lands lag som får användas i vissa gränsöverskridande delgivningsärenden. I och rådets förordning (EG) nr 805/2004 av om införande av en europeisk exekutionstitel för obestridda fordringar finns s.k. miniminormer för delgivning (artiklarna 13 och 14). Hänvisningar till dessa miniminormer finns i och rådets förordningar (EG) nr 1896/2006 av om införande av ett europeiskt betalningsföreläggande och nr 861/2007 av om inrättande av ett europeiskt småmålsförfarande. I dessa miniminormer anges de delgivningssätt som godtas för att en exekutionstitel ska få verkställas i en annan medlemsstat med stöd av dessa instrument utan något s.k. exekvaturförfarande. Det kan finnas anledning för myndigheten att beakta detta vid bedömningen av vilket lands lag som ska tillämpas. Bestämmelsen i första stycket innebär att myndigheten ofta kan välja att i stället tillämpa svensk rätt. I vissa fall torde detta också vara ända- målsenligt (se t.ex. rättsfallet NJA 2004 s. 407 där delgivning som utförts i ansågs ha skett på sätt som motsvarar de krav som ställs upp i 13 § lag). I andra fall kan det vara olämpligt att tillämpa svensk rätt med hänsyn till den främmande statens inställning till att andra stater delger personer som befinner sig på dess territorium på visst sätt (se 4 § andra stycket, jfr NJA 2006 s. 588). Delgivning som har skett enligt lagen på den utländska orten ska godtas, om inte sådan delgivning skulle strida mot svenska allmänna rättsprinciper (jfr prop. s. 125). Det innebär att delgivning inte får ske på ett sätt som t.ex. skulle anses utgöra en kränkning av en parts rätt till en rättvis rättegång (jfr artikel 6 i ). Av 33 kap. 6 § första stycket rättegångs- balken följer att utländsk rätt aldrig får tillämpas vid delgivning av stämning i brottmål. Andra stycket innehåller en bestämmelse som anger när kallelse som ska delges utomlands inte får ske vid vite. Så är fallet när en kallelse avser en målsägande, ett vittne eller en sakkunnig. Detsamma gäller kallelse av någon som inte får höras som vittne eftersom han eller hon är eller har varit misstänkt för den gärning som förhöret avser eller för någon annan gärning som har samband med den gärningen (36 kap. 1 § andra och tredje styckena ). Bestämmelsen är generell och omfattar både sådana kallelser som delges med biträde av en annan stat och sådana som delges direkt (prop. 1999/2000:61 s. 156 f. och 207). Bestämmelsen gäller inte om annat följer av lagen (1974:752) om nordisk vittnesplikt. Enligt 4 § den lagen gäller t.ex. i fråga om förhör med vittne utöver 36 kap. 36 §§ motsvarande bestäm- melser i det land där vittnet är bosatt. 4 § Delgivningssätt ska väljas med utgångspunkt från att det ska vara ändamåls- enligt med hänsyn till handlingens innehåll och omfattning och medföra så lite kostnader och besvär som möjligt. Delgivning får inte ske på ett sätt som är olämpligt med hänsyn till omständig- heterna i delgivningsärendet. Paragrafen innehåller en bestämmelse om vilket delgivningsätt som ska väljas och om att delgivning i vissa fall inte får ske på visst sätt. Den saknar direkt motsvarighet delgivningslag. Övervägandena finns i avsnitt 5.5. Av första stycket framgår att det delgivningssätt som väljs ska vara ändamålsenligt. I detta ligger att myndigheten ska göra en proportio- nalitetsbedömning och använda det delgivningssätt som bedöms vara effektivt i det enskilda fallet utan att i onödan orsaka kostnader eller andra negativa konsekvenser. Vid bedömningen ska handlingens innehåll och omfattning beaktas. Av andra stycket framgår att delgivning inte får ske på ett sätt som är olämpligt med hänsyn till omständigheterna i delgivningsärendet. Detta är en allmän bestämmelse som är tillämplig vid all delgivning. Vilka överväganden som ska göras beror på vilket delgivningssätt som det är aktuellt att tillämpa. Det kan i vissa fall vara olämpligt att använda ett visst delgivningssätt över huvud taget. I andra fall kan utförandet av delgivningen vara olämpligt. Det kan t.ex. vara olämpligt att vid surrogatdelgivning lämna handlingen till en person som är berusad eller att skicka en handling till en ställföreträdare som har uppenbart motstridiga intressen till den part som delgivningen avser. 