prop · GY034 · 2010-11-03 00:00:00 — har dock fast- ställt att även statens egna medborgare i allmänhet ska ha rätt till ersätt- ning när de berövas sin egendom, eftersom åtgärden i annat fall inte kan anses som proportionerlig. Inskränkningar i ägarens rätt att använda sin egendom förekommer i stor utsträckning i syfte att tillgodose olika all- männa intressen. Inte minst gäller detta fast egendom, som ofta är under- kastad inskränkningar i rätten att bebygga egendomen, rätten att utnyttja den för olika ändamål och ibland också rätten att överlåta den till annan ägare. Sådana inskränkningar kan i många fall anses naturliga och nor- mala, och de ger då inte anledning till problem i förhållande till artikel 1 i tilläggsprotokollet, vars andra stycke uttryckligen medger en stat att Prop. 2010/11:4 genomföra sådan lagstiftning som den finner nödvändig för att reglera utnyttjandet av egendom i det allmännas intresse. Emellertid kan inskränkningarna vara så betungande för ägaren att deras förenlighet med artikel 1 kan ifrågasättas. prövar även i detta fall om inskränkningen är proportionerlig, vilket innebär att det görs en avväg- ning mellan det allmänna intresset och den enskilde ägarens intresse, och om en rimlig balans inte uppnås strider en inskränkning i rätten att ut- nyttja egendom mot artikel 1. 4.2Gällande rätt beträffande narkotika, narkotikaprekursorer, dopningsmedel, hälsofarliga varor och flyktiga ämnen m.m. Narkotikastrafflagen (1968:64) I 8 § narkotikastrafflagen (1968:64) definieras vad som avses med nar- kotika. Där anges följande. Med narkotika förstås i denna lag läkemedel eller hälsofarliga varor med beroendeframkallande egenskaper eller euforiserande effekter eller varor som med lätthet kan omvandlas till varor med sådana egenskaper eller effekter och som 1.på sådan grund är föremål för kontroll enligt en internationell över- enskommelse som har biträtt, eller 2.av regeringen har förklarats vara att anse som narkotika enligt lagen. I 9 § narkotikastrafflagen definieras vad som avses med narkotikapre- Med narkotikaprekursorer förstås i denna lag ämnen som kan användas vid framställning av narkotika och som är förtecknade enligt och rådets förordning (EG) nr 273/2004 av om narkotikaprekursorer eller rådets för- ordning (EG) nr 111/2005 av om regler för övervakning av handeln med narkotikaprekursorer mellan gemen- skapen och tredjeländer. I 1 § första stycket narkotikastrafflagen anges att den som olovligen 2.framställer narkotika som är avsedd för missbruk, 3.förvärvar narkotika i överlåtelsesyfte, 4.anskaffar, bearbetar, förpackar, transporterar, förvarar eller tar annan sådan befattning med narkotika som inte är avsedd för eget bruk, 5.bjuder ut narkotika till försäljning, förvarar eller befordrar vederlag för narkotika, förmedlar kontakter mellan säljare och köpare eller företar någon annan sådan åtgärd, om förfarandet är ägnat att främja narkotika- handel, eller 6.innehar, brukar eller tar annan befattning med narkotika 7.döms, om gärningen sker uppsåtligen, för narkotikabrott till fängelse Är brott som avses i 1 § första stycket med hänsyn till arten och mäng- den narkotika samt övriga omständigheter att anse som ringa, döms till böter eller fängelse (2 § lagen). Om brott som avses i 1 § första stycket i stället är att anse som grovt, ska för grovt narkotika- brott dömas till fängelse, lägst och högst (3 § första stycket lagen). Vid bedömande huruvida brottet är grovt ska särskilt beaktas, om det har utgjort ett led i en verksamhet som har bedrivits i större omfatt- ning eller yrkesmässigt, avsett särskilt stor mängd narkotika eller eljest varit av särskilt farlig eller hänsynslös art (3 § andra stycket lagen). Den som av grov oaktsamhet begår gärning som avses i 1 § första stycket 15 döms för vårdslöshet med narkotika till böter eller fängelse i högst . I ringa fall ska dock inte dömas till ansvar (3 a § lagen.) Narkotikastrafflagen (1 § andra stycket) hänvisar till att det finns