prop · GY034 · 2010-11-03 00:00:00 — Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 5.4.3, reglerar tillsammans med 16 § delgivning av beslut om förstörande. Enligt paragrafen ska den som berörs av ett beslut om förstörande del- ges beslutet. Ett åklagarbeslut om att en viss substans inte ska förstöras behöver således inte delges. Däremot ska, som framgår av 24 § tredje stycket, åklagarens beslut att den omhändertagna substansen får avhäm- tas delges den berörde. Det kan förekomma situationer där flera personer berörs av ett beslut. Har beslutet om förstörande föregåtts av ett beslag har normalt frågan om vem som berörs avgjorts i samband med beslaget. Det kan således i vissa situationer bli aktuellt att delge flera personer samma beslut om förstörande. Det gäller t.ex. om en person uppger att han eller hon äger varan och en annan person innehade den. Den som hävdar rätt till substansen får normalt anses berörd. Delgivning ska ske enligt delgivningslagen. Paragrafen reglerar delgivning i vissa fall. Huvudregeln är, som framgår av 15 §, att om ägaren till substansen är känd ska beslutet delges honom eller henne. Det är emellertid inte ovan- ligt att delgivning på vanligt sätt misslyckas. I första stycket föreskrivs därför att en förenklad form av kungörelsedelgivning får tillämpas om substansen är av ringa värde. I sådana fall får delgivning ske genom att beslutet anslås hos åklagaren. Förfarandet får tillämpas om ett försök till delgivning enligt 15 § har misslyckats eller ett sådant delgivningsförsök bedöms som utsiktslöst. Ett försök till delgivning har misslyckats om t.ex. ägaren inte bekräftar mottagandet av beslutet när det sänds till honom eller henne med post. Det bör således inte krävas att alla andra former av delgivning har prövats innan förfarandet enligt detta stycke får användas. Något delgivningsförsök behöver dock inte göras om det är utsiktslöst. Med värde avses här substansens faktiska värde, inte det belopp som den berörde kan ha betalat för den på en illegal marknad. Om det t.ex. är fråga om ett läkemedel eller en kemisk substans som har legalt mark- nadsvärde i det land från vilket det har införts bör beslutsfattaren kunna utgå från det värdet. I andra stycket regleras förfarandet hos åklagaren när ägaren till sub- stansen är okänd och det inte heller finns någon annan person som be- slutet kan riktas till. Enligt 11 § tredje stycket får ett beslut om förstör- ande fattas även om man saknar uppgift om vem som äger substansen. Beslutet ska enligt förevarande paragraf anslås hos åklagaren. Åklagaren ska ange inom vilken tid eventuella anspråk på substansen ska framstäl- las. Görs inga anspråk vinner beslutet om förstörande laga kraft. Ett an- språk kan föranleda omprövning enligt 17 §, eftersom förhållandena har förändrats. Om någon framställer anspråk på substansen har han eller hon också möjlighet att överklaga åklagarens beslut, så länge tiden för det inte har löpt ut (se 19 §). Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 5.4.3, reglerar möjligheten till omprövning. Under ett ärendes handläggning, eller efter ett lagakraftvunnet beslut, kan det ibland komma fram nya omständigheter som, om de hade varit kända tidigare, skulle ha kunnat leda till en annan utgång i saken. Det kan t.ex. komma fram att det är aktuellt att klassificera en substans som narkotika eller hälsofarlig vara. Det kan vidare komma anspråk från en tidigare okänd person som anser sig vara drabbad av ett beslut om förstörande. Även i de fall där ett beslut är uppenbart oriktigt kan en omprövning ske. Som exempel kan nämnas att beslutet har riktats mot fel person därför att han eller hon uppgav en oriktig identitet. En åklagare kan ompröva ett beslut som har fattats av honom eller henne eller av en annan åklagare. Sådan prövning kan ske både på initia- tiv av åklagaren själv och på begäran av den som har drabbats av beslu- Omprövning kan avse såväl beslut om omhändertagande som beslut Åklagaren kan däremot inte ompröva