prop · GX03220 · 2010-05-06 00:00:00 — Betaltjänstleverantören får dock inte uppge skälen för vägran i den mån det skulle strida mot bestämmelse i någon annan författning att lämna sådan information till betaltjänstanvändaren. När betaltjänstleverantören vägrat att utföra en betalningsorder på grund av exempelvis misstanke om penningtvätt, och lämnande av information till betaltjänstanvändaren skulle strida mot bestämmelsen om meddelandeförbud i 3 kap. 4 § första stycket lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism, får betaltjänstleverantören inte uppge skälen till vägran för betaltjänstanvändaren. Det är enbart skälen för en vägran som inte får lämnas om detta skulle strida mot bestämmelser i annan lag. En underrättelse antingen motiverad eller inte måste alltid lämnas till betaltjänstanvändaren. Första stycket har utformats i enlighet med förslag från Lagrådet. Av andra stycket framgår att avgifter för en underrättelse enligt första stycket får tas ut om det överenskommits i ramavtalet mellan betaltjänst- användaren och betaltjänstleverantören. En förutsättning är att det finns saklig grund för vägran att utföra betalningsordern. Betaltjänst- leverantören bör kunna visa på något faktiskt förhållande som gör att betalningsordern inte kan utföras. Att en betalningsorder som mottagits från en betaltjänstanvändare exempelvis anses medföra en alltför stor kreditrisk kan vara en grund för vägran, om bedömningen av kreditrisken i det enskilda fallet har gjorts i enlighet med en fastställd policy hos betaltjänstleverantören för att bedöma sådana risker. En annan grund för att vägra utföra en betalningsorder kan vara att det inte finns tillräckligt med medel på betalarens betalkonto för att genomföra betalnings- transaktionen, så att ett utförande av betalningsordern skulle medföra att betalkontot övertrasserades. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.9.3. Av paragrafen framgår att betalarens betaltjänstleverantör inte får vägra att utföra en godkänd betalningsorder om alla villkor i ramavtalet dem emellan är uppfyllda. Detta gäller oavsett om betalningsordern initierats av betalaren eller betalningsmottagaren. Betalarens betaltjänstleverantör är dock inte skyldig att utföra en betalningsorder om utförandet av betalningsordern skulle strida mot någon bestämmelse i annan lag. Lagstiftning som kan göra att en betalningsorder inte ska utföras trots att alla villkor i ramavtalet är uppfyllda kan vara t.ex. regler till förhindrande av penningtvätt och finansiering av terrorism. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.9.3. Av paragrafen framgår att en betalningsorder som betaltjänst- leverantören har vägrat att utföra ska anses som att den inte blivit mottagen vid tillämpning av bestämmelserna om genomförandetider i 19 och 20 §§ och av bestämmelserna om betalningstransaktioner som inte genomförts eller genomförts bristfälligt i 2529 §§. Detta innebär att de krav på genomförandetider som gäller enligt 18 och 19 §§ inte ska räknas från den tidpunkt då betaltjänstleverantören mottog en betalningsorder som denne därefter vägrade att utföra. Det innebär också att en sådan betalningsorder ska anses som icke mottagen vid tillämpningen av vissa bestämmelser om fördelning av ansvar mellan betaltjänstleverantörer i 2529 §§ och att bestämmelserna om betalningsorderns oåterkallelighet i 1315 §§ bör tillämpas vid varje nytt betalningsförsök. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.9.4. Av paragrafen framgår att betalaren inte får återkalla en betalningsorder efter den tidpunkt då den har tagits emot av betalarens betaltjänstleverantör, såvitt avser betalningstransaktioner som betalaren har initierat. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.9.4. Av första stycket framgår att betalaren inte får återkalla en betalningsorder som har initierats av eller via betalningsmottagaren typiskt sett en autogiro- respektive kontokortsbetalning efter den tidpunkt när betalaren själv har överfört betalningsordern eller gett sitt godkännande till att genomföra betalningstransaktionen till betalnings- mottagaren. Bestämmelsen innebär exempelvis, i fråga om kontokortsbetalningar i butik, att betalaren inte kan återkalla betalningsordern efter att ha godkänt den med sin PIN-kod. Rätten till återbetalningar som grundar sig på villkor i exempelvis Prop. 2009/10:220 ramavtal (t.ex. s.k. charge-back) påverkas inte av direktiv- bestämmelserna om betalningsorderns oåterkallelighet, såvitt avser fall där betalaren och betalningsmottagaren är i tvist. I den utsträckning som en avtalsgrundad rätt till återbetalning kan hänföras till en tvist mellan betalaren och betalningsmottagaren kan den alltså åberopas oberoende av bestämmelserna om betalningsorderns oåterkallelighet och innebär då att en ny betalningstransaktion initieras. Av paragrafens andra stycke framgår att betalaren, vid autogiro- transaktioner, utan hinder av vad som anges i första stycket får återkalla betalningsordern senast i slutet av den bankdag som föregår den dag då debitering av hans konto ska ske enligt avtalet. Det avtal som här avses är avtalet mellan betalaren och betalningsmottagaren. En återkallelse av en betalningsorder avseende autogiro medför inte att autogiromedgivandet som sådant upphävs. Det anges i tredje stycket att i de fall då en betaltjänstanvändare och en betaltjänstleverantör särskilt har avtalat enligt 10 § om den tidpunkt vid vilken en betalningsorder ska anses vara mottagen, får betaltjänst- användaren återkalla en betalningsorder senast i slutet av den bankdag som föregår den avtalade dagen utan hinder av vad som anges i första stycket. Denna bestämmelse är tillämplig på situationer då parterna har avtalat om att betalningstransaktionen ska genomföras med början en viss dag, vid slutet av eller den dag då betaltjänstleverantören har ställt medel till sin betaltjänstleverantörs förfogande, så att betalningsordern anses mottagen denna dag. I dessa fall gäller att betaltjänstanvändaren får återkalla en betalningsorder senast i slutet av bankdagen före den avtalade dagen. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.9.4. Av första stycket framgår att betalningsordern, efter den tidpunkt då återkallelse senast får ske enligt 13 och 14 §§, får återkallas endast om detta har avtalats mellan betaltjänstanvändaren och dennes betal- För de betalningstransaktioner som avses i 15 § första eller andra stycket, avseende kontokorts- och autogirotransaktioner respektive autogiro, krävs också att betalningsmottagaren godkänner I andra stycket anges att betaltjänstleverantören får ta ut en avgift för återkallande enligt första stycket. En förutsättning är att möjligheten att ta ut sådan avgift framgår av ramavtalet med den betaltjänstanvändare som Förslaget har behandlats i avsnitt 9.9.5. Av första stycket framgår att betaltjänstleverantören får göra avdrag från det belopp som ska överföras endast under de förutsättningar som anges i andra och tredje stycket. Av andra stycket framgår att betalningsmottagaren och dennes betaltjänstleverantör får avtala om att betaltjänstleverantören får dra av sina egna avgifter från det överförda beloppet innan det krediteras I så fall ska hela betalningstransaktionens belopp och avgifter redovisas separat i den information som lämnas till betalningsmottagaren. Bestämmelsen om att betalningsmottagaren och dennes betaltjänstleverantör kan komma överens om ett visst avgiftsuttag är tillämplig på alla typer av betalningstransaktioner som gireringar, autogiro och kortbetalningar. Om andra avgifter än de som avses i andra stycket dras av från det överförda beloppet, ska, enligt tredje stycket betalarens betaltjänst- leverantör se till att betalningsmottagaren erhåller hela det belopp som angavs i betalningsordern. Dessutom framgår av bestämmelsen att i de fall då betalningstransaktionen initieras av eller via betalningsmottagaren (typiskt sett vid kort- och autogirobetalningar) så är det betalnings- mottagarens betaltjänstleverantör som ansvarar