prop · GX03225 · 2010-06-09 00:00:00 — den föreslagna varumärkeslagen har dessutom anpassats ytterligare till och rådets direktiv /95/EG av 2008 om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar (EUT L 299, 8.11.2008, s. 25) varumärkesdirektivet och därmed indirekt även till rådets förordning (EG) nr 207/2009 av om gemenskapsvarumärken (EUT L 78, 24.3.2009, s. 1) varu- En sådan utformning av lagtexten, där kopplingen till varumärkesdirektivet blir tydligare än , är ägnad att underlätta såväl användarnas som PRV:s och domstolarnas tillämpning och tolkning av lagen i enlighet med direktivet. bestämmelserna i ännu högre grad ansluter sig till bestämmelserna i varumärkesförordningen bör upplevas som regelförenklande, särskilt för företagare som nyttjar både det svenska nationella registrerings- förfarandet och gemenskapsregistreringsförfarandet. Ändringarna i firmalagen innebär att firmarätten bättre samordnas med I propositionen föreslås att de nuvarande reglerna om officialprövning vid varumärkesregistreringar förs över oförändrade till den nya varumärkeslagen, dvs. att såväl absoluta som relativa hinder prövas på initiativ av PRV under registreringsförfarandet. bedömningen att nuvarande regler om officialprövning vid firma- registreringar bör bibehållas, dvs. att såväl absoluta som relativa hinder även fortsättningsvis prövas på initiativ av registreringsmyndigheterna Ytterligare en bedömning som görs är att det inte bör inrättas något invändningsförfarande för registrerade firmor. De synpunkter som har framförts när det gäller Varumärkes- kommitténs bedömning av ekonomiska och andra konsekvenser har, som beskrivits, främst tagit sikte på de konsekvenser som en reform av officialprövningen av relativa registreringshinder både på varumärkes- och på firmaområdet skulle kunna få. Vissa synpunkter har också framförts när det gäller förslagen i Ds 2008:28 att avskaffa prövningen endast på varumärkesområdet. I propositionen föreslås alltså att inget av dessa reformförslag ska genomföras (se vidare avsnitt 6.3). Skäl saknas därför att behandla remissinstansernas synpunkter i denna del. har emellertid fört fram vissa synpunkter som blir relevanta nu när det föreslås att officialprövningen av relativa registreringshinder ska bibehållas. En sådan situation kommer enligt verket att leda till ökade kostnader både för verket och för företagarna. Detta genom att handläggningen av firmaärenden ytterligare försvåras och fördröjs i och med det ständigt växande antalet relativa hinder. Verket har framfört att verket också skulle behöva öka antalet medarbetare av denna anledning. Som konstaterats i avsnitt 6.3 kan ett bibehållande av prövningen innebära längre handläggningstider än om prövningen hade tagits bort. Handläggningstiderna har emellertid till synes inte påverkats i någon mer besvärande omfattning. Handläggningstiderna är visserligen, som har konstaterats i Ds 2008:28 och som har framhållit av t.ex. , längre än önskvärt. De är dock kortare än när lade fram sitt betänkande och större merparten av användarna synes kunna acceptera handläggningstidernas nuvarande längd, särskilt på firmaområdet. När det gäller frågan om den gällande ordningen kan upprätthållas med befintlig personalstyrka hos kan konstateras att just det faktum att handläggningstiderna är acceptabla för användarkollektivet talar för att verket i alla fall klarar av prövningen med nuvarande personalstyrka. Behovet av personalstyrka varierar också sett över tiden eftersom antalet firmor som registreras skiftar . Det finns troligen också i viss mån utrymme för andra effektiviseringar inom verket än just ett avskaffande av officialprövningen av relativa registreringshinder, något som t.ex. framfört. På kan dock den prövning av ansökningar som görs mot relativa registreringshinder, vilka hinder kontinuerligt växer i antal, leda till att ytterligare resurser måste tas i anspråk hos de myndigheter som registrerar varumärken och firmor. Eftersom registreringsverksamheten är