bestämmelser om straff för olovlig införsel och utförsel av narkotika och olovlig befattning i vissa fall med narkotika i lagen (2000:1225) om straff för smuggling. I narkotikastrafflagen, närmare bestämt i 3 b § första stycket, finns också bestämmelser om straff för olovlig befattning med narkotikapre- kursorer. Där anges följande. a)överlåter, framställer, förvärvar, anskaffar, bearbetar, för- packar, transporterar eller tar annan liknande befattning med nar- kotikaprekursorer som är avsedda för olovlig framställning av nar- kotika, eller b)förvarar, innehar eller tar annan befattning med sådana narko- tikaprekursorer döms för olovlig befattning med narkotikaprekursorer till fängelse i högst . Om brottet med hänsyn till arten och mängden narkotika som avses framställas samt övriga omständigheter är att anse som ringa, döms till böter eller fängelse (3 b § andra stycket). Om brottet är att anse som grovt, döms till fängelse i lägst och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om brottet har utgjort ett led i en verksamhet som har bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt, avsett framställning av särskilt stor mängd narkotika eller annars varit av särskilt farlig eller hänsynslös art (3 b § tredje stycket). I narkotikastrafflagen finns även bestämmelser om försök eller förbe- redelse till brott (4 §). Lagen (1992:860) om kontroll av narkotika Enligt 1 § första stycket lagen (1992:860) om kontroll av narkotika avses med narkotika enligt lagen detsamma som i 8 § narkotikastrafflagen. Enligt andra stycket samma lagrum ska regeringen eller, efter regering- ens bemyndigande, upprätta och kungöra förteck- ningar över narkotika. Enligt 2 § lagen om kontroll av narkotika får narkotika importeras, till- verkas, exporteras, bjudas ut till försäljning, överlåtas eller innehas en- dast för medicinskt, vetenskapligt eller annat samhällsnyttigt ändamål som är särskilt angeläget. Enligt 3 § lagen gäller följande i fråga om import och export av narko- tika. Narkotika får importeras eller exporteras endast av den som har tillstånd till det. Om inte regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, föreskriver något annat, får dock resande utan tillstånd föra in narkotiska läkemedel i och föra ut sådana läkemedel från landet, om de är avsedda för medicinskt ändamål och den resandes personliga bruk. Narkotika får inte utan tillstånd sändas genom landet eller, i annat fall än som avses i andra stycket, föras ut ur landet. I övrigt gäller lagen (1973:980) om transport, förvaring och förstöring av införselreglerade varor, m.m. Enligt 4 § lagen gäller följande i fråga om tillverkning av narkotika. Med tillverkning avses i denna lag framställning, omvandling, bearbetning, avvägning, uppräkning, förpackning eller ompackning av narkotika samt framställning av sådan beredning som innehåller narkotika utan att beredningen anses som narkotika. Tillverkning av narkotika får bedrivas endast av den som har tillstånd till det. Tillstånd behövs dock inte för att på apotek göra en beredning med narkotiskt ämne som verksam beståndsdel eller för att i vetenskapligt syfte framställa narkotika vid en vetenskaplig institution, som ägs eller stöds av staten. Enligt 5 § lagen gäller följande i fråga om handel med narkotika. Handel med narkotika får bedrivas endast av 7.den som med tillstånd antingen har infört varan till riket eller har vidtagit sådan åtgärd med varan som innebär tillverkning, 8.den som enligt 4 eller 5 § lagen (1996:1152) om handel med läkemedel m.m. får bedriva detaljhandel med läkemedel, eller 9.någon annan som har tillstånd att handla med varan. Enligt 6 § lagen gäller följande i fråga om förordnande och utläm- nande av narkotika. Narkotiska läkemedel får lämnas ut endast efter förordnande av läkare, tandläkare eller veterinär. Sådant förordnande skall ske med största försiktighet. Om dragit in eller begrän- sat en läkares eller en tandläkares behörighet att förskriva narko- tiska läkemedel enligt 5 