ett beslut om omhändertagande eller förstörande i de fall där ärendet är föremål för domstolsprövning eller det finns ett beslut av domstol varigenom saken har avgjorts. rätten i vissa fall kan ompröva ett beslut följer av 34 § lagen (1996:242) I förvaltningslagen (1986:223) regleras förvaltningsmyndigheternas handläggning av ärenden och domstolarnas handläggning av förvalt- Enligt 32 § förvaltningslagen gäller bestämmelserna i 8 30 §§ inte i bl.a. åklagarmyndigheternas och brottsbekämp- Eftersom handläggning av frågor om omhändertagande och förstörande ligger utanför den brottsbekämpande verksamheten gäller begränsningen inte vid handläggning enligt förevarande lag. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 5.4.3, anges i vilken ut- sträckning förvaltningslagen ska tillämpas vid åklagares handläggning av frågor om omhändertagande och förstörande. sett om ärendet handläggs inom åklagarväsendet eller av en tullåklagare. I paragrafens första stycke anges genom en uppräkning vilka bestäm- melser i förvaltningslagen som ska tillämpas vid åklagares handläggning av omhändertagande och förstörande av substanser och i andra stycket vilka ytterligare bestämmelser som ska tillämpas vid handläggningen av frågor om förstörande. Uppräkningarna är uttömmande. förfarandet genom särskilda bestämmelser i lagen som avviker från för- I tredje stycket klargörs att hänvisningen i första stycket till reglerna om jäv i 11 och 12 §§ förvaltningslagen bara gäller för befattningshavare vid som utför åklagaruppgifter. regeln i 7 kap. 6 § , som gäller för alla typer av åklagar- uppgifter, tillämpas. Begreppet allmän åklagare syftar alltså här inte på åklagare inom åklagarväsendet med viss behörighet utan på allmänna åklagare i motsats till särskilda åklagare (jfr 7 kap. 8 § ). Genom paragrafen, som har behandlats i avsnitt 5.4.3, öppnas en möjlig- het att överklaga en åklagares beslut om omhändertagande eller förstör- En polismans eller tulltjänstemans beslut om omhändertagande enligt 5 eller 7 § kan däremot inte överklagas. Den som berörs av beslutet, vilket normalt är den som innehade sub- stansen, får enligt första stycket överklaga åklagarens beslut. gäller om någon annan person berörs av detta, exempelvis om substansen ägs av någon annan än den hos vilken den påträffades. ska göras skriftligen och ges in till åklagaren från det att klaganden fick del av åklagarens beslut. Detta gäller dock inte över- klagande av åklagares beslut om omhändertagande. Undantaget gäller dels sådana beslut om omhändertagande som åklagaren själv fattar enligt 7 §, dels åklagares beslut att fastställa ett omhändertagande enligt 10 §. I de fallen får besluten överklagas utan begränsning till . Som framgår av kommentaren till 12 § ska åklagarens beslut innehålla en fullföljdshänvisning som anger vart överklagandet ska sändas. Åklagaren ska, vilket framgår av hänvisningen i 18 § första stycket till 24 § förvaltningslagen (1986:223), pröva om skrivelsen har kommit in i rätt tid. I samband med överklagandet kan det finnas anledning för åkla- garen att överväga om det finns skäl för omprövning enligt 17 §. Om åklagaren finner att överklagandet har kommit in i rätt tid, ska han eller hon enligt andra stycket överlämna överklagandet och handlingarna i ärendet till tingsrätten för prövning. Detta behöver naturligtvis inte ske om åklagaren omprövat ärendet och beslutat helt i enlighet med klagan- dens yrkanden. I 20 § anges vilken tingsrätt som är behörig. Till över- klagandet ska åklagaren foga ett eget yttrande. Syftet med detta är att domstolen redan från början ska ha ett så fullständigt underlag som möj- ligt. Några särskilda regler om förfarandet vid prövningen har inte föreskri- vits, utan lagen (1996:242) om domstolsärenden ska tillämpas. Vad detta innebär redovisas närmare i kommentaren till 21 §. Paragrafen innehåller en forumregel. Den tingsrätt inom vars domkrets det överklagade beslutet har fattats är behörig att pröva överklaganden. I paragrafen