5 § Om en handling som en myndighet ska delge en person är omfattande eller det av annan anledning är olämpligt att skicka eller lämna handlingen, får myndigheten besluta att handlingen i stället ska hållas tillgänglig hos myndigheten eller på annan plats som myndigheten beslutar. Ett meddelande om beslutets innehåll ska delges. Första stycket gäller inte delgivning av en handling som inleder ett förfarande Prop. 2009/10:237 vid en domstol eller annan myndighet. Första stycket gäller dock bilagor till en Paragrafen innehåller ett undantag från skyldigheten att skicka eller lämna de handlingar som delgivningen avser. Paragrafen, som motsvarar 6 § andra och tredje styckena delgivningslag, berörs i avsnitt 5.1. Av första stycket framgår att denna undantagsbestämmelse är tillämp- lig på handlingar som är omfattande eller av annan anledning olämpliga att skicka eller lämna. Undantaget gäller bara för myndigheter. Vid bedömningen av om bestämmelsen ska tillämpas måste delgivningens syfte och handlingarnas innehåll särskilt beaktas. Bestämmelsen bör främst användas när målet eller ärendet typiskt sett är av mindre betydelse för den som delgivningen avser. Vissa handlingar, t.ex. kartor eller ritningar, kan ha en sådan storlek att det är praktiskt mycket svårt att kopiera dem eller att överföra dem till något annat format eller till ett elektroniskt dokument. Andra handlingar kan vara av sådant slag att det t.ex. inte är möjligt att till en rimlig kostnad framställa kopior av dem. I dessa fall kan undantagsbestämmelsen tillämpas även i fall då delgiv- ningen har större betydelse för den som ska delges. Ska handlingarna inte skickas eller lämnas ska de i stället hållas tillgängliga hos myndigheten eller på annan plats som myndigheten beslutar. När myndigheten har beslutat att handlingen ska hållas tillgänglig ska ett meddelande om beslutets innehåll delges. Som framgår av andra stycket gäller undantagsbestämmelsen i första stycket inte delgivning av handlingar som inleder ett förfarande, men däremot bilagor till sådana handlingar. Det innebär att undantags- bestämmelsen inte är tillämplig när stämningsansökningar eller andra ansökningshandlingar ska delges en motpart. 6 § Bestämmelserna i denna lag om delgivning av en handling tillämpas även vid delgivning av annat än handling. Paragrafen anger att lagens bestämmelser om delgivning av handling även ska tillämpas när delgivningen avser något annat än en handling, t.ex. ett varuprov. Övervägandena finns i avsnitt 5.1. Den motsvarar 22 § första stycket delgivningslag (jfr prop. Vem som ska se till att delgivning sker m.m. 7 § En myndighet som handlägger ett mål eller ärende ska se till att delgivning sker. Paragrafen innehåller bestämmelser om myndighets ansvar för att se till att delgivning sker. Den motsvarar delvis 2 § första stycket delgivningslag. Övervägandena finns i avsnitt 6.1. Av bestämmelsen framgår att den myndighet där målet eller ärendet är anhängiggjort har ansvar för att se till att delgivning sker i det målet eller ärendet. Av 8 § framgår att myndigheten får besluta om s.k. partsdelgiv- ning. 8 § Begär en part eller någon som har liknande ställning att själv få se till att Prop. 2009/10:237 delgivning sker och det inte är olämpligt, får myndigheten besluta om detta. Myndigheten ska i beslutet ange inom vilken ett bevis om delgivning ska ges in till myndigheten. Har ett bevis om delgivning inte getts in