kap. 11 eller 12 § lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område får sådant läkemedel inte lämnas ut på ordination av läkaren eller tandläkaren. Detsamma gäller om dragit in eller begränsat en veterinärs behörighet att förskriva narkotiska läke- medel. I 7 § lagen regleras frågan om innehav av narkotika. Narkotika får innehas endast av 1. den som har rätt att handla med varan, 2.en föreståndare för en vetenskaplig institution som ägs eller stöds av staten eller en kommun, i den mån varan behövs för veten- skaplig forskning, undersökning eller undervisning, 3.en befattningshavare vid försvarsmakten enligt särskilda be- stämmelser, 4.den som fått varan utlämnad till sig enligt 6 § första stycket eller medgetts import enligt 3 § första stycket, eller 5.den som fått särskilt tillstånd till det för utbildningsändamål eller något annat samhällsnyttigt ändamål. I 7 a § lagen definieras vad som avses med narkotikaprekursorer. Defi- nitionen överensstämmer i huvudsak med definitionen i 9 § narkotika- strafflagen (se ovan). I 9 § lagen om kontroll av narkotika regleras frågan om skyldigheten att föra anteckningar över narkotika. Den som importerar, exporterar, transiterar, tillverkar eller handlar med narkotika skall föra sådana anteckningar som behövs för att kontrollera efterlevnaden av bestämmelserna i denna lag och före- skrifter som meddelats med stöd av lagen. Föreståndare för en vetenskaplig institution där narkotika används i vetenskapligt syfte skall föra sådana anteckningar som behövs för kontrollen av användningen. prövar frågor om tillstånd enligt lagen om kontroll av narkotika samt har även tillsyn över bl.a. efterlevnaden av lagen samt av de föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd av lagen (8 och 10 §§ lagen). Närmare bestämmelser om tillsyn finns i 11 § lagen om kontroll av narkotika. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, och får, enligt 12 § lagen, meddela ytterligare föreskrifter i fråga om import, export, transit, tillverkning, handel, transport, förvaring, förordnande, utlämnande, anteckningar och märkning av narkotika. Enligt 13 § lagen döms den till böter eller fängelse i högst , som uppsåtligen eller av oaktsamhet gör sig skyldig till något av det som anges i lagrummet, om gärningen inte är belagd med straff enligt narko- tikastrafflagen eller enligt lagen om straff för smuggling. Förordningen (1992:1554) om kontroll av narkotika Enligt 1 § förordningen (1992:1554) om kontroll av narkotika finns före- skrifter i förordningen som ansluter till narkotikastrafflagen och lagen om kontroll av narkotika, och det anges att de uttryck och benämningar som används i lagarna har samma betydelse i förordningen. I 2 § första stycket förordningen stadgas att de substanser som anges i bilaga 1 till förordningen ska anses som narkotika enligt narkotika- strafflagen. I bilaga 1 räknas olika typer av narkotiska substanser upp. Det gäller centralstimulerande medel, hallucinogener, smärtstillande medel samt sömnmedel och lugnande medel. I 3 § förordningen lämnas ett bemyndigande att upprätta och kungöra förteckningar över narkotika. Detta gör verket i sina föreskrifter (LVFS 1997:12) om förteckningar över narkotika. 2010/11:4 ket förtecknar substanser som regeringen förklarat som narkotika, men även sådana substanser som narkotikaförklarats av FN. Enligt 4 § förordningen krävs tillstånd i varje särskilt fall för import och export av narkotika. Enligt 11 § första stycket får meddela ytterligare föreskrifter om narkotika såvitt avser tillverkning, handel, förordnande, utlämnande, förande av anteckningar och, efter samråd med , import och export. föreskrifter om förteckningar över narkotika Samtliga varor som enligt 8 § narkotikastrafflagen utgör narkotika dvs. både de som omfattas av FN:s konventioner och de som av regeringen har förklarats som narkotika återfinns i föreskrifter (LVFS 1997:12) om förteckningar över narkotika. För varje substans som inte endast är