finns bestämmelser om domstolsprövningen av åklagarens beslut om omhändertagande och förstörande. I avsnitt 5.4.3 har frågor om domstolsprövningen behandlats. Av paragrafen framgår att lagen (1996:242) om domstolsärenden ska tillämpas vid domstolens handläggning av ärenden om omhändertagande och förstörande. Av 7 § lagen om domstolsärenden framgår vilka upp- gifter ett överklagande ska innehålla. Det ska innehålla uppgift om vilket beslut som överklagas, i vilken del detta överklagas och vilken ändring som yrkas, de omständigheter som åberopas till stöd för överklagandet, de bevis som åberopas samt det som ska styrkas med varje särskilt bevis. Skriftliga bevis ska ges in med överklagandet. Det är, som framgår av 19 § andra stycket, åklagaren som ska överlämna ärendet, dvs. handlingarna i ärendet om överklagande, till behörig domstol. Hänvisningen till lagen om domstolsärenden innebär bl.a. att förfaran- det som huvudregel är skiftligt. Domstolen ska se till att ärendet blir så utrett som dess beskaffenhet kräver (12 § lagen om domstolsärenden). Domstolens avgörande sker genom beslut. Tingsrättens beslut kan över- klagas till hovrätt, men då krävs prövningstillstånd (39 § lagen om dom- stolsärenden). I paragrafen anges vidare att åklagaren är motpart till den som överkla- gar när ärendet har överlämnats till domstol. Regleringen motsvarar vad som gäller för åklagaruppgifter i övrigt, nämligen att det är åklagaren och inte åklagarmyndigheten som är motpart. Paragrafen ålägger respektive att, när de ska yttra sig enligt 13 §, skyndsamt ta ställning till om det finns skäl att hos regeringen begära att substansen förklaras som narko- tika respektive hälsofarlig vara. Något sådan ställningstagande krävs givetvis inte om utredning om klassificering av substansen redan har påbörjats. Det krävs inte heller att den berörda myndigheten kan lämna in en framställan till regeringen inom den tid inom vilken åklagaren begärt att myndigheten ska yttra sig, men myndigheten ska ta ställning till om en utredning av substansen bör inledas. Vidare bör myndigheten över- väga om en påbörjad utredning av substansen ska prioriteras. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Om eller har yttrat sig till åklagaren angå- ende frågan om substansen kan komma att förklaras som narkotika eller hälsofarlig vara, ska myndigheten skyndsamt underrätta åklagaren om ändrade förhållanden som kan påverka hans eller hennes beslut om omhändertagande eller förstörande. En utredning om klassificering av en substans som narkotika eller hälsofarlig vara kan utmynna i att myndig- heten anser att det inte finns tillräckliga skäl för en sådan förklaring. I en sådan situation finns det inte skäl för vare sig omhändertagande eller förstörande, eftersom det kan antas att substansen kan komma att förklaras som narkotika eller hälsofarlig vara. Den berörda myndig- heten ska i ett sådant fall genast underrätta åklagaren, för att han eller hon ska kunna ändra sitt beslut. Skyldigheten att underrätta åklagaren omfattar även den situationen att myndigheten har fått besked om att regeringen inte förklarar substansen som narkotika eller hälsofarlig vara, dvs. när regeringen inte delar myndighetens bedömning. Enligt andra stycket ska åklagaren när han eller hon har fått en sådan underrättelse i sin tur genast underrätta domstolen, om ärendet är före- mål för domstolsprövning. Härigenom tillförsäkras domstolen aktuell och korrekt information till grund för sitt beslut. Paragrafen reglerar i vilka fall en omhändertagen substans ska återlämnas och förfarandet i dessa fall. I första stycket anges i två olika punkter när en omhändertagen sub- stans ska återlämnas. Det första fallet är om åklagaren inte fastställer ett beslut om omhändertagande som har fattats av en polisman eller en tull- tjänsteman eller om rätten efter ett överklagande av ett beslut om omhän- dertagande finner att detta ska upphöra. Det andra fallet är om åklagaren eller rätten beslutar att substansen