prop · GX03242 · 2010-07-01 00:00:00 — För att genomföra direktivet måste det införas bestämmelser om kredit- förmedlares skyldigheter i den nya lagen i enlighet med vad som före- skrivs i direktivet. Regeringens förslag: Näringsidkaren ska, i enlighet med god kredit- givningssed, ge konsumenten de förklaringar som konsumenten behöver. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan någon invändning. Skälen för regeringens förslag: Av artikel 5.6 i direktivet framgår att medlemsstaterna ska se till att kreditgivaren och kreditförmedlaren ger de förklaringar som konsumenten behöver. Syftet är att konsumenten ska kunna ta ställning till om ett kreditavtal passar hans eller hennes behov och ekonomiska situation. Förklaringarna kan bl.a. avse den förhands- information som konsumenten ska få del av innan kreditavtalet ingås. Andra exempel som nämns är de föreslagna produkternas huvudsakliga egenskaper och de särskilda effekter som dessa kan ha för konsumenten. Som en sådan särskild effekt nämns konsekvenserna av utebliven betal- ning från konsumentens sida. Direktivet innehåller inte någon harmoniserande bestämmelse om för- klaringsskyldighet. Det lämnas till medlemsstaterna att reglera i vilken omfattning och av vem förklaringarna ska lämnas. lag innehåller i 5 § en bestämmelse om god kreditgivnings- sed. Enligt bestämmelsen ska en näringsidkare i sitt förhållande till kon- sumenten iaktta god kreditgivningssed och därvid ta till vara konsumen- tens intressen med tillbörlig omsorg. I förarbetena framhålls att begrep- pet god kreditgivningssed omfattar flera aspekter. Bland annat innefattar god kreditgivningssed ett krav på god och rättvisande information om krediten. Informationen ska vara saklig och korrekt samt fullständig så- vitt avser sådant som kunden bör känna till. Kravet på god kreditgiv- ningssed gäller utöver lagens särskilda informationsregler. Direktivets förklaringsskyldighet motsvarar i praktiken informations- aspekten av god kreditgivningssed. För att ytterligare framhålla betydel- sen av att näringsidkaren lämnar sådana förklaringar som konsumenten behöver är det ändå lämpligt att i lagen komplettera bestämmelsen om Prop. 2009/10:242 god kreditgivningssed. Det bör alltså i lagen anges att det i god sed ligger ett krav på att lämna de förklaringar som konsumenten behöver. Av artikel 5.6 får också anses följa att det finns en skyldighet för kreditgivaren att anstränga sig för att kontrollera att konsumenten har förstått viktiga delar av avtalet. En sådan skyldighet får anses följa redan av dagens bestämmelser om god kreditgivningssed som uttryckligen anger att konsumentens intressen ska tas till vara med tillbörlig omsorg (se prop. 1991/92:83 s. 33 f.). I promemorian Konsumentskyddet inom det finansiella området före- slås att näringsidkaren ska avråda konsumenten från att ta en kredit som inte kan anses vara till rimlig nytta för konsumenten. Det måste i många fall vara svårt för näringsidkaren att göra en sådan bedömning. Den typ av ingripande i konsumentens förhållanden som ett sådant råd kan utgöra torde också kunna uppfattas som ett opåkallat intrång i angelägenheter som näringsidkaren inte har med att göra. Det är därför inte lämpligt att låta förklaringsskyldigheten innefatta ett absolut krav på att närings- idkaren i vissa fall ska avråda konsumenten från att ta en kredit. Om det av omständigheterna skulle framgå att krediten är ofördelaktig för konsu- menten, får det dock anses följa av god kreditgivningssed att kreditgivaren bör avråda konsumenten från att ta krediten (se nämnda förarbetsuttalanden). Detsamma gäller naturligtvis om konsu- menten efterfrågar kreditgivarens syn på saken och det vid en genom- gång visar sig att krediten är ofördelaktig för konsumenten. Regeringens förslag: Nuvarande bestämmelser om näringsidkarens skyldighet att göra en kreditprövning innan ett kreditavtal ingås preci- seras och anpassas till direktivet. Kravet på kreditprövning ska gälla för snabblån men inte för fakturakrediter. Om en kreditansökan inte beviljas, ska näringsidkaren underrätta konsumenten om orsaken till det. Beror det på uppgifter som härrör från en extern databas, ska konsumenten underrättas om uppgifterna och vilken databas som använts. Regeringens bedömning: En civilrättslig sanktionsbestämmelse vid bristande kreditprövning bör inte införas. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslagen och delar bedömningen. ifrågasätter om förslaget om skärpt kreditprövning får sådana effekter i form av minskade skuld- problem att dessa uppväger en ökad administration och ökade kostnader för kreditgivningen. Några remissinstanser har synpunkter på den när- mare utformningen av bestämmelserna och tillämpningen av dem i speciella fall. framhåller att en ställd säkerhet inte kan kompensera en bristande återbetalningsförmåga vid kreditprövningen, eftersom säkerheten kan falla i värde. det av författning bör framgå att en kreditprövning ska dokumenteras. anser att det tydligt måste framgå att kreditgivaren vid en kreditprövning inte kan nöja sig med att fråga konsumenten om dennes ekonomiska förhållanden. menar att en bristfällig kreditprövning bör leda till att konsumentens åter- Konsumenter har en liknande upp- , Swedma och Svensk Distanshandel anser att undantaget för kreditprövning vid en höjning av en redan beviljad kredit bör gälla även vid större höjningar än vad som anges i promemorian. är av uppfattningen att skyldigheten att infor- mera en konsument inte bör gälla om ett avslag grundas på uppgifter i en Datainspektionen anser att skyldigheten att informera konsumenten bör gälla också när ett avslag grundas på uppgifter som indirekt hämtats från en databas. Skälen för regeringens förslag och bedömning Kraven på hur kreditprövningen ska gå till behöver preciseras Enligt artikel 8.1 i direktivet ska kreditgivaren innan kreditavtalet ingås göra en bedömning av konsumentens kreditvärdighet. göras på grundval av tillräckliga uppgifter som i förekommande fall erhållits från konsumenten och, när så är nödvändigt, på grundval av en sökning i relevant databas. Nationell lagstiftning som kräver att kredit- givare alltid måste göra en sådan sökning som ett led i bedömningen av konsumentens kreditvärdighet får behållas. Bestämmelser om kreditprövning finns i 5 a § lag. första stycket ska näringsidkaren, innan kredit beviljas, pröva om konsu- menten har ekonomiska förutsättningar att fullgöra vad han eller hon åtar sig enligt kreditavtalet (kreditprövning). Hur kreditprövningen ska gå till är inte närmare reglerad i lagen. Uppgifter kan inhämtas från konsumen- ten, från ett kreditupplysningsföretag eller på något annat sätt. mentverket har enligt 37 § möjlighet att vid vite förelägga en närings- idkare som inte uppfyller kravet på kreditprövning att upphöra med att lämna krediter eller, om det bedöms tillräckligt, ge en varning. Den nuvarande svenska regleringen ligger i linje med direktivets. svenska lagen preciseras dock inte närmare hur kreditprövningen ska gå I den nya lagen bör en sådan precisering finnas med. kommentaren utvecklas närmare hur kreditprövningen är tänkt att gå till och i samband därmed behandlas några av de frågor som remissinstan- önskemål om ett tydliggörande av förslaget så att det framgår att det aldrig är tillräckligt att vid en kredit- prövning endast inhämta uppgifter från konsumenten får dock anses oförenligt med direktivet. För att direktivets krav på att kreditprövningen ska grundas på tillräckliga uppgifter ska vara uppfyllt bör dock som regel gälla att uppgifter ska inhämtas dels från konsumenten, dels från en eller flera fristående källor. Det kan vara en kreditupplysning som innehåller relevanta och fullständiga uppgifter eller information som samlas ihop från andra källor. Kravet på kreditprövning ska gälla också för snabblån Kreditprövning behöver inte göras om näringsidkaren på grund av sin kännedom om