narkotikaförklarad i , anges till vilken svensk förteckning och vilken internationell förteckning substansen hör. De svenska förteckningarna inbegriper enligt 3 § i före- skrifterna fem förteckningar med följande innebörd: -förteckning I, narkotika som normalt inte har medicinsk använd- ning, -förteckning IIIV, narkotika med medicinsk användning och som vid varje införsel eller utförsel kräver ett import/exportcertifikat, -förteckning V, narkotika enligt svensk lag men som inte omfattas av internationella konventioner. Narkotika enligt förteckning V kräver inte import/exportcertifikat. Den internationella förteckningen i föreskrifter med förteckningar över narkotika hänvisar till att ämnet finns upptaget allmänna narkotikakonvention (N IIV) respektive psykotropkonvention (P IIV) inklusive tillägg. Lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel Enligt 1 § lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel (den s.k. dopningslagen) gäller lagen a.syntetiska anabola steroider, b.testosteron och dess derivat, d.kemiska substanser som ökar produktion och frigörelse av testoste- ron och dess derivat eller av tillväxthormon. Medel som anges i 1 § dopningslagen får enligt 2 § inte annat än för medicinskt eller vetenskapligt ändamål 1. införas till landet, 2. överlåtas, 3. framställas, 4. förvärvas i överlåtelsesyfte, 5. bjudas ut till försäljning, 6. innehas, eller 7. brukas. Den som uppsåtligen bryter mot annat förbud än införselförbudet döms Prop. 2010/11:4 för dopningsbrott till fängelse i högst . Är ett sådant brott med hän- syn till mängden dopningsmedel samt övriga omständigheter att anse som ringa, döms till böter eller fängelse . Är ett sådant brott att anse som grovt döms för grovt dopningsbrott till fängelse, lägst och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om det har utgjort led i en verksamhet som har bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt, avsett särskilt stor mängd dopningsmedel eller annars varit av särskilt farlig eller hänsynslös art (3 § första och andra stycket samt 3 a § lagen). Om straff för olovlig införsel m.m. finns bestämmelser i lagen om straff för smuggling (3 § tredje stycket). Lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor Enligt 1 § lagen (1999:42) om förbud mot hälsofarliga varor gäller lagen varor som på grund av sina inneboende egenskaper medför fara för män- niskors liv eller hälsa och som används eller kan antas användas i syfte att uppnå berusning eller annan påverkan. Regeringen föreskriver på vilka varor lagen ska tillämpas. Enligt 2 § ska lagen inte tillämpas på 1.varor som är narkotika enligt narkotikastrafflagen (1968:64), 2.sådana medel som avses i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel, eller 3.läkemedel som är godkända inom Europeiska unionen. Varor som avses i lagen får enligt 3 § första stycket inte utan tillstånd 1.införas till landet, 4.förvärvas i överlåtelsesyfte, 5.bjudas ut till försäljning, eller Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela tillstånd till hantering för ett vetenskapligt eller industriellt ändamål. Tillstånd får förenas med de villkor som behövs, såväl i samband med beslutet om tillstånd som senare . Ett tillstånd får återkallas under vissa förutsättningar. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om undantag från kravet på tillstånd (3 § andrafjärde styckena lagen). Den som uppsåtligen bryter mot 3 § första stycket 26 i lagen döms enligt 4 § första stycket till böter eller fängelse i högst . Enligt 4 § andra stycket finns bestämmelser om straff för olovlig införsel i lagen om straff för smuggling. Förordningen (1999:58) om förbud mot vissa hälsofarliga varor Enligt 1 § förordningen (1999:58) om förbud mot vissa hälsofarliga varor finns föreskrifter som ansluter till lagen (1999:42) om förbud mot vissa De uttryck och benämningar som används i lagen har samma betydelse i förordningen. De varor som anges i bilagan till förordningen ska enligt 2 § anses som hälsofarliga