inte ska förstöras. Substansen ska återlämnas till den person från vilken den har omhändertagits. I andra stycket föreskrivs att när något ska återlämnas så ska den från vilken substansen har omhändertagits underrättas om att den får hämtas. Han eller hon ska också upplysas att om den inte hämtas så kommer substansen att förstöras (se 25 § andra stycket 2). Om det är känt att någon annan också berörs av beslutet ska även han eller hon under- rättas om att omhändertagandet har upphört och till vem substansen kommer att lämnas ut. Underrättelsen ska, enligt tredje stycket, delges den eller de berörda personerna, varvid delgivningslagen ska tillämpas. I många fall kan för- enklad delgivning användas. Paragrafen reglerar förstörande. Den har kommenterats i avsnitt 5.4.4. I första stycket anges huvudregeln, nämligen att substansen ska förstö- ras av den myndighet som förvarar den när ett beslut om förstörande har vunnit laga kraft. Stycket har förtydligats i enlighet med Lagrådets för- slag. Ett åklagarbeslut vinner laga kraft om inte domstolsprövning begärs inom den tid som anges i 19 § första stycket eller om, i de fall där ägaren är okänd, anspråk inte framställs inom den tid som anges i 16 § andra stycket. Ett beslut om förstörande kan fattas eller vinna laga kraft även om substansen under processens gång har hunnit bli klassificerad som narkotika eller hälsofarlig vara (jfr 11 § andra stycket). I andra stycket anges i tre punkter när en substans får förstöras i andra fall. I dessa fall kan förstörande bli aktuellt även om det inte finns något beslut av åklagare eller domstol om detta. Enligt punkt 1 får den förstöras om den från vilken substansen har om- händertagits begär det. Den som ertappas med att inneha en substans som omfattas av lagen är som regel väl medveten om att substansen kan vara förbjuden eller på väg att bli förbjuden. Det kan då inträffa att han eller hon under ett förhör ber polismannen eller tulltjänstemannen att förstöra substansen. Om den berörde begär att substansen ska förstöras, t.ex. i angivna fall eller i samband med att personen underrättas om möj- ligheten att återfå substansen enligt 24 § andra stycket, kan den således förstöras. Vidare får, enligt punkt 2, en substans förstöras om den inte hämtas ut av den person från vilken den har omhändertagits efter det att han eller hon har underrättats enligt 24 § andra stycket om att substansen är till- gänglig för avhämtning. I punkt 3 klargörs att en substans får förstöras om vården av den leder till särskilda problem i form av särskilt höga kostnader för förvaringen eller betydande risker. Det kan t.ex. röra sig om en substans som är extremt farlig för människor och som därför kräver onormala säkerhets- arrangemang eller vars lagring innebär betydande hälsorisker. Bestäm- melsen är avsedd att tillämpas restriktivt. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 5.4.4, reglerar i första stycket möjligheten att under vissa omständigheter kunna få ersättning för en substans som har förstörts. Eftersom en substans i vissa fall får förstöras redan innan det finns ett lagakraftvunnet beslut kan det senare visa sig att åklagaren eller rätten finner att det saknas rättslig grund för förstörande. Ersättning kan även utges om substansen har förstörts och det senare visar sig att den inte förklaras som narkotika eller hälsofarlig vara. I nu angivna fall ska ersättning kunna utges på den enskildes begäran. Ersättning ska utges för sakskada som uppkommer till följd av att sub- stansen har förstörts. Begreppet sakskada har samma betydelse som i bl.a. skadeståndslagen (1972:207). Beloppet bör normalt räknas ut med Prop. 2010/11:4 utgångspunkt i substansens faktiska värde, inte det värde som den drab- bade kan ha betalat för den, eftersom de substanser som lagen reglerar ofta bara förekommer på en illegal marknad. Se även kommentaren till 16 § första stycket. Rätten till ersättning gäller dock, som anges i andra stycket, inte om den person från vilken