prop · GX03220 · 2010-05-06 00:00:00 — I fjärde och femte styckena anges, på motsvarande sätt som i 17 §, att parterna får komma överens i ramavtal om villkoren och formerna för informationsgivning respektive att information på betalningsmottagarens begäran ska tillhandahållas kostnadsfritt i pappersform minst en gång . Delvis liknande bestämmelser, såvitt avser betalningar som görs från till ett annat EES-land, finns i 3 § lagen (1999:268) om betalningsöverföringar inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Paragrafen innehåller bestämmelser som innebär lindringar i informationskraven när betaltjänster genomförs med användning av elektroniska pengar eller betalningsinstrument som enligt ramavtalet bara avser mindre belopp. I första stycket anges i vilka fall som betaltjänstleverantören inte behöver lämna information enligt 10 och 16 §§. I andra stycket anges vilken information som ska ges till betalaren i de fall som avses i första stycket. Betaltjänstleverantören är dock inte förhindrad att tillhandahålla ytterligare information till betaltjänst- användaren även i dessa fall. Den information som ska lämnas till betaltjänstanvändaren enligt denna bestämmelse väsentlig information om betaltjänstens viktigaste kännetecken ska lämnas till betalaren innan ett avtal om tillhandahållande av betaltjänster ingås. kan anses väsentlig i dessa fall rör dels uppgifter om hur betalningsinstrumentet används, dels sådana uppgifter om villkoren för betaltjänsten som är av central betydelse för betalaren. uppgifter om hur betalningsinstrumentet används ska information lämnas till betalaren om de beloppsgränser som gäller för instrumentet i fråga, om sådana identifikationskoder eller andra uppgifter som betalaren behöver ange för att kunna initiera en betalningstransaktion och hur betalaren ska godkänna en betalningstransaktion eller återkalla ett I fråga om villkoren för betalningstjänsten bör information om ansvar och om uttagna avgifter uttryckligen anges. ansvar bör det framgå av informationen till betalaren vilka belopp som denne högst kan få stå för vid förluster på grund av obehöriga transaktioner med betalningsinstrumentet. Det bör också framgå under vilka förutsättningar betalaren får stå för förluster upp till dessa belopp. Information om avgifterna för tillhandahållandet av betaltjänster är av stor vikt ur ett konsumentperspektiv eftersom tydlig information om olika avgifter gör det möjligt för konsumenten, eller som här betalaren, att jämföra olika leverantörers erbjudanden. Information om de avgifter som tas ut för tillhandahållandet av betaltjänster bör alltså lämnas till betalaren Eftersom ett syfte med den särskilda regleringen av betalningsinstrument som avser lägre belopp är att användningen av sådana instrument inte ska omges av överdrivna krav, vilket framgår av direktivets skäl 30, bör det dock inte uppställas något krav på att betaltjänstleverantören ska tillhandahålla specificerad information om olika avgifter. Däremot är det av central betydelse att betalaren får tydlig information om det totala avgiftsuttaget i förväg. detta inte går att ange, exempelvis på grund av att avgifter tas ut vid användning av betalningsinstrumentet, ska information i stället ges om de totala fasta avgifterna samt om utformningen av de rörliga avgifter som utgår och dessas belopp. Av tredje stycket framgår att betaltjänstleverantören inte behöver tillämpa de regler i direktivet som anger hur avtalsvillkor får ändras, och som bl.a. innebär att information om föreslagna ändringar bör ges minst i förväg, om något annat förfarande för avtalsvillkorsändringar har överenskommits i ramavtalet med I fjärde stycket anges att parterna (betaltjänstleverantören och betaltjänstanvändaren) också får komma överens i ramavtalet om att enbart begränsad information ska ges till betaltjänstanvändaren efter det att en betalningstransaktion genomförts. dessa fall efter det att en betalningstransaktion har genomförts enbart lämna eller tillgängliggöra mycket