prop · GX03246 · 2010-09-15 00:00:00 — Delägarnas personliga ansvar, i de fall det finns, motsvaras av en rätt att kräva att bolaget uttaxerar för att täcka förluster. Detta betyder att den som är försäkringstagare/delägare i ett sådant ömsesidigt försäkringsbolag kan vara säker på att hans eller hennes försäkringsskada kan ersättas och att det i så fall sker genom bidrag från alla delägare. Det personliga ansvaret är subsidiärt och kan utkrävas endast om andra tillgångar inte räcker för att täcka förluster. Hur uttaxering ska gå till och till vilket belopp ska regleras i bolagsordningen. En av anledningarna till att ömsesidig skadeverksamhet av mindre omfattning fortfarande drivs på detta sätt är att en förutsättning för att kunna få dispens från , är att bolaget kan uttaxera extra bidrag. fanns inom livförsäkring även en möjlighet, att i stället för att uttaxera sätta ned försäkringsbelopp och tilldelad återbäring. Ett ömsesidigt försäkringsbolag får inte bildas utan garantikapital, om det inte finns särskilda skäl. Garantikapitalet fungerar som start- och rörelsekapital och ska betalas tillbaka när det inte längre behövs för att driva rörelsen och kapitalkraven inte hindrar det. Garantikapitalet är därför att betrakta som ett lån, även om det i årsredovisningen redovisas som eget kapital. I övrigt bygger den ömsesidiga verksamheten på själv- finansiering. Bolagets kapital byggs upp framför allt med inbetalade försäkringspremier och uppkomna överskott. För att bilda ett ömsesidigt försäkringsbolag krävs vidare att ett i bolagsordningen angivet antal Prop. 2009/10:246 försäkringstagare tecknat sig för försäkringar och att dessa försäkringar uppgår till ett i bolagsordningen angivet belopp. På så sätt kan det tillses att ett tillräckligt stort antal försäkringstagare initialt kommer att finnas i bolaget. Möjligheterna till ytterligare finansiering av verksamheten är be- gränsade. Visserligen kan garantikapitalet ökas under rörelsens gång, men även det kapitalet måste betalas tillbaka när det inte längre behövs. Annan upplåning får ske endast under samma förutsättningar som de som angetts ovan för försäkringsaktiebolag. Den ekonomiska nytta en delägare kan få av verksamheten kommer inte honom eller henne till del som vinstutdelning. I stället kan överskott som inte är nödvändigt att behålla för konsolidering delas ut till delägarna i form av återbäring eller sänkta . Även garanter, dvs. de personer som skjutit till garantikapital, kan få del av överskott, men i så fall ska det anges i bolagsordningen att vinst kan delas ut till dessa och i vilken ordning det ska ske. Vinstutdelning till garanter kan dock ske bara i den mån utdelningsbara medel finns i bolaget, vilka beräknas på liknande sätt som i försäkringsaktiebolag och allmänna aktiebolag. Det har ansetts att ränta kan utgå på garantikapital men att vinstutdelnings- begränsningen gäller även för räntebetalningar (se prop. 1998/99:87 s. 299). Att försäkringstagarna också är delägare medför att de har möjlighet till inflytande över bolaget genom att de som ägare kan utöva rösträtt på stämman. I många fall kan dock denna delägarrätt utövas endast indirekt eftersom det är vanligt förekommande att rösträtten på bolagsstämman tillkommer representanter för delägarna, s.k. delegerade. Detta ska i så fall anges i bolagsordningen, där det även får regleras hur de delegerade ska utses. Delegerade kan utses t.ex. genom omröstningar bland del- ägarna eller av i bolagsordningen särskilt angivna intresseorganisationer. I sammanhanget ska också nämnas att garanter kan ha rösträtt enligt bestämmelser i bolagsordningen. Skyldigheten att betala tillbaka garanti- kapital när det inte längre behövs har motiverats av en önskan att be- gränsa garanternas inflytande. Den interna organisationen är hierarkisk och bolagsstämman utser i regel styrelsen, men det kan finnas andra regler i bolagsordningen. Stämman har dock inte fullt förfogande över