inom föreskriven tid, ska myndigheten se till att delgivning sker. Paragrafen innehåller bestämmelser om s.k. partsdelgivning. Den mot- svarar i huvudsak 2 § andra stycket delgivningslag. Över- vägandena finns i avsnitt 6.1. Paragrafen har utformats i enlighet med Av paragrafen framgår när en myndighet som enligt 7 § handlägger ett mål eller ärende får besluta att en part själv får se till att delgivning sker. En första förutsättning för ett sådant beslut är att parten har begärt det. Detta hindrar inte att myndigheten väcker frågan. För att myndigheten ska medge partsdelgivning krävs vidare att det inte bedöms olämpligt. Partsdelgivning bör inte tillåtas om det kan antas att den kommer att försena förfarandet eller om sådan delgivning riskerar att i onödan med- föra andra negativa konsekvenser. Av 10 § framgår att endast vanlig del- givning och stämningsmannadelgivning får användas vid partsdelgiv- ning. Om surrogatdelgivning eller spikning i visst fall inte får användas ska myndigheten ange detta i beslutet. Om parten inte inom den tid som myndigheten har bestämt ger in bevis om att delgivning har skett ska myndigheten se till att delgivning sker. Bestämmelsen hindrar inte att myndigheten medger parten förlängd tid. I dispositiva tvistemål i allmän domstol och inom den summariska processen hos Kronofogde- myndigheten gäller i stället för denna bestämmelse att partens talan under vissa förutsättningar är förfallen om inte bevis om att delgivning har skett på rätt sätt ges in till rätten (32 kap. 2 § och 30 § lagen [1990:746] om betalningsföreläggande och handräckning). 9 § En person som ska se till att delgivning sker utan samband med ett mål eller ärende får vända sig till en länsstyrelse eller, om delgivningen ska utföras utomlands, till () för bistånd med delgivningen. ska avvisa en framställan om delgivning om föreskriven ansökningsavgift inte har betalats. Paragrafen behandlar bistånd med delgivning när sådan ska äga rum utan samband med mål eller ärende. Den motsvarar delvis 22 § andra stycket och 25 § delgivningslag. Övervägandena finns i avsnitt 6.2. Första stycket innebär att den som på grund av föreskrift i författning ska se till att delgivning sker kan få bistånd med detta. Till skillnad från vad som gäller enligt delgivningslag får den enskilde inte vända sig till en polismyndighet direkt för stämningsmannadelgivning, utan är hänvisad till att vända sig till en länsstyrelse. väljer tillämpligt delgivningssätt i det aktuella delgivningsärendet (se närmare kommentaren till 10 §). ska vid denna bedömning beakta eventuella upplysningar och önskemål från sökanden. Om delgivningen ska utföras utomlands får den enskilde i stället vända sig till (). Bestämmelserna är fakultativa och hindrar alltså inte att den enskilde själv ser till att delgivning sker. I andra stycket anges att ska avvisa en framställan om Prop. 2009/10:237 delgivning om inte föreskriven ansökningsavgift har betalats. den enskilde inte riskerar att lida någon rättsförlust om en framställan avvisas har det inte föreskrivits någon skyldighet att förelägga sökanden att betala avgiften innan framställan får avvisas. 10 § När en person ska se till att delgivning sker enligt 8 eller 9 § får endast vanlig delgivning och stämningsmannadelgivning användas. När bistår enskild med delgivning enligt 9 § får dock delgivning även ske genom särskild delgivning med juridisk person och kungörelsedelgivning. Paragrafen anger vilka delgivningssätt som får användas vid parts- delgivning och vid delgivning utan samband med mål eller ärende. Paragrafen saknar direkt motsvarighet delgivningslag. Över- vägandena finns i avsnitten 6.1 och 6.2. Av första stycket framgår att en person som själv ska se till att delgiv- ning sker endast får använda vanlig delgivning eller stämningsmannadel- givning.