begränsad information som gör det Prop. 2009/10:220 möjligt för betaltjänstanvändaren att identifiera betalningstransaktionen, betalningstransaktionens belopp och avgifter. Det framgår vidare att information eller en hänvisning inte behöver ges i vissa fall. Då behöver ingen information alls lämnas till eller göras tillgänglig för betalningsmottagaren, och i fråga om betalaren räcker det med att denne får möjlighet att kontrollera det belopp som lagrats på betalningsinstrumentet. De mycket begränsade kraven på informationsgivning enligt fjärde stycket gäller enbart i de fall då betaltjänstleverantören av objektiva skäl inte har möjlighet att lämna eller tillgängliggöra information. Så är fallet i fråga om betalningsinstrument som används anonymt, där betaltjänst- leverantören inte ens har sådan information om betaltjänstanvändaren som gör det möjligt att lämna eller tillgängliggöra information. Möjligheten att begränsa informationsgivningen för andra än anonyma betalningsinstrument, med åberopande av att betaltjänstleverantören inte har tekniska möjligheter att tillhandahålla informationen, bör dock tolkas restriktivt. Detta undantag bör endast kunna åberopas i de fall när det saknas tillgängliga tekniska lösningar som gör det möjligt för betaltjänstleverantören att lämna eller tillgängliggöra sådan information som gör det möjligt för betaltjänstanvändaren att identifiera betalnings- transaktionen, betalningstransaktionens belopp och avgifter. En betaltjänstleverantör som har valt att inte använda sig av existerande tekniska lösningar, exempelvis på grund av att dessa anses kostsamma, kan alltså inte åberopa undantaget. I detta sammanhang bör det noteras att direktivets skäl 30 bl.a. anger att kraven på information avseende betalningsinstrument för låga belopp också bör beakta de tekniska möjligheter som på goda grunder kan förväntas av instrument som är avsedda för betalning av låga belopp. I den mån den tekniska utvecklingen gör det möjligt för betaltjänstleverantörer att i högre utsträckning tillhandahålla information avseende betalningsinstrument som avser låga belopp, minskar också deras möjligheter att åberopa undantaget i fjärde stycket. Förslaget har behandlats i avsnitt 8.1.2. I andra stycket anges att en betaltjänstanvändare som inte är konsument kan komma överens med betaltjänstleverantören om avvikelser från bestämmelserna i 4 kap., som motsvarar direktivets avdelning om villkor och informationskrav (artiklarna 3049). Lagrådet tar i sitt yttrande upp frågan om möjlig- heterna för parter i näringsidkarförhållanden att träffa avtal om avvikelse från informationsbestämmelserna. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.2.2. Av första stycket i paragrafen framgår att en betaltjänstleverantör som huvudregel inte får ta ut någon avgift av betaltjänstanvändare som är konsumenter för fullgörandet av de åligganden som följer av bestäm- melserna i lagens 5 kap. De undantag som finns avser vid underrättelse till betaltjänstanvändaren om vägrat utförande av en betalningsorder (11 §), återkallande av en betalningsorder i vissa fall (16 §) och vid försök att få tillbaka medel som felförts på grund av att betaltjänstanvändaren som lämnade betalningsordern uppgav en felaktig identifikationskod (24 §). När avgifter får tas ut ska de vara skäliga och motsvara betaltjänst- leverantörens faktiska kostnader. Detta innebär att avgifter som inte motiveras av faktiska kostnader för de vidtagna åtgärderna inte är tillåtna. Det avgörande vid bedömningen av en avgifts skälighet är dess storlek i förhållande till betaltjänstleverantörens kostnader. En avgift som överstiger de skäliga kostnader som betaltjänstleverantören har för att vidta en viss åtgärd är, oavsett syftet med att införa avgiften, inte tillåten. Av andra stycket framgår att vid betalningstransaktioner som inte innebär valutaväxling så ska betalaren och betalningsmottagaren betala de avgifter som deras respektive betaltjänstleverantör tar ut. Motsatsvis innebär detta