konsumenten eller andra omständigheter har grundad anledning att utgå från att konsumenten har ekonomiska förutsättningar att fullgöra vad han eller hon åtar sig (5 a § andra stycket). I förarbetena sägs att undantaget bl.a. tar sikte på fallet att näringsidkaren på grund av personlig kännedom om konsumenten kan dra tillräckliga slutsatser om dennes förutsättningar att klara av krediten. Direktivets bestämmelse om kreditprövning innehåller inte något mot- svarande undantag. Det nuvarande undantaget bör därför inte föras över till den nya lagen. I praktiken torde detta inte innebära någon större förändring. Har kreditgivaren grundad anledning att utgå från att konsu- menten har förutsättningar att fullgöra vad han eller hon åtar sig, torde kreditgivaren ofta ha sådan information tillgänglig som är tillräcklig för att bedöma konsumentens kreditvärdighet på ett sätt som uppfyller kravet på kreditprövning. I 5 a § tredje stycket lag finns ytterligare två undantag från kravet på kreditprövning. Det första undantaget gäller för engångskre- diter när kredittiden är högst och kreditbeloppet ska betalas på en gång. Det andra gäller för krediter som avser mindre belopp. I allmänna råd om konsumentkrediter anges att krediter som uppgår till högst 1/10 av prisbasbeloppet bör kunna anses omfattas av undantaget för mindre belopp. avses alltså krediter om högst Det nuvarande undantaget för vissa typer av engångskrediter infördes mot bakgrund av att det skulle vara möjligt att lämna sedvanliga faktura- krediter till konsumenter utan att behöva göra en kreditprövning. Det bedömdes vara liten risk för att sådana krediter skulle medverka till konsumenters överskuldsättning i nämnvärd mån. Också undantaget för krediter som uppgår till mindre belopp motiverades med att risken var liten för att dessa krediter skulle medverka till konsumenters överskuld- sättning i nämnvärd mån. Marknaden för snabblån har sedan lagregleringen tillkom ändrats väsentligt. De nya möjligheterna att enkelt och snabbt låna mindre belopp har medfört skuldsättningsproblem för många. Starka skäl talar därför för att kravet på kreditprövning bör omfatta även snabblån. Detta kan visserligen medföra ökade administrationskostnader som kan komma att övervältras på konsumenterna. Flera av de företag som förmedlar snabblån gör dock redan kreditprövningar. Intresset av att färre konsu- menter får problem med skuldsättning väger enligt regeringens mening över. Genom att utforma lagstiftningen så att snabblån omfattas av kravet på kreditprövning kommer också sådan kreditgivning, liksom annan kreditgivning till konsumenter, att stå under tillsyn. Skulle en kreditgivare brista i kreditprövningen, kan i förlängningen förbjuda kreditgivaren att fortsätta med sin verksamhet. Med hänsyn till det anförda föreslås att de särskilda undantagen för engångskrediter när kredittiden är högst och kreditbeloppet ska betalas på en gång samt för krediter som avser mindre belopp avskaffas. I promemorian föreslås ett generellt undantag från den nya lagens Prop. 2009/10:242 tillämpningsområde för bl.a. fakturakrediter och räntefria kontokrediter. Enligt regeringens mening bör dessa krediter inte undantas helt från lagens tillämpningsområde (se avsnitt 6.1). Bestämmelserna om kredit- prövning bör inte tillämpas på fakturakrediter eller andra räntefria kre- diter som endast är förenade med en obetydlig avgift och som ska betalas tillbaka . Det finns dock skäl för att låta kravet på kreditprövning gälla för alla kontokrediter, dvs. även om de löper utan ränta. Dessa krediter är lättutnyttjade och används i många sammanhang, varför risken för skuldsättningsproblem är relativt stor. Ny kreditprövning ska göras vid en väsentlig ökning av krediten Enligt artikel 8.2 i direktivet ska kreditgivaren före varje väsentlig ökning av det sammanlagda kreditbeloppet uppdatera de finansiella upp- gifter om konsumenten som han eller hon förfogar över och göra en be- dömning av