vilka som ska utses till styrelseledamöter i livförsäkringsbolag, eftersom det har införts samma krav på att majoriteten av styrelsen ska vara oberoende som gäller för livförsäkringsaktiebolag som inte får dela ut vinst. Alla ömsesidiga försäkringsbolag har inte en verkställande direktör. kan om det finns särskilda skäl medge att en verkställande direktör inte utses. I stället ska då styrelsen uppdra åt en av styrelseledamöterna, ofta benämnd verkställande ledamot, att fullgöra en verkställande direktörs skyldigheter i fråga om bokföring och medels- förvaltning, medan styrelsen svarar för en verkställande direktörs upp- gifter i övrigt. För understödsföreningar gäller lagen (1972:262) om understöds- föreningar, UFL. I den lagen finns, liksom i FRL, regler för den verksamhet som drivs och associationsrättsliga regler. UFL hänvisar i associationsrättsliga frågor i stor utsträckning till lag om ekonomiska föreningar, trots att den lagen är upphävd (se 3 § andra stycket lagen [1987:668] om införande av lagen [1987:667] om ekonomiska föreningar). Understödsföreningar är föreningar för inbördes bistånd som utan affärsmässigt drivande av försäkringsrörelse meddelar annan person- försäkring än arbetslöshetsförsäkring. De brukar indelas med utgångs- punkt i vilken form av försäkring som meddelas. Sålunda hänförs understödsföreningarna till antingen pensionskassor, sjukkassor, begrav- ningskassor eller sjuk- och begravningskassor. Pensionskassorna meddelar i huvudsak pensionsförsäkring och indelas i tjänstepensions- kassor och andra pensionskassor. En sjukkassa tecknar uteslutande s.k. kort sjuk- och olycksfallsförsäkring utan anknytning till livförsäkring, medan en begravningskassa meddelar enbart begravningshjälp. En förening som erbjuder båda sistnämnda typer av försäkringsprodukter benämns sjuk- och begravningskassa. UFL överlämnar åt föreningarna att i stadgarna reglera många frågor. Som ett allmänt krav på stadgarna gäller att de ska vara ägnade att trygga att föreningen kan fullgöra sina försäkringsutfästelser och tillgodose medlemmarnas intresse av att kostnader och villkor för försäk- ringarna är skäliga med hänsyn till förmånernas art och omfattning och föreningens förhållanden. Även i övrigt ska stadgarna ha ett för verksam- heten lämpligt innehåll. En understödsförening ska vara sluten på så sätt att den är avsedd huvudsakligen för anställda i ett visst eller vissa företag, personer tillhörande en viss yrkesgrupp eller medlemmar i sammanslutning med sådan intressegemenskap att en samverkan även för personförsäkring är naturlig. Medlemmarna har därför såväl en intressegemenskap vid sidan av föreningen som ett gemensamt intresse av att genom föreningen bistå varandra. Medlemmarna har inte något personligt ansvar för understöds- föreningens förpliktelser. Det nämnda kravet på slutenhet gäller inte understödsföreningar som registrerats enligt äldre lag. Det ska vidare nämnas att en förening som meddelar pensionsförsäkring på grund av anställning anses som en understödsförening även om medlemsavgifterna betalas av arbetsgivaren. Trots att en understödsförening normalt ska vara sluten är den en öppen associationsform i den meningen att föreningen inom sin krets av möjliga medlemmar kan ta emot nya medlemmar och att medlemmar kan träda ur föreningen utan att medlemsavtalet, stadgarna, behöver ändras. Verksamheten bygger på självfinansiering. Medlemmarna betalar fasta avgifter för verksamhetens drivande enligt bestämmelser i stadgarna, vilka åtminstone i de större föreningarna innehåller de försäkrings- tekniska grunderna för att beräkna avgifterna. Avgifterna är därför i realiteten jämförbara med för de försäkringsförmåner som en medlem erhåller. Något generellt krav på startkapital finns inte för understöds- Prop. 2009/10:246 föreningarna. För att skapa säkerhet för att en understödsförening kan fullgöra sina utfästelser måste den i stället ha ett minsta antal medlemmar. Beroende