att huvudregeln i detta stycke om avgiftsfördelning inte gäller för betalningstransaktioner som medför valutaväxling. Vid sådana transaktioner kan parterna i stället avtala om avgiftsfördelningen sinsemellan. I tredje stycket anges att betaltjänstleverantören inte får hindra betalningsmottagaren från att erbjuda betalaren en nedsättning vid användning av ett visst betalningsinstrument. Med nedsättning avses exempelvis en rabatt på det totala transaktionsbeloppet som betalningsmottagaren (säljaren) erbjuder när betalaren använder ett visst konto- eller kreditkort för att betala ett inköp, t.ex. vid köp av varor över Internet eller i butik. Betaltjänstleverantören typiskt sett den bank eller det betalningsinstitut som utfärdat betalningsinstrumentet (kortet) får enligt bestämmelsen alltså inte förbjuda en betalningsmottagare att erbjuda en sådan nedsättning. Av fjärde stycket framgår att en betalningsmottagare inte får ta ut en avgift vid användning av ett visst betalningsinstrument. Bestämmelsen innebär ett förbud mot s.k. surcharging, där betalningsmottagaren begär en ytterligare avgift när betalaren betalar med ett visst betalnings- instrument, t.ex. ett kontokort. De avgifter som här avses är sådana som i samband med t.ex. köp av varor över Internet eller i butik begärs av betalningsmottagaren (säljaren) när betalaren använder ett visst konto- eller kreditkort för att betala inköpet. Med betalningsmottagare avses inte enbart handlaren i en korttransaktion utan även betalningsmottagare i övriga betaltjänster. Begreppet betalningsmottagare avses inte ha någon annan betydelse här än i övriga bestämmelser i lagen. Bestämmelsen är alltså tillämplig på alla som är betalningsmottagare i enlighet med definitionen i 1 kap. 4 § 7. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.3.2. Av paragrafen framgår att betaltjänstleverantörer och betaltjänst- användare i fråga om vissa betalningsinstrument får avtala om villkor som avviker från vissa av de bestämmelser som finns i 5 kap. När det gäller möjligheterna till avsteg från lagens huvudregel att betaltjänstleverantören ska underrätta betaltjänstanvändaren om att en betalningsorder har avvisats, är förutsättningen för undantaget enligt punkten 1 att det av sammanhanget klart framgår att betalningsordern inte har utförts. Denna förutsättning är uppfylld exempelvis när medel på ett förbetalt kort inte räcker till och betaltjänstanvändaren redan vid en tidigare betalningstransaktion har blivit varse detta. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.4.2. Av paragrafen framgår att en betalningstransaktion ska betraktas som godkänd om betalaren har lämnat sitt samtycke till genomförandet av transaktionen. Ett samtycke kan lämnas antingen före eller efter det att betalningstransaktionen genomförts. I de fall då även en person som inte är part i avtalet mellan betalaren och betaltjänstleverantören är behörig att genomföra betalningstransaktioner, t.ex. en person som också har ett betalningsinstrument (extrakort), ansvarar betalaren för den personens handlande som om betalaren själv hade handlat. En sådan person kan också ge samtycke till att genomföra en betalningstransaktion. Beträffande autogiro gäller att en betalare som är konsument, oavsett vad som överenskommits i avtalet, har rätt att begära återbetalning av en godkänd betalningstransaktion om transaktionsbeloppet inte angavs vid samtycket och dessutom översteg vad betalaren rimligen kunde ha förväntat sig. I detta sammanhang bör framhållas att om parterna kommer överens om formkraven för ett godkännande i avtalet är detta i och för sig tillräckligt för att uppfylla kravet i denna bestämmelse på att formen för godkännande ska framgå av avtalet. Rätten till återbetalning framgår av andra tvingande bestämmelser i lag och inträder oberoende av vad som stadgats i ramavtalet. Om betalaren inte, med åberopande av att beloppet översteg vad han rimligen hade kunnat förvänta sig, begär återbetalning innebär detta att betalningsbeloppet