substansen har omhändertagits själv har begärt att substansen ska förstöras eller om vederbörande inte har hämtat ut den efter att ha underrättats om att omhändertagandet har upphört. Enligt punkten 2 ska lagen enbart tillämpas på substanser som har om- händertagits för förstöring efter ikraftträdandet. Substansen kan ha be- slagtagits tidigare och om beslaget hävs efter ikraftträdandet kan lagen bli tillämplig. Om däremot ett beslag har hävts före ikraftträdandet men substansen av något skäl finns kvar i myndigheternas vård får något omhändertagande enligt lagen inte ske. 8.2Förslaget till lag om ändring i 36 kap. 1 b § I första stycket regleras möjligheten att förverka utbyte av brottslig verk- samhet när någon döms för ett brott för vilket är föreskrivet fängelse . Enligt andra stycket kan förverkande också tillgripas när någon döms för vissa särskilt angivna brott, som inte träffas av straff- skaleavgränsningen, bl.a. grovt dopningsbrott enligt 3 a § lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel. Eftersom regeringen föreslår att straffmaximum för sådant brott ska vara fängelse kommer detta brott att i stället omfattas av första stycket. Hänvisningen till 3 a § dopningslagen i andra stycket punkten 3 ska därför utgå. Ingen ändring i sak är avsedd. 8.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel Bokstavsbeteckningarna i första stycket byts ut mot sifferbeteckningar. Bestämmelsen i 1 § 4, som har utformats enligt Lagrådets förslag, ändras så att lagens tillämpningsområde utvidgas. kemiska substanser som ökar produktion eller frigörelse av testosteron och dess derivat eller av tillväxthormon. Motiveringen till förslaget finns i avsnitt 5.5. Motiveringen till straffskärpningen i fråga om grovt dopningsbrott finns i Straffskalan innefattar fängelse lägst och högst Den övre delen av straffskalan bör enligt regeringen förbehållas sådana Prop. 2010/11:4 brott som avses i 1 § första stycket 1 och 2, dvs. tiska anabola steroider och testosteron och dess derivat. 8.4Förslaget till lag om ändring i lagen (1992:860) om kontroll av narkotika Paragrafen har i huvudsak utformats enligt Lagrådets förslag. I första stycket har orden importeras och exporteras ersatts med föras in till eller ut från landet. På Lagrådets inrådan har bestämmelsen ställts upp i punktform. Vidare har det gjorts ett tillägg med innebörd att narkotika även får hanteras för industriellt ändamål om regeringen särskilt föreskriver det eller undantag från kravet på tillstånd har meddelats enligt 12 § fjärde stycket. I 12 § första stycket ges ett bemyndigande till regeringen att föreskriva vilken narkotika som får användas för industriellt ändamål och i fjärde stycket ett bemyndigande till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela undantag från kravet på tillstånd, se kommentaren till 12 §. Av andra stycket framgår vad som enligt förevarande lag ska förstås med införsel och utförsel. Vad som föreskrivs stämmer överens med definitionen i tullagen (2000:1281) och lagen (2000:1225) om straff för smuggling. Med svenskt territorium förstås landområden, Sveriges sjöterritorium med inre vatten och territorialhavet samt luft- rummet över landområdena och sjöterritoriet. Införsel och utförsel har skett även då en vara har förts över en sådan del av territorialgränsen som omfattas av bestämmelser angående samverkan på tullområdet. Frågan behandlas i avsnitt 5.7. Se också kommentaren till 2 §. Direkt- delegationen i andra stycket tas bort. I första stycket har regleringen att framställning av sådan beredning som innehåller narkotika utan att beredningen anses som narkotika utgått ur lagtexten. Ändringen föranleds av att bestämmelsen ska stämma överens med FN:s konvention om narkotika, se avsnitt 5.7. Frågan behandlas i avsnitt 5.2. Se vidare kommentaren till 2 §. Ordet särskilt har tagits bort i punkten 5. Ändringen är redaktionell och någon ändring i sak avses inte. En ny punkt 6 har lagts till i bestämmel- sen av vilken framgår att