helt avgiftsfinansierad leder förhållandet inte till några kostnadsökningar för staten. Däremot kan det på möjligen innebära behov av vissa justeringar av ansökningsavgifterna för registrering av varumärken och firmor. Användarna har emellertid förklarat sig införstådda med detta förhållande och har angett att de anser att prövningen utgör en värdefull service, speciellt för små och medelstora företag. och Svensk handel har också konstaterat att en reformering av officialprövningen skulle ha lett till kostnadshöjningar för företagen i form av tjänster som måste köpas för att utföra såväl förundersökningar inför registreringar, som bevakning av nya registreringar efter en egen registrering. Dessa kostnader skulle, enligt remissinstanserna, vida överstiga de nuvarande avgifterna. Detta förhållande skulle kvarstå även vid en eventuell framtida rimlig höjning av avgifterna. har vidare påtalat att ett bibehållande av officialprövningen av relativa registreringshinder på firmaområdet skulle innebära en ökad administrativ börda genom att företagarna tvingas besvara förelägganden och eventuellt presentera nya firmaförslag eller inkomma med annan typ av dokumentation. uttryckt starka önskemål om att prövningen ska bibehållas i sin nuvarande form och angett att de anser att fördelarna med det nuvarande systemet klart överväger nackdelarna. Användarna har med andra ord själva uttalat att den administrativa bördan totalt sett blir lättare med ett bibehållande av prövningen än med ett avskaffande av den. Slutsatsen blir att fördelarna för användarna med att behålla officialprövningen av relativa hinder vid registrering av varumärken och firmor får anses överväga nackdelarna. I den mån ytterligare resurser på måste tas i anspråk hos registreringsmyndigheterna för att genomföra prövningen och detta förhållande inte kan lösas genom effektiviseringar hos myndigheterna, kan en rimlig höjning av ansökningsavgifterna bli konsekvensen av att den service som användarna anser att prövningen utgör bibehålls. I propositionen föreslås vidare att PRV ska ges möjlighet att snabbare och enklare avgöra invändningar som är uppenbart ogrundade. innebär i sin tur att innehavare av registrerade varumärken inte belastas med onödiga invändningar och även viss lättnad i arbetsbörda för PRV. I propositionen föreslås också att ett förfarande för administrativ hävning av varumärkes- och firmaregistreringar ska införas. om administrativ hävning ska för varumärkenas del ges in till PRV. firmornas del ska en sådan ansökan ges in till den myndighet som har ansvar för det register i vilket firman är införd. Såsom har påpekat överlämnas ärendet till tingsrätt om innehavaren av registreringen bestrider ansökan om hävning och sökanden begär att överlämnande ska ske. begäran om överlämnande kommer självklart att göras i många fall. vissa situationer, t.ex. om ett varumärke inte längre används av innehavaren och innehavaren därför inte har något intresse av det, kommer emellertid hävningsfrågan troligtvis endast att hanteras av I viss mån kan alltså det nya förfarandet beräknas minska arbetsbelastningen vid de allmänna domstolarna. Det nya förfarandet innebär således att användarna erbjuds ett alternativ till det nuvarande hävningsförfarandet i domstol för registrerade varumärken och firmor. förmodligen att anses vara särskilt attraktivt för mindre företag som inte har vana vid eller resurser att tvista vid domstol och som är relativt säkra på att ett yrkande om hävning inte kommer att bestridas. Förslaget innebär att en ny typ av förfarande tillskapas och att registreringsmyndigheterna alltså tillförs nya arbetsuppgifter. finansieras genom de avgifter som myndigheterna tar ut för ansökningar om hävning och leder alltså inte till några kostnadsökningar för staten. De förändringar som föreslås i propositionen beträffande internationella registreringar innebär att PRV:s handläggning av dessa Det ska bl.a. bli möjligt för en innehavare av en internationell varumärkesregistrering