konsumentens kreditvärdighet. Med det sammanlagda kreditbeloppet förstås, enligt definitionen i artikel 3, den övre kredit- gränsen eller det totala belopp som ställs till förfogande genom ett kreditavtal. Artikeln tar alltså sikte på den situationen att parterna efter kreditavtalets ingående kommer överens om en höjning av lånebeloppet eller kreditgränsen. I en sådan situation behöver kreditgivaren enligt direktivet göra en ny kreditprövning bara om ökningen är väsentlig. När en ökning ska anses väsentlig framgår inte närmare. Kravet på kreditprövning i 5 a § lag tar sikte på beviljande av kredit. Därmed får förstås att kravet gäller också när ett kreditbelopp höjs, utan att det för den skull anses som ett helt nytt avtal. Bestäm- melsen uppfyller såtillvida direktivets krav. För att genomföra direktivet måste dock ett särskilt undantag från kravet på kreditprövning införas för höjningar av krediten som inte är väsentliga. I promemorian föreslås en bestämmelse om att kreditprövning inte behöver göras för obetydliga ökningar. Några remissinstanser uppfattar det som en inskränkning av direktivets undantag. För att undanröja tveksamheter bör lagtexten ges en utformning som närmare ansluter till direktivets lydelse. Frågan om när en ökning av krediten kan anses vara väsentlig behandlas i författnings- kommentaren. En civilrättslig sanktionsregel vid bristande kreditprövning? I promemorian Konsumentskyddet inom det finansiella området föreslås en civilrättslig sanktionsregel vid bristande kreditprövning. Förslaget innebär att om en näringsidkare brustit i kreditprövningen, och en nog- grann kreditprövning skulle ha visat att konsumenten inte hade förmåga att återbetala krediten helt eller delvis, så ska näringsidkarens fordran sättas ned i motsvarande mån. Det anförs i promemorian att de närings- rättsliga ingripandemöjligheterna vid bristande eller utebliven kredit- prövning inte är verkningsfulla och att Högsta domstolens praxis beträf- fande civilrättsliga följder är alltför restriktiv. Några remissinstanser för- ordar att en civilrättslig sanktionsregel införs. En utgångspunkt bör enligt regeringen vara att den som väljer att ingå ett kreditavtal sätter sig in i avtalets konsekvenser och överväger dess följder. Som konstaterat i rättsfallen NJA 1996 s. 3 och NJA 1999 s. 304 får man förutsätta att en lånesökande normalt är insatt i sina egna ekonomiska förhållanden och själv kan bedöma om han eller hon har förutsättningar att återbetala krediten. Det är också låne- sökanden som själv bestämmer hur han eller hon vill använda sina ekonomiska resurser och vilka ekonomiska risker som kan tas. Det ligger därmed nära till hands att låta kredittagaren bära konsekvenserna av att övervägandena och bedömningarna inte infrias. Endast i mer sällsynta undantagsfall framstår det som befogat att, som i Högsta domstolens praxis, låta kreditgivaren drabbas av den bristande återbetalningsför- mågan. Att nedsätta en återbetalningsskyldighet endast på grund av bristande kreditprövning förefaller också långtgående i förhållande till vad som gäller vid andra fall av brister i den ena partens handlingssätt. Förklaras ett avtal ogiltigt enligt avtalslagens bestämmelser, t.ex. för att det strider mot tro och heder eller för att ena parten har begagnat sig av motpartens lättsinne, ungdom eller oförstånd, gäller att parterna ska återbära sina prestationer. Härtill kommer att en kreditprövning innebär att kreditgivaren tar ställ- ning till en stor mängd information. Det är inte möjligt att generellt slå fast vilka uppgifter som ska vara avgörande för att en låneansökan ska avslås, utan det torde ofta bli fråga om en sammantagen bedömning. Att i efterhand göra en bedömning av kreditprövningen kan vara svårt. En reglering som annat än i undantagsfall innebär att bristfällig kreditpröv- ning leder till en nedsättning av krediten kan förväntas ge upphov till många tvister. utövar tillsyn över kreditprövningen. Genom