varor enligt lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor. Bilagan upptog drygt 20 substanser. får meddela tillstånd till hantering för ett vetenskapligt eller industriellt ändamål enligt 3 § lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor. får även meddela föreskrifter om undantag från kravet på tillstånd (4 § förordningen). har genom bemyndigande i förordningen (1999:58) om förbud mot vissa hälsofarliga varor rätt att meddela undantag från kravet på tillstånd enligt nämnda förordning. Detta har gjort genom sina föreskrifter (FHIFS 2007:1) om undantag från kravet på tillstånd enligt lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor. Av föreskrifterna som endast gäller GBL och 1,4-butandiol (nedan kallat 1,4-BD) och alltså inte övriga substanser som anges i bilagan till förordningen om förbud mot vissa hälsofarliga varor framgår bl.a. följande. Undantag från kravet på tillstånd enligt 3 § lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor gäller enligt 2 § i föreskrifterna för den som hanterar en beredning som uppfyller följande tre kriterier: -innehåller GBL och/eller 1,4-BD -hanteras för ett vetenskapligt eller industriellt ändamål -är beredd på ett sådant sätt att GBL och/eller 1,4-BD inte lätt kan användas eller utvinnas genom metoder som är lättillämpliga eller eko- nomiskt fördelaktiga. Om det framkommer att en beredning som avses i 2 § missbrukas eller om det föreligger risk för missbruk, krävs ett tillstånd enligt 3 § lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor (3 § i föreskrifterna). kan meddela undantag (dispens) från bestäm- melserna i föreskrifterna (4 § i föreskrifterna). Ytterligare bestämmelser som rör kemiska produkter I förordningen (2008:245) om kemiska produkter och biotekniska orga- nismer finns bestämmelser om bl.a. hantering av kemiska produkter. Förordningen (1977:994) om försäljning och förvaring av vissa flyktiga lösningsmedel m.m. reglerar hantering av medel som vid inandning med- för eller kan befaras medföra berusning. Läkemedelslagen (1992:859) I 1 § läkemedelslagen anges följande. Med läkemedel avses i denna lag varje substans eller kombination av substanser 1.som tillhandahålls med uppgift om att den har egenskaper för att förebygga eller behandla sjukdom hos människor eller djur, eller 2.som kan användas på eller tillföras människor eller djur i syfte att återställa, korrigera eller modifiera fysiologiska funktioner genom far- makologisk, immunologisk eller metabolisk verkan eller för att ställa diagnos. Med radioaktiva läkemedel avses läkemedel som avger joniserande strålning. Till radioaktiva läkemedel räknas inte slutna strålkällor. Med prövningsläkemedel avses en farmaceutisk beredning av en eller flera aktiva substanser eller placebo som prövas eller används som refe- rens vid en klinisk läkemedelsprövning, inklusive produkter 1.som redan har godkänts för försäljning men som används eller sätts samman (bereds eller förpackas) på annat sätt än det godkända, 2.som används för en icke godkänd indikation, eller 3.som används för att få ytterligare information om en redan godkänd användning. I fråga om narkotiska läkemedel, läkemedel som utgör dopningsmedel och läkemedel som omfattas av lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor tillämpas bestämmelserna i läkemedelslagen, om de inte strider mot vad som är särskilt föreskrivet om dessa varor. Med generiskt läkemedel avses läkemedel som har samma kvalitativa och kvantitativa sammansättning i fråga om aktiva substanser och samma läkemedelsform som ett referensläkemedel och vars bioekvivalens med detta referensläkemedel har påvisats genom lämpliga biotillgänglighets- studier. Olika salter, estrar, etrar, isomerer, blandningar av isomerer, komplex eller derivat av en aktiv substans skall anses vara samma aktiva substans, såvida de inte har avsevärt skilda egenskaper med avseende på säkerhet eller effekt. Olika läkemedelsformer som är avsedda att intas genom munnen