kan återbetalas i enlighet med bestämmelserna i 68 §§. I praktiken innebär detta att det först står klart för betalarens betaltjänstleverantör att denne anser att beloppet inte överstiger vad han rimligen kunde ha förväntat sig. Godkännandet av den aktuella betalningstransaktionen har dock skett redan i förväg, genom att betalaren har gett sitt samtycke till överföring med autogiro i enlighet med villkoren i ramavtalet. När betalaren inte är konsument kan parterna avtala bort bl.a. rätten att begära återbetalning av en godkänd betalnings- transaktion. Även i dessa fall torde det av avtalet mellan betalaren och betaltjänstleverantören framgå hur betalaren godkänner en betalnings- transaktion eller en serie transaktioner. Betalaren får återta ett godkännande av en betalningstransaktion eller en serie betalningstransaktioner fram till den tidpunkt då en betalnings- order kan återkallas enligt 1416 §§. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.5.2. I första stycket anges att betaltjänstleverantören, om det överens- kommits i ramavtalet, får förbehålla sig rätten att spärra betalnings- instrumentet i vissa fall. Ett betalningsinstrument kan spärras på de tre olika grunder som redovisas i stycket. Följden av att ett betalnings- instrument spärras är att det kan användas för att initiera en betalningsorder. vid har efterfrågat ett klargörande av vad som avses med ett betalningsinstruments säkerhet. För att det tydligare ska framgå av lagen vad som avses, anges i bestämmelsen att ett betalningsinstrument kan spärras om det finns en risk för en icke säker användning av betalningsinstrumentet. Som framgår av andra stycket ska betaltjänstleverantören informera betalaren om spärren och om skälen till att betalningsinstrumentet har spärrats. Detta bör enligt tredje stycket om möjligt ske innan betalnings- instrumentet spärras och senast direkt efter blockeringen. Betaltjänst- leverantören ska dock inte informera betalaren om spärren i de fall då sådan information skulle äventyra säkerhetsskäl eller vara förbjuden enligt någon annan författning. Ett exempel på när lämnande av information inte ska ske är när betalaren misstänks ha använt betalnings- instrumentet för penningtvätt. Att i ett sådant fall ge information till betalaren om att betalningsinstrumentet har spärrats på grund av misstanke om penningtvätt skulle strida mot bestämmelsen om meddelandeförbud i 3 kap. 4 § första stycket lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism. Sådana skäl föreligger exempelvis i fall när betalaren genom att få information om en spärr skulle kunna få tillgång till sådan information som ökar risken i ett betalningssystem om den utnyttjades för brottsliga syften. Bedömningen av om säkerhetsskäl föreligger bör utgå från risken att informations- givningen skulle öka risken i betalningssystemet eller på något annat sätt påverka betalningssystemets stabilitet. Bedömningen av huruvida betaltjänstleverantören ska underlåta att informera betalaren om spärren ska göras i varje enskilt fall. Bedömningen av vad som utgör säkerhetsskäl bör göras restriktivt. Utgångspunkten bör vara att sådana skäl föreligger enbart i situationer när lämnande av information skulle öka risken i betalningssystemet eller påverka dess stabilitet negativt. I fjärde stycket anges att betaltjänstleverantören ska häva spärren, eller ge betalaren ett ersättningsinstrument, så snart det inte längre finns några skäl att behålla spärren. Betaltjänstleverantören ska vidta de åtgärder som krävs för att antingen häva spärren eller skicka ett ersättningsinstrument till betalaren så snart denne fått vetskap om de omständigheter som gör att det är befogat att ha kvar spärren. Betaltjänstleverantören bör ha sådana rutiner att det administrativa förfarandet för att häva spärren eller skicka ett ersättningsinstrument kan hanteras utan onödig tidsutdräkt. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.6.2. I paragrafens första stycke behandlas betaltjänstleverantörens skyldigheter beträffande utfärdande av betalningsinstrument. ningar som görs i punkterna 3 och 4 innebär att betaltjänstleverantören ska tillhandahålla möjlighet för betaltjänstanvändaren att anmäla att ett betalningsinstrument kommit bort eller obehörigen använts, och förhindra användning av betalningsinstrumentet när en sådan anmälan gjorts. Betaltjänstleverantören är inte skyldig att tillhandahålla möjlighet för betaltjänstanvändaren att göra en sådan anmälan avseende elektroniska pengar eller de betalningsinstrument avseende låga belopp som behandlas i 2 §. En betaltjänstanvändare som lämnat en underrättelse om exempelvis ett förlorat betalningsinstrument ska ges möjlighet att styrka att under- rättelsen har lämnats efter det att den lämnades. För att detta ska kunna uppfyllas har det i andra stycket införts ett krav att betaltjänstanvändaren ska bevara underrättelser och spärranmälan från betaltjänstanvändaren (exempelvis inspelningar från telefonsamtal, e- post, brev eller anteckningar) . Förslaget har behandlats i avsnitt 9.8.2. I paragrafens första stycke anges under vilka förutsättningar en betalare har rätt till återbetalning av en redan godkänd och genomförd betalnings- transaktion som initierats av eller via betalningsmottagaren. Typiskt sett innebär detta autogiro- respektive kontokortsbetalningar. Rätten till återbetalning är tvingande till förmån för konsumenter, men kan avtalas bort av betaltjänstanvändare som inte är konsumenter. När rätten är tillämplig gäller att flera förutsättningar måste vara uppfyllda för att betalaren ska ha rätt till återbetalning. En förutsättning är att transak- tionens belopp inte angavs när betalaren godkände betalningstransak- tionen. Dessutom måste transaktionsbeloppet överstiga det belopp som betalaren rimligen kunde förväntat sig med hänsyn till sitt tidigare utgiftsmönster, villkoren i ramavtalet och andra relevanta omständigheter. Fastställandet av vad som utgör ett rimligt belopp får göras utifrån de konkreta omständigheter som är för handen i varje enskilt fall. Bedöm- ningen av huruvida ett belopp är rimligt eller inte ska göras utifrån vad betalaren rimligen kunde ha förväntat sig, dvs. utifrån objektiva kriterier. En viktig aspekt att beakta vid denna bedömning är huruvida betalaren hade möjlighet att få tillgång till information om hur beloppen fastställs, även om uppgift om exakt belopp saknades när betalningstransaktionen godkändes. I de vanligt förekommande fall då betalaren har lämnat ett medgivande till att betalningstransaktioner ska genomföras med autogiro, och det belopp som ska betalas inte är känt då medgivandet lämnas, krävs också att beloppet överstiger vad betalaren rimligen kunde ha förväntat sig och att betalaren kan visa varför han inte borde ha förutsett det högre beloppet. Bedömningen av beloppets rimlighet ska göras på objektiva grunder. Om betalaren haft möjlighet att förutse den ungefärliga storleken på beloppet torde det i de allra flesta fall vara mycket svårt för betalaren att hävda att han inte rimligen kunde ha förväntat sig att betala det belopp som har debiterats i enlighet med dessa allmänt tillgängliga kriterier. I andra stycket anges att en betalare som vill få ett belopp återbetalat måste vara beredd att visa varför han inte rimligen kunde ha förväntat sig att behöva betala det debiterade beloppet. Betalaren måste således, om betaltjänstleverantören begär det, kunna visa på omständigheter i det enskilda fallet som medför att förutsättningarna för återbetalning är uppfyllda. Om så är fallet ska hela transaktions- beloppet, inte bara den del som översteg vad betalaren rimligen kunde ha förväntat sig, återbetalas till betalaren. Av tredje stycket framgår att betalaren inte får åberopa en ofördelaktig valutakurs som skäl för att betalningsbeloppet blev högre än vad han rimligen kunde ha förväntat sig, när betaltjänstleverantören har tillämpat en redan överenskommen referensväxelkurs på betalningstransaktionen. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.8.2. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.8.3. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.9.2. I första stycket anges att tidpunkten för mottagande av en betalnings- order är den tidpunkt då ordern tas emot av betalarens betaltjänst- leverantör. Om tidpunkten när betalarens betaltjänstleverantör mottar betalningsordern inte är en bankdag för denne, ska ordern anses ha tagits emot under nästföljande bankdag. Tidpunkten för mottagande av en betalningsorder avser själva mottagandet av ordern, dvs. innan nöd- vändiga kontroller har genomförts hos betaltjänstleverantören. Andra stycket öppnar för att en betaltjänstanvändare som initierar en betalningsorder en betalare eller en betalningsmottagaren och en betaltjänstleverantör kommer överens om att tidpunkten för mottagandet av en betalningsorder ska vara en annan än den som anges i första stycket. Bestämmelsen i andra stycket tar bl.a. sikte på de fall när en betalare godkänner betalningstransaktioner som ska ske före den bankdag då transaktionen ska genomföras, s.k. bevakade betalningar. Av tredje stycket framgår att betaltjänstleverantören får fastställa en tidpunkt nära slutet på bankdagen, exempelvis någon timme före stängningsdags, då en betalningsorder senast tas emot. Betalningsordrar som tas emot därefter ska anses ha tagits emot under den närmast följande bankdagen i stället. Syftet med att ge betaltjänstleverantörerna denna möjlighet är att de ska ges tillräckligt med tid för att kontrollera exempelvis att medel finns tillgängliga på betaltjänstanvändarens konto när en betalningstransaktion godkänns av betaltjänstanvändaren strax före slutet av bankdagen. Betaltjänstleverantörerna kan, om de så önskar, fastställa tidigare tid- punkter om betalningstransaktionen ska genomföras som betalningstransaktionen godkänns av betalaren. Betaltjänstleverantörerna bör anpassa sin verksamhet efter de bryttidpunkter som finns inom de olika betalningssystem som används. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Förslaget har behandlats i avsnitt 9.9.2. Av första stycket framgår att en betaltjänstleverantör som vägrar att utföra en betalningsorder ska underrätta betaltjänstanvändaren detta möjligt, inom de tidsfrister som gäller för genomförande av betalningstransaktioner enligt 18 och 19 §§. I underrättelsen till betal- tjänstanvändaren ska betaltjänstleverantören uppge att han vägrat utföra betalningsordern och vilket förfarande som används för att rätta till fel som kan ha föranlett vägran. Som huvudregel ska betaltjänstleverantören också uppge skälen för att han vägrat utföra betalningsordern. En underrättelse om vägran ska lämnas möjligt och under alla förhållanden inom de tidsfrister som gäller för kreditering av betalnings- mottagarens konto vid en betalningstransaktion. Den tidsfrist som gäller för detta senast vid slutet av nästföljande bankdag efter mottagandet av betalningsordern är alltså den bortre gränsen för när en underrättelse om vägran ska lämnas. Uttrycket möjligt innebär i detta sammanhang att betaltjänstleverantören bör lämna underrättelsen tidigare än denna bortre gräns, så fort som detta låter sig göras. Detta innebär dock inte att betaltjänstleverantören är skyldig att lämna en underrättelse efter det att betalningsordern mottagits. Det ligger i sakens natur att betaltjänstleverantören, för att kunna uppfylla sina förpliktelser enligt bestämmelsen, kommer att behöva för att konstatera att betalningsordern inte bör utföras och för att undersöka huruvida det finns rättsliga hinder mot att lämna en motiverad underrättelse om vägran till betaltjänstanvändaren. Det kan därför inte uteslutas att kommer att förflyta mellan mottagandet av en betalningsorder och underrättelsen till betaltjänstanvändaren om att den inte har utförts. Underrättelsen kan komma att lämnas till betaltjänstanvändaren sent då betalningsordern mottogs eller dagen därpå. Betaltjänstleverantörerna bör dock sträva efter att i möjligaste mån förkorta hanteringstiden.