att undantaget från kravet på kreditprövning för krediter om mindre belopp nu avskaffas enligt regeringens förslag, ska kreditgivare som beviljar snabblån göra en kreditprövning. kommer då att utöva tillsyn över hur dessa kreditgivare sköter kreditprövningen och ha möj- lighet att företa inspektioner hos kreditgivarna, meddela varning eller vid vite förelägga en kreditgivare att upphöra med att lämna krediter. Ett näringsrättsligt sanktionssystem är mera effektivt och lämpligt för att komma till rätta med de problem som bristande kreditprövning för med sig och det är väl förenligt med direktivets krav på effektiva, propor- och avskräckande sanktioner. Detta system förefaller ha fungerat väl i fråga om de krediter som omfattas av kravet på kreditpröv- ning. föreslår att det för att underlätta tillsynen uttryckligen ska anges att kreditgivaren är skyldig att dokumentera hur en kreditprövning gjorts i det enskilda fallet. Det bör åligga kreditgivaren att visa att det gjorts en kreditprövning som uppfyller kraven i det enskilda fallet. Det gäller såväl vid tillsynen som vid en eventuell tvist med en konsument. Kan kreditgivaren inte visa det, finns det en risk för att tillsynsmyndigheten vidtar åtgärder eller att en betalningsskyldighet jämkas. Mot den bakgrunden bedömer regeringen att det inte finns behov av att föreskriva en skyldighet att dokumentera en kreditprövning. Där- emot kan det vara lämpligt att i myndigheternas allmänna råd ange detta. Konsumenten ska få information om orsaken till att en kredit inte beviljas Om en kreditansökan avslås på grundval av en sökning i en databas, ska kreditgivaren enligt artikel 9.2 i direktivet utan dröjsmål och kostnadsfritt informera konsumenten om detta. Informationen ska avse resultatet av sökningen med uppgifter om den databas där sökningen skett. Informa- tionsskyldigheten gäller dock inte, enligt artikel 9.3, om det är förbjudet att lämna informationen enligt annan gemenskapslagstiftning eller strider mot allmän ordning eller allmän säkerhet. I beaktandesats 29 anges som exempel på sådana förbud lagstiftning avseende penningtvätt eller finan- siering av terrorism. I samma beaktandesats anges, som exempel på informationslämnande i strid mot allmän ordning eller allmän säkerhet, att informationslämnandet strider mot förebyggandet, utredandet, upp- täckandet eller lagförandet av straffbara gärningar. Direktivets bestäm- melser påverkar inte, enligt artikel 9.4, direktiv /46/EG om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (det s.k. dataskyddsdirektivet). Direktivets bestämmelser om informationskrav motsvaras lag närmast av bestämmelsen om god kreditgivningssed. I förarbetena till den bestämmelsen anges bl.a. att det får anses följa av kravet på god kreditgivningssed att kreditgivaren vid avslag på en kreditansökan under- rättar sökanden om orsaken, så långt kreditgivaren har möjlighet att ut- läsa den och i den mån kunden är intresserad. Ett minimikrav anses vara att kunden får besked om hur prövningen görs och vilka faktorer som är av betydelse. Av intresse är även bestämmelsen i 11 § kreditupplysningslagen (1973:1173) om skyldighet att lämna en kreditupplysningskopia. När en kreditupplysning om en fysisk person lämnas ut, ska det till den som avses med upplysningen och kostnadsfritt sändas ett skriftligt meddelande. I meddelandet ska tas in uppgift om vem som bedriver kreditupplysningsverksamheten, ändamålen med behandlingen samt de uppgifter, omdömen och råd som upplysningen innehåller om honom eller henne. Dessutom ska det i kreditupplysningskopian finnas informa- tion om möjligheten att få rättelse av de uppgifter som rör honom eller henne och om vem som har begärt upplysningen. Bestämmelsen i 11 § kreditupplysningslagen avser kreditupplysningsföretagets skyldighet, medan artikel 9.2 i direktivet avser kreditgivarens. Kreditgivarens informationsskyldighet enligt direktivet inträder alltså vid avslag på en kreditansökan som