och vars läkemedelssubstans frisätts vid intaget skall anses vara samma läkemedelsform. I 23 § läkemedelslagen regleras vissa frågor om tillsyn. Där framgår bl.a. att har tillsyn över efterlevnaden av lagen och föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd av lagen. I bl.a. 26 § läkemedelslagen återfinns ansvarsbestämmelser. Av lag- rummet framgår att den som med uppsåt eller av oaktsamhet bl.a. bryter mot vissa särskilt angivna bestämmelser i lagen döms till böter eller fängelse i högst , om gärningen inte är belagd med straff enligt eller enligt lagen om straff för smuggling. I ringa fall ska dock inte dömas till ansvar. Straffprocessuella tvångsmedel avser andra åtgärder än straff eller sank- tioner. Det är åtgärder med funktioner i straffprocessen och de utgör tvång som riktar sig mot person eller egendom. Med begreppet avses bl.a. häktning och anhållande, kvarstad, beslag, husrannsakan, kropps- visitation samt kroppsbesiktning. Användning av straffprocessuella tvångsmedel innebär ett lagligen grundat ingrepp i den enskildes grund- läggande fri- och rättigheter, som är skyddade i RF. Skydd mot påtvingade kroppsliga ingrepp, kroppsvisitation och hus- rannsakan finns i 2 kap. 6 § RF och mot frihetsberövanden från det all- männas sida i 2 kap. 8 § RF. Begränsningar i dessa fri- och rättigheter får Prop. 2010/11:4 dock, som också nämnts ovan, ske genom lag, vilket framgår av 2 kap. 12 § RF. Begränsningar får, som nämnts, endast göras under vissa förut- sättningar. Beslag är ett mycket viktigt tvångsmedel för det praktiska utrednings- arbetet. Beslag gäller endast föremål. För att få tillgång till föremålet måste man vanligen företa en husrannsakan, en kroppsvisitation eller en kroppsbesiktning. Beslag, som regleras i 27 kap. (RB), kan användas för att säkerställa verkställighet och i bevissäkrande syfte. Misstanke om brott krävs. Det krävs dock inte att det finns en person mot vilken brottsmisstanken riktas. Beslag kan alltså företas mot både en misstänkt och en icke misstänkt. Som förutsättning gäller dock att det är fråga om föremål som skäligen kan antas: -ha betydelse för utredning om brott -ha avhänts någon genom brott eller -kunna förverkas p.g.a. brott (27 kap. 1 § RB). Det förstnämnda fallet ovan handlar om beslagets bevissäkrande funk- tion. Ett beslag kan i detta fall avse tillhyggen o.d. med fingeravtryck på, blodiga kläder, stöldgods, destillationsapparater och narkotika m.m. Det andra fallet avser föremål som avhänts någon genom brott. I det tredje fallet säkerställer beslaget att förverkande ska kunna ske i ett senare skede. får beslag även beslutas för att säkra utredning om för- verkande av utbyte av brottslig verksamhet. Tvångsmedel enligt 27 kap. BrB får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse (27 kap. 1 § tredje stycket RB). För brev, telegram eller annan försändelse som finns hos ett post- eller telebefordringsföretag gäller särskilda regler. Dessa får tas i beslag endast om det för brottet är föreskrivet fängelse eller däröver och försändelsen hade kunnat tas i beslag hos mottagaren (27 kap. 3 § RB). Den som med laga rätt griper eller anhåller en misstänkt eller verkstäl- ler häktning, husrannsakan, kroppsvisitation eller kroppsbesiktning får ta föremål som därvid påträffas i beslag. Föremål som påträffas i annat fall, får tas i beslag efter beslut av undersökningsledaren eller åklagaren. Vid fara i dröjsmål, får även utan sådant beslut åtgärden vidtas av polisman, om det inte är fråga om brev, telegram eller annan försändelse som avses i 27 kap. 3 § RB. Verkställs beslag av någon annan än undersöknings- ledaren eller åklagaren och har denne inte beslutat beslaget, ska anmälan skyndsamt göras hos honom eller henne, som då ska pröva om beslaget ska bestå (27 kap. 4 § RB). Rätten får förordna om beslag av föremål som företes vid rätten eller som annars är tillgängligt för beslag. Rätten får ta upp fråga om beslag på yrkande av undersökningsledaren eller åklagaren.