på vilken typ av försäkringar som ska meddelas av föreningen måste medlemsantalet uppgå till antingen minst 100 eller minst 500. kan meddela dispens från kravet på ett minsta antal medlemmar om det finns särskilda skäl. Överskott som uppstår i verksamheten fonderas och kan i den mån det inte behövs för konsolidering delas ut till medlemmarna som återbäring enligt bestämmelser i stadgarna. Om en understödsförenings intäkter och fonderade medel inte är tillräckliga för verksamheten, har den inga eller endast små möjligheter att anskaffa externt kapital. I stället åvilar det styrelsen att föreslå föreningsstämman ändring av stadgarna, t.ex. höjning av avgifterna, eller annan lämplig åtgärd. Stadgarna kan även medge särskild uttaxering av avgifter, vilket kräver att föreningens tillgångar inte är tillräckliga för verksamhetens behöriga utövande. Principen en medlem en röst gäller, om inte något annat har bestämts i stadgarna. Medlemmarnas inflytande utövas på föreningsstämman, men det är möjligt att genom bestämmelser i stadgarna låta stämmans befogenheter helt eller delvis tillkomma särskilt valda fullmäktige. Fullmäktig, som ska vara medlem i föreningen, utses för om högst . Minst hälften av fullmäktige ska utses av medlemmarna eller av organisation som kan anses företräda medlemmarna. kan medge att också annan än medlem får vara fullmäktig och att fullmäktig får utses . Den interna organisationen är liksom i ovan beskrivna associationer hierarkisk, men till skillnad från vad som gäller för försäkringsbolagen finns inte några regler om verkställande direktör. Företag som får driva försäkringsrörelse Regeringens bedömning: Försäkringsrörelse bör få drivas i försäkringsaktiebolag, ömsesidiga försäkringsbolag och försäkrings- bör inte användas för föreningar som driver försäkringsrörelse. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inga invändningar mot bedömningen. riksbank efterlyser ett fortsatt arbete med problemställningarna som rör icke-vinstutdelande livförsäk- ProSkandia anför att en spärregel som omöjliggör uppkomsten av nya hybridbolag bör införas. och efterfrågar en avvecklingsplan för hybridbolagen och skärpta inflytandebestämmelser för försäkrings- tagare och försäkrade i dessa bolag. Skälen för regeringens bedömning: I kan privaträttslig försäkringsverksamhet drivas i försäkringsbolag och understöds- föreningar (även kallade försäkringsföreningar). Understödsföreningarna skiljer sig från försäkringsbolagen genom att de inte driver till- ståndspliktig försäkringsrörelse. Den svenska försäkringsmarknaden består av ca 140 försäkringsaktiebolag, drygt 200 ömsesidiga försäk- ringsbolag och ett 70-tal understödsföreningar. Försäkringsaktiebolagen kan drivas antingen som vinstutdelande bolag eller enligt ömsesidiga principer (hybridbolag). En närmare beskrivning av företagsformerna finns i avsnitt 4.3. Någon slutlig ställning till frågan om hybridbolagen bör tvångs- ombildas har ännu inte tagits och det är därför, som en rad remissinstanser påpekat, viktigt att fortsätta arbetet med problem- ställningarna som rör dessa bolag. Dessa frågor behandlas dock inte i detta sammanhang, utan kommer i stället att utredas i särskild ordning (se dir. 2010:43). Av utredningsdirektiven framgår bl.a. att utredaren ska föreslå hur försäkringstagarna kan ges ett ökat inflytande över styrningen i sådana bolag och överväga om de åtgärder som föreslås kan bedömas tillräckliga för att det inte ska anses vara motiverat med en tvingande ombildning till vinstutdelande verksamhet eller till ett ömsesidigt försäkringsbolag. Detta får till följd att det i denna proposition inte föreslås någon mer genomgripande förändring av de materiella regler som styr hybridbolagen. Försäkringsbolagens verksamhet regleras i huvudsak i försäkrings- rörelselagen (1982:713), FRL. Lagen innehåller dels associationsrättsliga regler, dels näringsrättsliga regler. De förstnämnda reglerna är baserade