som grundar sig på en svensk varumärkesansökan eller varumärkesregistrering att direkt vända sig till för den intellektuella äganderätten (World , ) vid en senare utsträckning av skyddet (s.k. senare designering). Innehavaren slipper alltså att först vända sig till PRV. Detta utgör en förenkling för den innehavaren och en viss lättnad i arbetsbördan för PRV. Även när det Prop. 2009/10:225 gäller internationella varumärkesregistreringar där har designerats förenklas och effektiviseras PRV:s handläggning. I propositionen föreslås att sanktionsbestämmelserna i den nuvarande varumärkeslagen ska överföras i sak oförändrade till den föreslagna varumärkeslagen och att de firmarättsliga sanktionsbestämmelserna så långt möjligt anpassas till motsvarande bestämmelser i den föreslagna varumärkeslagen. Detta förhållande leder inte till några ekonomiska konsekvenser för det allmänna. I propositionen föreslås att det ska införas en möjlighet att återuppta handläggningen av en avskriven ansökan. Detta utgör en förbättring av registreringssystemet för användarna, som inte längre behöver få en avskrivning ändrad av överklagandeinstansen (Patentbesvärsrätten) för att sedan om överklagandet inte vann framgång göra en ny ansökan. Åtgärden kommer sannolikt att medföra att endast ett fåtal avskrivningsbeslut kommer att överklagas i fortsättningen, vilket i sin tur kommer att innebära att Patentbesvärsrätten får en något minskad måltillströmning. Eftersom måltypen är av enklare beskaffenhet bör dock arbetsbelastningen i stort hos domstolen inte påverkas mer än marginellt av förslaget. De förslag som motiveras av ett tillträde till Singaporekonventionen om varumärkesrätt bedöms inte leda till några kostnadsökningar för vare sig det allmänna eller enskilda. Konventionen som sådan kan vara kostnadsbesparande för företagen i de länder där den träder i kraft i och med att flera betungande och godtyckliga myndighetskrav förbjuds. Detta innebär att det arbete som företagen måste lägga ner i samband med varumärkesregistrering blir enklare och mer förutsebart när det gäller sådana länder som tidigare haft lagstiftning med betungande regler, vilket bör leda till sänkta kostnader. Sammanfattningsvis innebär förslagen inte några ökade kostnader för det allmänna. Den nya varumärkeslagen ersätter den tidigare varumärkeslagen (1960:644), som varit i kraft . Den nya lagen är indelad i kapitel med paragrafnumrering för varje De grundläggande bestämmelserna finns i 1 kap., bl.a. om hur ensamrätt förvärvas, vilken innebörd den har och vilka begränsningar 2 kap. regleras svensk varumärkesregistrering. Bestämmelser om hävning av en registrering finns i 3 kap. som rör situationer där sökanden eller innehavaren av ett svenskt varumärke har internationell anknytning finns i sitt eget kapitel, 4 kap. Internationell varumärkesregistrering behandlas sedan i 5 kap. Vissa bestämmelser om överlåtelse och licens finns i 6 kap. registrerade varumärken i 7 kap. I 8 kap. finns bestämmelser om straffansvar, vitesförbud, skadestånd m.m. och i 9 kap. Prop. 2009/10:225 regleras informationsföreläggande och intrångsundersökning. kapitlet, 10 kap., har övriga bestämmelser samlats, bl.a. om gemenskapsvarumärken, behörig domstol och överklagande. Tillämpningsområdet har utvidgats genom att de bestämmelser som tidigare fanns i kollektivmärkeslagen (1960:645) har integrerats i varumärkeslagen. En annan förändring är att ett antal bestämmelser som tidigare fanns i varumärkesförordningen (1960:648) har förts in i lagen. I några fall har dock skett en motsatt förändring på så sätt att vissa föreskrifter har utmönstrats ur lagen, vilka i stället kan ges i förordning eller myndighetsföreskrifter. Många bestämmelser i lagen har sin motsvarighet varumärkeslag och har förts över med endast redaktionella och språkliga ändringar. Förarbetena till varumärkeslag och till de ändringar som gjorts i lagen tillkomst kan alltså fortfarande i stor utsträckning tjäna till vägledning. De ursprungliga förarbetena till