för att denne mottar hela transaktionsbeloppet. Delvis liknande bestämmelser, såvitt avser betalningar som görs från till ett annat EES-land, finns i 11 § lagen (1999:268) om betalningsöverföringar inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.10.2. Av första stycket framgår att lagens bestämmelser om längsta genom- förandetid för betalningstransaktioner och om valuteringsdag gäller för betalningstransaktioner i som genomförs i euro eller i svenska kronor. I andra stycket anges att dessa bestämmelser också gäller för betal- ningstransaktioner som innebär en växling mellan euro och svenska kronor, förutsatt att växlingen sker i och, såvitt avser en betalningstransaktion till eller från ett annat land, den del av betalnings- transaktionen som innebär överföring av medel till eller från det andra landet sker i euro. Om den betalningstransaktion som innebär växling är gränsöverskridande omfattas den alltså bara av reglerna om växlingen sker till euro i och betalningen görs till en betalningsmottagare utanför . Enligt tredje stycket är bestämmelserna i 18, 19, 21 och 22 §§ även tillämpliga på andra betalningstransaktioner, om inte parterna sinsemellan kommer överens om andra villkor. Det innebär att bestäm- melserna om valutering och tillgängliggörande av betalningsbelopp i 20 § inte är dispositiva. Parterna får inte heller avtala om för genomförande än om de kommer överens om en annan genomförandetid än den som anges i 18 §. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.10.3. I paragrafen finns bestämmelser om hur det får ta att genomföra en betalningstransaktion. När en betalningsorder har mottagits i enlighet med bestämmelserna i 9 § ska betalarens betaltjänstleverantör, enligt första stycket se till att betalningstransaktionens belopp krediteras betalningsmottagarens betaltjänstleverantörs konto senast vid slutet av nästföljande bankdag. Detta innebär att exempelvis en bank som mottar ett uppdrag från en av sina kunder att överföra ett belopp till en annan persons konto i en annan bank ska se till att beloppet krediteras mottagarens banks konto senast dagen efter det att banken själv mottog betalningsuppdraget. Det bör framhållas att betaltjänstleverantörer inte får ta ut en avgift eller förhöjd avgift enbart med hänvisning till att man erbjuder en kortare genomförandetid än den som framgår av lagen. får betaltjänstleverantörer tillhandahålla tjänster inbegripet betalningar med expresservice och ta ut en avgift för detta om tillhandahållandet av sådan service innebär ytterligare kostnader för leverantörerna och information om tillkommande avgifter ges till betaltjänstanvändaren i enlighet med tillämpliga bestämmelser i denna lag. Den maximala genomförandetiden är tillämplig på betalnings- överföringar som innefattar en girering och alltså även på exempelvis penningöverföring eller betalningar via mobiltelefoner. Av andra stycket framgår att tiden enligt första stycket får förlängas med för betalningstransaktioner som initierats på papper. En sådan betalningstransaktion kan vara en betalningsöverföring som initieras genom att betalaren lämnar över en blankett direkt till betaltjänst- leverantören eller, när denne har stängt, genom att lämna en blankett på en av betaltjänstleverantören anvisad plats. Av 12 § framgår att en betalningsorder som betaltjänstleverantören har vägrat att utföra ska anses som att den inte blivit mottagen vid tillämpning av bestämmelserna i paragrafen. Delvis liknande bestämmelser, såvitt avser betalningar som görs från till ett annat EES-land, finns i 7 § lagen (1999:268) om betalningsöverföringar inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.10.3. Av paragrafens första stycke framgår att en betalningsorder som har initierats av eller via en betalningsmottagare typiskt sett en autogiro- eller kontokortsbetalning ska genomföras inom de tidsfrister som har överenskommits mellan betalningsmottagaren (t.ex. en butiksinnehavare som accepterar kortbetalningar) och dennes