aktiebolagslag. Civilrättsliga bestämmelser om avtalsför- hållandet mellan försäkringsbolagen och deras kunder finns i försäk- ringsavtalslagen (2005:104). Understödsföreningarna regleras i lagen (1972:262) om understödsföreningar, UFL. Även avtalsförhållandet mellan en understödsförening och dess medlemmar regleras i försäk- ringsavtalslagen. Understödsföreningarna regleras på ett otidsenligt sätt, både ur ett associationsrättsligt och ett näringsrättsligt perspektiv. Regleringen av understödsföreningar var föremål för två utredningar, (SOU 1990:101 Försäkringsföreningar) och (SOU 1998:82 Försäkrings- föreningar ett reformerat regelsystem). Dessa betänkanden har emeller- tid inte lett till några omfattande regeländringar. En reformering av understödsföreningarna reser ett antal frågor. En fråga har gällt det svaga intresset för att bilda nya sådana föreningar. Antalet understödsföreningar har stadigt minskat . Det är främst inom området tjänstepensionsverksamhet som dessa föreningar har någon större betydelse för försäkringstagarkollektivet i stort. Det går inte att utesluta att utvecklingen beror på den otidsenliga regleringen av understödsföreningarna. Enbart dessa förhållanden kan emellertid inte anses motivera att associationsformen helt utmönstras från försäk- ringsmarknaden. I sammanhanget bör nämnas att de kooperativa företagsformerna överlag har ökat i och att ekonomiska föreningar är den företagsform som växer snabbast relativt sett. Även internationellt finns det ett stort intresse för kooperativt företagande och inom EU skapades en helt Prop. 2009/10:246 ny företagsform, s.k. europakooperativ.4 En annan fråga har gällt om understödsföreningar i stället bör inordnas i försäkringsrörelselagens regelsystem. Det finns inga avgörande skäl som talar för att föreningsformen inte skulle kunna vara lämplig för att driva försäkringsrörelse. Frågan om en viss företagsform och i slutänden ett visst företag är lämpat för en viss verksamhet bör bedömas utifrån företagets egna förutsättningar från fall till fall. Detta förutsätter emellertid jämbördiga näringsrättsliga regler om försäkringstekniska avsättningar, skuldtäckningstillgångar och kapitalbas. Den avgörande frågan torde vara om det vid sidan om försäk- ringsaktiebolagen finns ett behov av att ha två former av kooperativa sammanslutningar för drivande av försäkringsrörelse. Ömsesidiga försäkringsbolag och understödsföreningar har existerat sida vid sida och har båda fyllt en viktig samhällsfunktion. Även i flera andra länder finns det både försäkringsföreningar och ömsesidiga försäkringsbolag. Vidare finns skillnader i företagsformerna som föranleder olika regleringsmässiga hänsyn. Att nu genom lagstift- ningsåtgärder avskaffa en av de kooperativa försäkringsföretagsformerna på den svenska försäkringsmarknaden är således inte i linje med den utveckling som finns internationellt. I stället bör mångfalden på försäkringsområdet ökas. Det kan finnas anledning att anta att intresset för att skapa alternativ till de utbud som tillhandahålls av försäkringsbolagen kommer att bli större . Det torde också vara en fördel för försäkringstagarna om konkurrensen på försäkringsmarknaden stimuleras och att försäkringstagarnas valfrihet utvidgas genom att fler försäkringsgivare får agera på marknaden. Utgångspunkten bör vidare vara att försäkringsverksamhet liksom annan verksamhet ska vara neutral i fråga om formerna för rörelsens drivande och att största möjliga näringsfrihet ska råda. Regeringen menar därför att försäkringsrörelse bör få drivas inte bara i försäkringsaktiebolag och ömsesidiga försäkringsbolag utan också i försäkringsföreningar. bör inte längre användas eftersom ordet understödsförening är föråldrat och inte leder tanken till att en sådan förening kan driva modern affärsmässig försäkringsrörelse. Regeringens bedömning: Regleringen av försäkringsföretag bör inte leda till en snedvridning av konkurrensen mellan företagsformerna. Reglerna bör inte heller missgynna svenska försäkringsföretag i förhållande till utländska försäkringsgivare. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedömning. 4 Rådets förordning (EG) nr 1435/2003 av om stadga för europeiska kooperativa föreningar (SCE-föreningar), (EUT L 207, , s. 1). Remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot bedömningen. är positiv till promemorians förslag eftersom det ger ökade förutsättningar för ett brett produktutbud i konkurrens. framhåller vikten av att regleringen av försäkringsföretagen är konkurrensneutral i förhållande till vilken associationsform som verksamheten bedrivs i. Finans- inspektionen anser att förslaget medför konkurrensneutralitet mellan svenska företag som driver tjänstepensionsverksamhet men att tjänstepensionskassor som vill verka utanför gränser får en konkurrensnackdel gentemot utländska försäkringsgivare som driver tjänstepensionsverksamhet inom EES-området. Skälen för regeringens bedömning: Vid lagstiftning på det finansiella området överlag gäller som utgångspunkt att regleringen ska vara konkurrensneutral i förhållande till vilken associationsform som verksamheten drivs i (se senast prop. 2004/05:165 s. 99). Den utgångspunkten gäller även i detta lagstiftningsarbete. Följaktligen bör den nya regleringen utformas så att den så långt möjligt inte ger upphov till en snedvridning av konkurrensen mellan försäkringsaktiebolag, ömsesidiga försäkringsbolag och försäkringsföreningar. Konkurrensneutraliteten bör också gälla i ett internationellt perspektiv. På en gemensam europeisk marknad för finansiella tjänster är det ange- läget att de svenska försäkringsföretagen inte missgynnas i förhållande till sina utländska konkurrenter på grund av inhemsk reglering. Lag- förslagen bör alltså inte leda till en omotiverad snedvridning av konkurrensen mellan svenska försäkringsföretag och motsvarande utländska försäkringsgivare. Det kan emellertid ibland vara svårt att förena syftet att skapa konkurrensneutrala regler för den inhemska marknaden som konkurrensneutralitet uppnås i ett vidare perspektiv, t.ex. för företag som vill verka utanför gränser. På vissa områden har den europeiska försäkringsmarknaden harmoniserats och det är viktigt att den svenska regleringen inte avviker från motsvarande reglering i andra länder på sådana harmoniserade områden. Enligt medför förslagen i promemorian konkurrensneutralitet mellan svenska företag som driver tjänstepensionsverksamhet. Inspektionen menar dock att konkurrensen mellan svenska tjänstepensionskassor och deras utländska konkurrenter inte kommer att ske på lika villkor och efterlyser en närmare motivering till varför det ska anses godtagbart med denna internationella konkurrensnackdel. Det är riktigt att den nu föreslagna regleringen av tjänste- pensionsverksamhet kan innebära ett högre kapitalkrav än vad som åläggs tjänstepensionsinstitut verksamma inom EES-området (se närmare om regleringen av tjänstepensionsverksamhet i avsnitt 5.3.2). Vid bedömningen av konkurrensfrågor är det emellertid viktigt att beakta den relativa betydelsen som frågan har för företagens konkurrenskraft. Det bör i det sammanhanget framhållas att tjänstepensionsmarknaden i stort sett är en nationell begivenhet och att svenska tjänstepensionskassor inte driver någon verksamhet utanför gränser (många kassor har heller ingen aktiv försäljning då tjänstepensionen är en del av avtalsbildningen mellan arbetsmarknadens parter). Såvitt är känt finns inte heller några planer hos föreningarna att expandera verksamheten Till detta kommer att frågor om begränsad Prop. 2009/10:246 konkurrensneutralitet i ett internationellt perspektiv måste vägas mot de fördelar som en reformering av försäkringsföreningarna medför. En sådan fördel, som lyfter fram, är att möjligheten att driva försäkringsverksamhet i olika former främjar produktutbudet, vilket är till nytta för såväl försäkringstagare som