lagen finns i Varumärkes- och firmautredningens betänkande Förslag till ny varumärkeslag (SOU 1958:10) och prop. 1960:167 med förslag till ny varumärkeslag m.m. När det gäller förarbeten till tidigare ändringar i varumärkeslagen, se prop. 1976/77:96, prop. 1992/93:48, bet. 1992/93:LU17, prop. 1993/94:122, prop. 1994/95:59, prop. 1995/96:26, prop. 1998/99:11, prop. 1999/2000:93, prop. 2004/05:135 och prop. 2008/09:67. och rådets direktiv /95/EG av om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar (EUT L 299, 8.11.2008, s. 25), förkortat varumärkesdirektivet, reglerar hur medlemsstaternas lagstiftning ska vara utformad när det gäller registrerade varumärken. Varumärkesdirektivet utgör en kodifiering av alla de ändringar som gjorts i rådets direktiv /104/EEG av (EGT L 40, , s. 1). Rådets förordning (EG) nr 207/2009 av om gemenskapsvarumärken (EUT L 78, 24.3.2009, s. 1), förkortad varumärkesförordningen, utgör en kodifiering av alla de ändringar som gjorts i rådets förordning (EG) nr 40/94 av om gemenskapsvarumärken (EGT L 11, , s. 1). Varumärkes- förordningen ger en möjlighet att genom en ansökan hos den inre marknaden (OHIM) få registrering av ett gemenskapsvarumärke, som har rättsverkan i hela EU. Grundläggande bestämmelser Lagens tillämpningsområde Varumärken och andra varukännetecken m.m. 1 kap. 1 § I denna lag finns bestämmelser om varumärken och andra varukänne- tecken för varor eller tjänster som tillhandahålls i en näringsverksamhet och som var och en kan förvärva ensamrätt till. Lagen innehåller också bestämmelser om särskilda beteckningar på jordbruksprodukter och livsmedel som är skyddade i Europeiska unionen. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 5.2, reglerar lagens tillämpningsområde. Den motsvarar delvis 1 § första och tredje styckena varumärkeslag. Paragrafen har utformats i enlighet med Av första stycket framgår att lagen innehåller bestämmelser om varumärken och andra varukännetecken för varor eller tjänster som tillhandahålls i en näringsverksamhet. Detta överensstämmer i sak med varumärkeslag. En bestämmelse om vad som kan utgöra ett varumärke finns i 4 §. Begreppet varukännetecken är mer vidsträckt och omfattar alla slags kännetecken för varor eller tjänster, dvs. inte bara registrerade varumärken utan även inarbetade varukännetecken och s.k. naturliga varukännetecken (se vidare 7 och 8 §§). Att ensamrätt kan förvärvas genom registrering framgår av 6 §. Av första stycket framgår vidare att var och en kan förvärva ensamrätt till varumärken och andra varukännetecken för varor eller tjänster som tillhandahålls i näringsverksamhet. Detta följde motsatsvis av 1 § första stycket och 2 § andra stycket varumärkeslag. I andra stycket finns en upplysning om att lagen också innehåller bestämmelser om särskilda beteckningar på jordbruksprodukter och livsmedel som är skyddade inom EU. Sådana bestämmelser finns i 10 kap. 7 §. Kollektiv-, garanti- och kontrollmärken 1 kap. 2 § En förening, ett bolag eller en annan sammanslutning kan förvärva ensamrätt för sina medlemmar att använda gemensamma varumärken (kollektivmärken) och andra varukännetecken i näringsverksamhet. En myndighet som meddelar föreskrifter om eller kontrollerar varor eller tjänster kan förvärva ensamrätt till varumärken (garanti- eller kontrollmärken) och andra varukännetecken för användning för sådana varor eller tjänster som föreskrifterna eller kontrollerna avser. Detsamma gäller för stiftelser, föreningar, bolag och andra sammanslutningar som fastställer krav för eller kontrollerar varor eller tjänster. Paragrafen innehåller definitioner av och bestämmelser om kollektiv-, garanti- och kontrollmärken. Den har behandlats i avsnitt 5.2. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen motsvarar 1 § kollektivmärkeslag. Det finns dock vissa skillnader i sak. Som redovisas närmare nedan har det också gjorts vissa förändringar av terminologin i syfte att anpassa lagtexten till artikel 1 i varumärkesdirektivet. I första stycket finns en bestämmelse om att föreningar, bolag och andra sammanslutningar kan förvärva ensamrätt för sina medlemmar att i näringsverksamhet använda varumärken kollektivmärken och andra varukännetecken. Till skillnad från i 1 § första stycket kollektivmärkeslag framgår det att inte bara föreningar utan även bolag och andra sammanslutningar kan förvärva ensamrätt till ett kollektivmärke eller annat varukännetecken. En annan skillnad är att det inte krävs att det är fråga om näringsidkare. Begreppet kollektivmärke har en snävare innebörd . I 1960 Prop. 2009/10:225 års kollektivmärkeslag användes begreppet kollektivmärke som en samlingsbenämning för alla typer av märken som omfattades av lagen. Andra stycket reglerar garanti- och kontrollmärken. motsvarande bestämmelse fanns i 1 § andra stycket i 1960 års Förevarande bestämmelse är dock tillämplig även i de fall där innehavaren endast utfärdar föreskrifter om eller fastställer krav för t.ex. de egenskaper varorna eller tjänsterna ska ha och inte själv genomför någon kontroll av dessa. En annan nyhet är att begreppet garanti- eller kontrollmärke har införts i lagen; denna terminologi används i artikel 1 i varumärkesdirektivet. Av stycket framgår vidare att föreningar, bolag och andra sammanslutningar kan förvärva ensamrätt till de kännetecken som avses Detta gällde även tidigare och innebär alltså inte någon saklig ändring (se SOU 1958:10 s. 367 och prop. 1960:167 s. 215 f.). Det som föreskrivs i lagen om ensamrättens uppkomst och innebörd och om hävning av registrering m.m. tillämpas även beträffande kollektiv-, garanti- och kontrollmärken. Ensamrätt kan liksom tidigare förvärvas genom registrering eller inarbetning. Lagens bestämmelser om varumärken och inarbetade varukännetecken gäller inte i den mån det finns särskilda bestämmelser. bestämmelse om begränsning av ensamrätten för kollektiv-, garanti- eller kontrollmärken finns i 11 § tredje stycket. bestämmelser om registreringen av sådana märken m.m. i 2 kap. 1 § andra stycket, 6 §, 23 § andra stycket och 31 §. Även när det gäller hävning av en registrering av ett sådant märke finns särskilda bestämmelser, se 3 kap. 3 § och 5 § andra stycket. Se också 10 kap. 9 § första stycket 3 angående underrättelseskyldighet för den som är berättigad att använda ett kollektiv-, garanti- eller kontrollmärke och som vill väcka talan om intrång. Lagens reglering för kollektiv-, garanti- och kontrollmärken är densamma för alla tre typerna av märken. Lagen innehåller alltså inte några bestämmelser som bara omfattar någon av dessa typer av märken. 1 kap. 3 § Lagen innehåller även vissa bestämmelser om gemenskapsvarumärken. Med gemenskapsvarumärken avses varumärken enligt rådets förordning (EG) nr 207/2009 av om I paragrafen finns en upplysning om att lagen också innehåller vissa bestämmelser om gemenskapsvarumärken samt en definition av begreppet gemenskapsvarumärken som motsvarar definitionen i 1 § femte stycket varumärkeslag. Varumärkesförordningen gör det möjligt att genom registrering förvärva ensamrätt till gemenskapsvarumärken, vilka gäller inom hela Det är enligt förordningen också möjligt att förvärva ensamrätt till s.k. kollektiva gemenskapsvarumärken. En övergripande beskrivning av förordningen finns i avsnitt 4.7.1. Vad som gäller för gemenskapsvarumärken regleras huvudsakligen i Prop. 2009/10:225 varumärkesförordningen. Dit hör frågor om registreringen av gemenskapsvarumärken, vilka rättigheter som är knutna till ensamrätten till ett gemenskapsvarumärke samt under vilka förutsättningar ett gemenskapsvarumärke kan hävas. I lagen finns dock vissa kompletterade bestämmelser om gemenskapsvarumärken. Ett gemenskapsvarumärke kan på samma sätt som ett nationellt registrerat varumärke utgöra hinder mot registrering av ett senare varumärke (se 2 kap. 8 § andra stycket 4) eller en firma (se 10 § andra stycket 2 firmalagen). Av 10 kap. 5 § framgår vidare att lagens sanktionsbestämmelser m.m. gäller även för gemenskapsvarumärken. Lagen innehåller därutöver vissa kompletterande bestämmelser beträffande avgifter för vidarebefordrade ansökningar om registrering av gemenskapsvarumärken och om behörig domstol för mål om gemenskapsvarumärken, se 10 kap. 4 § respektive 10 kap. 6 § andra stycket. Vad som kan utgöra ett varumärke 1 kap. 4 § Ett varumärke kan bestå av alla tecken som kan återges grafiskt, särskilt ord, inbegripet personnamn, samt figurer, bokstäver, siffror och formen eller utstyrseln på en vara eller dess förpackning, förutsatt att tecknen har särskiljningsförmåga. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 8.3.2, reglerar vad som kan utgöra ett varumärke. Bestämmelsen motsvarar 1 § andra stycket varumärkeslag och artikel 2 i varumärkesdirektivet. Begreppet särskiljningsförmåga definieras numera i en egen paragraf, se 5 §. 1 kap. 5 § Ett varukännetecken ska anses ha särskiljningsförmåga om det kan skilja varor eller tjänster som tillhandahålls i en näringsverksamhet från dem som tillhandahålls i en annan. Bristande särskiljningsförmåga kan bero på att ett varukännetecken endast består av tecken eller benämningar som 1.i handeln visar varans eller tjänstens art, kvalitet, kvantitet, avsedda användning, värde, geografiska ursprung eller andra egenskaper eller tidpunkten för när varan eller tjänsten är framställd, eller 2.i dagligt språkbruk eller enligt branschens vedertagna handelsbruk kommit att bli en sedvanlig beteckning för varan eller tjänsten. Vid bedömningen av om ett varukännetecken har särskiljningsförmåga ska hänsyn tas till att det kan förvärva förmågan genom användning. Paragrafen har behandlats i avsnitt 9.4.2 och 9.5.2. Lagtexten har utformats med beaktande av Lagrådets synpunkter (avseende 2 kap. 5 §). Första stycket innehåller en definition av begreppet särskiljningsförmåga. Någon sådan definition fanns inte varumärkeslag. I sak motsvarar paragrafen dock vad som framgick av 1 § andra stycket lag. Bestämmelsen är tillämplig på alla slags varukännetecken. 2009/10:225 särskiljningsförmåga är centralt inom varumärkesrätten och förekommer i flera andra bestämmelser i lagen, se t.ex. 1 kap. 8 §, 1 kap. 10 §, 1 kap. 11 §, 2 kap. 5 §, 2 kap. 6 §, 2 kap. 8 § och 3 kap. 2 § (se även författningskommentaren till 1 kap. 7 §). Andra stycket 1 motsvarar i väsentliga delar 13 § första stycket andra meningen varumärkeslag. En skillnad är att lagtexten inte endast tar upp registrerade varumärken utan alla typer av varukännetecken. Bestämmelsen har sin motsvarighet i artikel 3.1 c i varumärkesdirektivet. Uppräkningen av olika typer av beskrivande varumärken har anpassats ytterligare till varumärkesdirektivets ordalydelse. Andra stycket 2 saknar motsvarighet varumärkeslag och utgör en anpassning till artikel 3.1 d i varumärkesdirektivet. Av tredje stycket framgår uttryckligen att särskiljningsförmåga kan uppkomma med tiden genom att varukännetecknet används. I sak har detta gällt även tidigare. Äldre praxis är således relevant även fortsättningsvis. Frågan om förvärv av särskiljningsförmåga har prövats av EU- domstolen bl.a. i en dom i mål C-108/97 och C-109/97, Windsurfing Chiemsee Produktions- und () mot Boots- und Segelzubehör , , 1999 I- 02779 och i en dom i mål C-353/03 des produits mot , 2005 I-06135. 1 kap. 6 § Ensamrätt till varumärken kan förvärvas genom registrering i varumärkesregistret enligt 2 kap. Registret förs av . Ensamrätt till varumärken kan också förvärvas genom internationell registrering enligt 5 kap. Paragrafen innehåller grundläggande regler om att ensamrätt till varumärken kan förvärvas genom registrering. Den har behandlats i avsnitt 9.2.2 och 11. I huvudsak motsvarande bestämmelser fanns i 1 § första stycket och 12 § varumärkeslag. Enligt första stycket kan ensamrätt förvärvas genom nationell registrering i varumärkesregistret. Registreringsförfarandet regleras i 2 kap. En nationell varumärkesregistrering gäller bara i . I andra stycket anges att ensamrätt till varumärken också kan förvärvas genom internationell registrering enligt 5 kap.