tillstånd till innehav av narkotika även kan ges för industriellt ändamål. Frågan har behandlats i avsnitt 5.7. Paragrafen har behandlats i avsnitt 5.2. Se kommentaren till 2 § om införsel och utförsel. Paragrafen, som i huvudsak har utformats enligt Lagrådets förslag, har kompletterats med en regel om att sådana anteck- ningar som behövs för att kontrollera efterlevnaden av lagen och av de föreskrifter som har meddelats i anslutning till lagen ska föras även av den som fått tillstånd till innehav av narkotika för utbildningsändamål eller något annat samhällsnyttigt ändamål som är särskilt angeläget och av den som fått tillstånd till det för industriellt ändamål. I konsekvens med andra bestämmelser som föreslås i lagrådsremissen och rör tillsyn har regeringen dock valt att behålla uttrycket föreskrifter som har med- delats i anslutning till lagen, i stället för föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen, som Lagrådets förslag till justerad lydelse kommit att innehålla. Genom den i förhållande till nuvarande rätt ändrade skriv- ningen om föreskrifter som meddelats i anslutning till lagen omfattas även föreskrifter enligt 8 kap. 13 § regeringsformen. Utöver det nu anförda har även vissa språkliga justeringar av lagrum- met skett. Frågan behandlas i avsnitt 5.7. Se även kommentaren till 2 §. Utöver det nu anförda har även en språklig justering skett. Paragrafen har utformats enligt Lagrådets förslag. I första, tredje och fjärde styckena har språkliga justeringar skett. Avseende ändringarna i andra stycket se kommentaren till 2 §. Det femte stycket har delats upp i tre stycken. Frågan behandlas i avsnitt 5.7. Uttrycket med stöd av lagen har ersatts med i anslutning till lagen, se kommentaren till 9 §. Skälen till ändringsförslagen har behandlats i avsnitt 5.2 och 5.7. I be- stämmelsens första stycke införs ett nytt bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter om vilken narkotika som får användas för indust- riellt ändamål. I andra stycket (tidigare första stycket) bemyndigas regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter även i fråga om innehav av narkotika. Direktdelegationen av föreskriftsrätten tas bort. Angående införsel och utförsel, se kommentaren till 2 §. Det tredje stycket är nytt. En möjlighet ges för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att undanta vissa beredningar för medicinskt eller vetenskapligt bruk och narkotika som används för industriellt ändamål från kraven på hantering av narkotika. I fjärde stycket ges ett nytt bemyndigande för regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om undantag från kravet på tillstånd. Ett sådant undantag kan ges för varor som inne- håller en mycket liten andel narkotika och där risk för missbruk inte föreligger. Det narkotiska ämnet ska genom denaturering eller på annat sätt ha gjorts omöjligt att missbruka och ämnet ska i praktiken inte kunna återvinnas. Föreskrifter kan t.ex. tydligt ange vilket denatureringsmedel en produkt ska innehålla samt vilken koncentration det föreskrivna med- let ska uppgå till. De produkter som kan var aktuella att undanta från Prop. 2010/11:4 kravet på tillstånd är t.ex. vissa rengöringsmedel och målarfärg. Skälen till ändringsförslaget har behandlats i avsnitt 5.7. Ett nytt andra stycke förs in med anledning av att straffskalan ändras för brott mot före- skrifter som meddelats med stöd av denna lag. En omnumrering görs så att punkten 4 i första stycket blir punkt 3. Bestämmelsen blir tillämplig när en substans som används för industriellt ändamål är förklarad som hälsofarlig vara enligt lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor och denna förklaring upphävs sam- tidigt som substansen i stället förklaras som narkotika. För det fall näringsidkaren vill fortsätta att hantera varan, måste denne senast efter det att den förordningsändring genom vilken varan narko- tikaförklarades trädde i kraft hos ansöka om tillstånd att få fortsätta hantera varan för industriellt ändamål.