försäkrade. Med tanke på att större delen av det svenska tjänste- pensionskapitalet förvaltas av livförsäkringsbolag väger också frågan om att undvika en omotiverad snedvridning av konkurrensen mellan svenska livförsäkringsbolag och tjänstepensionskassor tungt. Regeringen gör därför i likhet med bedömningen att det är lämpligt att fortsatt inrikta lagstiftningsarbetet mot att få en likadan reglering för svenska försäkringsföretag som driver samma slags verksamhet (se prop. 2004/05:165 s. 118). Avslutningsvis bör uppmärksammas att en långsiktig bedömning av konkurrensförutsättningarna för svenska försäkringsföretag som driver tjänstepensionsverksamhet ska göras i samband med genomförandet av Solvens II-direktivet. Utredningen om nya solvensregler för försäkringsföretag (dir. 2010:14) kommer att analysera behovet av att särskilt reglera denna verksamhet. 5.3Utgångspunkter för näringsrättslig reglering av försäkringsföreningar 5.3.1Motiv för rörelseregler och tillsyn Regerings bedömning: Motivet att skydda försäkringstagarna och andra ersättningsberättigade på grund av försäkringsavtal är detsamma oavsett i vilken företagsform försäkringsrörelsen drivs. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens Remissinstanserna lämnar inga synpunkter i denna del. Skälen för regeringens bedömning: Försäkringsbolagens verksamhet har reglerats av speciallagstiftning och varit föremål för Syftet med särregleringen och tillsynen är att skydda försäkringstagarna och andra ersättningsberättigade på grund av försäk- ringsavtal (se prop. 1998/99:87 s. 137 ff.). till följd av de allvarliga konsekvenser som kan uppkomma för försäkringstagarna och andra ersättningsberättigade om ett försäk- ringsbolag inte kan fullgöra sina åtaganden och de särskilda förhållanden som hör samman med försäkringar. Behovet av skydd för försäk- ringstagarna motiveras inte bara av det faktum att enskilda försäkrings- tagare kan hamna i en ohållbar ekonomisk och social situation om försäkringsbolaget inte kan fullgöra sina åtagande, utan även av att försäkringsteknik är komplicerad, vilket medför dels att det är svårt för andra än fackmän att bedöma och värdera försäkringar och om ett visst bolag hanterar risker effektivt, dels att försäkringsbolagen har ett kunskaps- och informationsövertag i förhållande till försäkringstagarna. Även det förhållandet att försäkringstagaren vid livförsäkring normalt är beroende av livförsäkringsbolagets förmåga att förvalta ett Prop. 2009/10:246 sparande och betala ut försäkringsbeloppen, motiverar det särskilda Skyddsbehovet manifesteras genom näringsrättsliga regler som ska säkerställa att ett försäkringsbolag har möjlighet att fullgöra ingångna försäkringsavtal, såsom krav på tillräckliga försäkringstekniska avsätt- ningar, skuldtäckningstillgångar och kapitalbas. Konsumentskyddet kan således delvis kopplas till stabiliteten i enskilda institut men särregleringen är motiverad av ett skydd för försäkringstagarnas fordringar på försäkringsföretaget, inte av ett skydd av försäkrings- företaget i sig. Frågan är nu om nämnda skyddsmotiv gör sig gällande också i en försäkringsförening. I tidigare utredningar som gällt understödsföreningarna (se SOU 1960:11 s. 109 och SOU 1998:83 s. 104) har en gemensam utgångspunkt varit att försöka åstadkomma en mer modern lagstiftning för för- eningarna. konstaterade att regleringen måste säkerställa att föreningsmedlemmarna och förmånstagarna får de ersättningar som tillkommer dem (SOU 1998:82 s. 109). Det försäkringsskydd som ska kunna ges av en försäk- ringsförening motsvarar i stort det som kan fås genom ett försäkrings- avtal med ett försäkringsbolag. Att verksamheten drivs i en förening kan därför inte anses minska behovet av konsumentskydd när verksamhetens art är densamma. Att skyddsbehovet kan skilja sig mellan livförsäkring och skadeförsäkring och med hänsyn till rörelsens omfattning och inriktning, motiverar inte ett annat ställningstagande.