grundas på en sökning i en databas. Som framför bör bestämmelsen inte förstås så att den omfattar en informationsskyldighet också när uppgifter tas fram ur en databas som kreditgivaren själv för. Detta får anses framgå av beaktandesats 28, där det talas om relevanta databaser och vikten av att kreditgivare på lika villkor har tillgång till dessa. Direktivets bestämmel- se bör inte heller förstås så att den endast gäller när uppgifterna hämtas direkt ur en databas. Även uppgifter som inhämtats från exempelvis CD- romskivor eller publikationer bör omfattas, om uppgifterna härrör från en databas. Den information som ska lämnas är resultatet av sökningen med uppgifter om den databas där sökningen har skett, direkt eller indirekt. Med resultatet får förstås alla de uppgifter som framkommer i kredit- upplysningen, dvs. de faktauppgifter, omdömen och råd som upplys- ningen innehåller om konsumenten. Informationen motsvarar då vad ett Prop. 2009/10:242 kreditupplysningsföretag enligt 11 § kreditupplysningslagen ska till- handahålla en omfrågad person. För att genomföra direktivet bör det i den nya lagen tas in bestämmel- ser som ålägger kreditgivaren att informera konsumenten om orsaken till att en kreditansökan inte beviljas och, för det fall att avslaget beror på uppgifter som härrör från en extern databas, om uppgifterna som ligger till grund för avslaget och vilken databas som använts. Undantaget i artikel 9.3 från skyldigheten att informera konsumenten tar, som framgått, sikte på situationer där misstanke om penningtvätt eller finansiering av terrorism uppkommit eller då informationen riskerar att hindra brottsförebyggande eller brottsutredande verksamhet. Enligt 5 § kreditupplysningslagen får endast uppgifter inhämtas till registren som är av betydelse för kreditupplysningsverksamhet. Det är därför svårt att förutse att någon sådan situation skulle kunna uppkomma. Skulle informationslämnandet vara förbjudet enligt lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism, står det klart att informationen inte ska lämnas ut. I den nämnda lagen finns också ett straffstadgande som förbjuder utlämnade av informationen (se 3 kap. 4 § och 7 kap 1 §). Någon särskild bestämmelse om att informationskravet inte gäller om informationslämnandet skulle strida mot annan lag behöver inte införas. Utländska kreditgivares tillgång till kreditupplysningar I artikel 9.1 i direktivet anges att varje medlemsstat ska se till att kredit- givare från andra medlemsstater vid gränsöverskridande krediter bereds åtkomst till databaser som används i den medlemsstaten för att bedöma konsumentens kreditvärdighet. Villkoren för sådan åtkomst ska vara icke-diskriminerande. I svensk rätt finns det inte någon bestämmelse som hindrar utländska kreditgivare från att inhämta information från svenska kreditupplysnings- företag eller som på något annat sätt diskriminerar utländska kredit- givare. En sådan regel fanns tidigare i kreditupplysningslagen men togs bort i samband med det svenska inträdet i EES, eftersom den skulle stå i strid med det grundläggande kravet på fri rörlighet av bl.a. varor och tjänster inom EES. Detta grundläggande krav inom torde sällan eller aldrig lagfästas. Någon särskild regel om detta behöver inte heller införas på detta område. Regeringens förslag: Kravet på att ett kreditavtal ska ingås skriftligt ska i stället dokumenteras genom att nedtecknas i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form. mentationskravet ska inte gälla för fakturakrediter. Avtalsdokumentet ska innehålla den information som direktivet Den nya lagens informationskrav ska inte gälla för fakturakrediter, vissa kontokrediter eller värdepapperskrediter. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens utom så till vida att det i promemorian inte föreslås något undantag från informa- tionskravet för värdepapperskrediter. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslagen eller har ingen invändning mot dem.