betaltjänstleverantör. Parterna har alltså i dessa fall möjlighet att avtala sinsemellan om när olika delar av betalningstransaktionen ska genomföras. Detta innebär bl.a. att valuteringsdagen för kreditering av betalningsmottagarens konto vid kortinlösen är senast den bankdag då utbetalning till säljföretaget sker i enlighet med avtalet mellan parterna. I andra stycket anges att en betalningsorder avseende en betal- ningstransaktion via autogiro ska lämnas i sådan tid att betalningen kan avvecklas på den överenskomna förfallodagen. Av 12 § framgår att en betalningsorder som betaltjänstleverantören har vägrat att utföra ska anses som att den inte blivit mottagen vid tillämpning av bestämmelserna i paragrafen. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.10.4. Paragrafen innehåller bestämmelser om när valutering ska ske och när ett betalningsbelopp ska göras tillgängligt på betalningsmottagarens betalkonto. I första stycket anges att det är betalningsmottagarens betaltjänst- leverantör som ska valutera dvs. börja beräkna ränta på beloppet och göra beloppet tillgängligt på betalningsmottagarens betalkonto. Av andra stycket framgår att valuteringsdagen för kreditering av betalningsmottagarens betalkonto ska vara senast den bankdag då betalningstransaktionens belopp krediteras betalningsmottagarens betal- tjänstleverantörs konto. Betalningsmottagarens betaltjänstleverantör får alltså inte valutera än den bankdag då kreditering av betalningsmottagarens betalkonto sker. Syftet är att hindra betaltjänst- leverantörer från att fastställa valuteringsdatum på ett sådant sätt att betalarens betalkonto valuteras vid ett visst (tidigt) datum medan betal- ningsmottagarens betalkonto valuteras vid ett betydligt senare datum. Det anges i tredje stycket att betalningsmottagarens betaltjänst- leverantör ska säkerställa att betalningstransaktionens belopp ställs till betalningsmottagarens förfogande efter det att beloppet krediteras betalningsmottagarens betaltjänstleverantörs konto. Detta innebär att kreditering ska ske då betal- tjänstleverantören har all nödvändig information för att kunna kreditera kontot. För att betaltjänstleverantören ska kunna säkerställa att all nödvändig information finns tillgänglig kan det krävas vissa kontroller av att så är fallet, som i sin tur kan kräva viss tidsåtgång hos betalningsmottagarens betaltjänstleverantör mellan det att betalningsbeloppet krediteras på hans konto och han i sin tur krediterar betalningsmottagarens konto. Att förflyter från det att beloppet har krediterats betalningsmottagarens banks konto till det att beloppet är tillgängligt för betalningsmottagaren, på grund av den interna hanteringen i banken, innebär inte att kravet på tillgängliggörande träds för när. Detta kan i vissa fall innebära att kreditering av betalningsmottagarens betaltjänstleverantörs konto sker dagen före den bankdag då beloppet görs tillgängligt för betalnings- mottagaren. Av fjärde stycket framgår att valuteringsdagen för debitering av betalarens betalkonto infaller tidigast när betalningstransaktionens belopp debiteras detta betalkonto. Detta innebär bl.a. att valutering vid debitering av betalarens betalkonto vid kortbetalningar ska göras först när beloppet debiteras kontot. Detta kan innebära att debiteringen sker först efter det att betalaren godkände betalningstransaktionen och utförde det inköp som betalningen avser, om beloppet inte debiteras hans betalkonto förrän vid den senare tidpunkten. På samma sätt gäller att när en kortinnehavare gör ett uttag från en av bankomater, och bank A ersätter bank B för uttaget först , valuteringsdagen för debitering av kortinnehavarens konto blir detta senare datum. Delvis liknande bestämmelser, såvitt avser betalningar som görs från till ett annat EES-land, finns i 9 § lagen (1999:268) om betalningsöverföringar inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. I paragrafen anges vad som gäller i de fall då betalningsmottagaren inte har något betalkonto hos den betaltjänstleverantör som tar emot medlen. Detta kan förekomma exempelvis vid penningöverföring. Denne betaltjänstleverantör ska då göra medlen tillgängliga för betalnings- mottagaren inom de tidsfrister som anges i 18 och 19 §§. Betaltjänst- leverantören kan hålla medlen tillgängliga exempelvis genom att betalningsmottagaren kan hämta dem i leverantörens lokaler. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.10.3. Bestämmelsen i första stycket är inte tillämplig på insättningar i annan valuta än den som gäller för kontot. För sådana insättningar gäller de vanliga reglerna om att beloppet ska krediteras betalkontot senast nästföljande bankdag. Om däremot valutaväxling har skett på betalarens initiativ innan kontanterna sätts in på betalkontot, gäller den särskilda, kortare tidsgränsen i den nu aktuella bestämmelsen. För att betaltjänstleverantörer ska kunna kontrollera och räkna upp större mängder kontanter innan kreditering av betalkontot sker bör de ha möjlighet att fastställa en brytpunkt efter vilken kontantinsättningar anses mottagna första nästföljande bankdag. Den betaltjänstleverantör som mottar kontanter för insättning på ett betalkonto kan fastställa en brytpunkt efter vilken kontantinsättningar ska anses ha mottagits nästföljande bankdag. Detta gör det möjligt för betaltjänstleverantören som mottar kontanterna att göra nödvändiga kontroller i de fall då en kontantinsättning görs bankdagens slut. Förutsättningen är dock att betaltjänstleverantören inte har möjlighet att genomföra de nödvändiga kontrollerna avseende kontantinsättningar som görs efter denna tidpunkt. Detta innebär också att de kontanta medlen ska krediteras betalkontot efter det att medlen mottogs. Mottagandetidpunkten bestäms i sin tur av när (före eller efter brytpunkten) som kontanterna lämnades över till betaltjänstleverantören. Det är viktigt att brytpunkten inte sätts alltför , med hänsyn till konsumenternas befogade intresse av att kunna få tillgång till medel som sätts in på deras betalkonton utan onödigt dröjsmål. En betaltjänst- leverantör som fastställer en viss bryttidpunkt bör särskilt beakta risken för att ett stort antal kontantinsättningar till mindre belopp påverkas om brytpunkten sätts alltför . Vid tillämpningen av brytpunkten bör betaltjänstleverantörerna också sträva efter att tillgodose konsumenternas befogade intresse av en snabb hantering av kontanta insättningar till små belopp, och när det är möjligt tillse att även konsumenters insättningar på mindre belopp mottas och krediteras samma bankdag även då insättningen sker efter den angivna brytpunkten. När det gäller frågan om hur snabbt kreditering av betalkontot ska ske efter det att de kontanta medlen mottagits, bör betaltjänstleverantören tillse att detta blir gjort så snart det är tekniskt möjligt. I normalfallet bör detta innebära att kreditering av betalkontot kan ske efter det att uppräkningen har slutförts och kontantinsättningen därmed har mottagits. Om den som sätter in kontanter på ett betalkonto inte är konsument ska beloppet, enligt andra stycket göras tillgängligt och valuteras senast nästföljande bankdag. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.11.2. Paragrafen innehåller bestämmelser som anger vem som under vissa angivna förutsättningar ansvarar för brister eller felaktigheter i samband med genomförandet av en betalningstransaktion. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.11.2. Delvis liknande bestämmelser, såvitt avser betalningar som görs från till ett annat EES-land, finns i 16 § lagen (1999:268) om betalningsöverföringar inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.11.3. Det kan noteras att det av 12 § framgår att en betalningsorder som betaltjänstleverantören har vägrat att utföra ska anses som att den inte blivit mottagen vid tillämpning av bestämmelserna i 2529 §§. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.11.3. Av första stycket framgår att den betaltjänstleverantör som enligt bestämmelsen i 25 § första stycket ansvarar gentemot betalaren för en inte genomförd eller bristfälligt genomförd betalningstransaktion utan onödigt dröjsmål ska återbetala den inte genomförda eller bristfälligt genomförda betalningstransaktionens belopp till betalaren, och i förekommande fall återställa det debiterade betalkontots kontoställning till den som skulle ha förelegat om den bristfälligt genomförda betalningstransaktionen aldrig hade ägt rum. Kravet att återställande ska ske utan onödigt dröjsmål innebär att betaltjänstleverantören bör tillse att nödvändiga åtgärder vidtas så snart det är tekniskt möjligt. I andra stycket anges vad som gäller för en betaltjänstleverantör som gentemot betalningsmottagaren ansvarar för en inte genomförd eller bristfälligt genomförd betalningstransaktion, i enlighet med 25 § andra stycket. Betaltjänstleverantören ska i dessa fall ställa betalningstransaktionens belopp till betalningsmottagarens förfogande och i förekommande fall kreditera betalningsmottagarens betalkonto med motsvarande belopp. Det följer av tredje stycket att betalarens betaltjänstleverantör alltid, oavsett om han är ansvarig gentemot betalaren eller inte, på begäran av denne ska försöka spåra betalningstransaktionen och underrätta betalaren om resultatet. En sådan undersökning ske igångsättas så snart som betalarens betaltjänstleverantör har möjlighet att vidta nödvändiga åtgärder. Även underrättelsen till betalaren om undersök- ningens resultat ska ske så snart som det är tekniskt möjligt, exempelvis per e-post eller telefon. Delvis liknande bestämmelser, såvitt avser betalningar som görs från till ett annat EES-land, finns i 8 och 14 §§ lagen (1999:268) om betalningsöverföringar inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.11.4. Paragrafen avser betalningsordrar som har initierats av eller via Prop. 2009/10:220 betalningsmottagaren, s.k. pull transactions som exempelvis autogiro- Det som här regleras är, precis som i 25 och 26 §§, fördelningen av ansvaret mellan de två betaltjänstleverantörerna. Av första stycket framgår att betalningsmottagarens betaltjänstleverantör ansvarar gentemot betalningsmottagaren för att transaktionens belopp ställs till mottagarens förfogande i enlighet med 20 § och för att en betalningsorder som initierats av eller via betalningsmottagaren överförs korrekt till betalarens betaltjänstleverantör i enlighet med 19 §. Enligt andra stycket ska en betaltjänstleverantör som är ansvarig enligt första stycket överföra den berörda betalningsordern på nytt till betalarens betaltjänstleverantör, om det vid det tidigare försöket inte gick att utföra ordern. Om en transaktion inte kan genomföras för att betalaren inte har tillräcklig täckning på det aktuella kontot anses det som att betalningsordern inte har tagits emot. Det bör här noteras att betaltjänstleverantören har möjlighet att under vissa förutsättningar göra s.k. omförsök att genomföra en betalningstransak- tion. Kravet att en ny överföring av betalningsordern ska ske innebär att betaltjänstleverantören bör tillse att nödvändiga åtgärder vidtas så snart det är tekniskt möjligt. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.11.3 och 9.11.4. Om en betalningstransaktion initierats av eller via betalnings- mottagaren, och betalningstransaktionen inte genomförs eller genomförs bristfälligt, ska, enligt tredje stycket, betalningsmottagarens betaltjänst- leverantör på begäran av denne försöka spåra betal- ningstransaktionen och underrätta betalningsmottagaren om resultatet. Förpliktelsen motsvarar den som enligt 26 § tredje stycket åvilar betalarens betaltjänstleverantör vid sådana betalningstransaktioner som initierats av betalaren. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.11.5. Enligt paragrafen ansvarar betaltjänstleverantörerna gentemot sina respektive betaltjänstanvändare för sådana avgifter och räntor som drabbar användaren till följd av att betalningstransaktionen inte genomförts eller genomförts bristfälligt. därmed ansvariga inför respektive betaltjänstanvändare för sådana