prop · GX03220 · 2010-05-06 00:00:00 — anför att eventuella skatter och avgifter kan återkrävas av verkets underleverantör (betaltjänstleverantör) som i sin tur har återbetalat till kund, och pekar på att detta kan leda till stora praktiska problem för enskilda fordonsägare. vid menar att återbetalningsrätten kan förefalla betungande för leverantören, men att den i realiteten blir ett slag i luften, eftersom återbetalningsrätten kan avtalas bort i förväg av kunden . 2009/10:220 i enlighet med andra bestämmelser i den föreslagna lagstiftningen. Skälen för regeringens förslag En rätt till återbetalning av vissa betalningstransaktioner införs i direktivet Genom direktivets artikel 62 införs en rätt för betalaren att under vissa förutsättningar begära återbetalning av det belopp som har överförts genom en betalningstransaktion som betalaren redan har godkänt. Det framgår dock av artikel 62 att återbetalningsrätten enbart avser sådana betalningstransaktioner som initieras av eller via en betalningsmottagare. De betalningstransaktioner som omfattas av återbetalningsrätten är därmed dels överföringar med autogiro, dels kortbetalningar. Flera ytterligare förutsättningar måste också vara uppfyllda för att betalaren ska ha rätt till återbetalning. En förutsättning är att transaktionens belopp inte angavs när betalaren godkände betalningstransaktionen. Dessutom måste transaktionsbeloppet överstiga det belopp som betalaren rimligen kunde förväntat sig med hänsyn till sitt tidigare utgiftsmönster, villkoren i ramavtalet och andra relevanta omständigheter. En betalare som vill få ett belopp återbetalat måste också vara beredd att visa varför han inte rimligen kunde ha förväntat sig att behöva betala det debiterade beloppet. Om förutsättningarna för återbetalning är uppfyllda ska hela transaktionsbeloppet återbetalas. Som påpekar i sitt remissvar framgår det inte av direktivets artikel 62 att det skulle vara möjligt för en betaltjänstleverantör som är den part som åläggs en återbetalningsskyldighet enligt artikeln att sätta ned det återbetalda beloppet. I stället anges uttryckligen i artikel 62.1 tredje stycket att återbetalningen ska uppgå till hela beloppet av den genomförda betalningstransaktionen. Det framstår därför inte som att en sådan nedsättningsmöjlighet som förordar är förenlig med direktivets artikel 62. Om en sådan bestämmelse skulle införas är det sannolikt att detta skulle anses innebära ett avsteg från direktivets harmoniserade regler och därmed stå i strid med dess artikel 86. Mot denna bakgrund framstår det inte som lämpligt att införa en sådan möjlighet till nedsättning av det återbetalade beloppet. har framfört att det ansvar som läggs på myndighetens betaltjänstleverantör i fråga om återbetalning av betalningstransaktioner som initierats av betalningsmottagaren () kan få tveksamma effekter och leda till såväl tillämpningssvårigheter som felaktiga beslut. Även i dessa fall gäller att direktivet fastslår harmoniserade regler som ska genomföras i medlemsstaterna. Det framstår därför inte som lämpligt att införa regler som, jämfört med direktivets bestämmelser, innebär en mindre långtgående rätt till återbetalning. Av direktivets artikel 51.1 framgår att rätten till återbetalning kan avtalas bort i ett ramavtal, dock inte när betaltjänstanvändaren är konsument. Rätten till återbetalning är alltså tvingande till förmån för konsumenter men kan avtalas bort av betaltjänstanvändare som inte är Prop. 2009/10:220 konsumenter. Som angetts i avsnitt 9.8.1 är också syftet med återbetalningsrätten, enligt direktivets skäl 36, att skydda konsumenten när den genomförda betalningstransaktionens belopp överstiger vad som rimligen kunde ha förväntats. Av direktivets skäl 36 framgår också att betalarens återbetalningsrätt gentemot betaltjänstleverantören inte bör påverka betalarens skyldighet mot betalningsmottagaren för den bakomliggande förbindelse som betalningen avser, exempelvis varor eller tjänster som beställts, konsumerats eller fakturerats. Återbetalningsrätten ska enligt skäl 36 inte heller påverka betaltjänstanvändarens rätt att återkalla en betalningsorder. Den rätt till återbetalning som följer av direktivets artikel 62 tar alltså sikte på förhållandet mellan betalaren och dennes betaltjänstleverantör, och påverkar inte betalarens skyldigheter mot betalningsmottagaren. Företagarna har framfört att det blir betaltjänstleverantören som får stå risken vid tvist mellan betalare och betalningsmottagare i fall när betalaren begär återbetalning av beloppet, eftersom det är betaltjänstleverantören som återbetalar beloppet till betalaren. har framhållit att det måste framgå tydligt av bestämmelserna om reklamation av betalning när beloppet är orimligt högt att det är reklamation av betalningstjänsten, inte den köpta varan eller tjänsten, som avses. När det gäller och synpunkter angående mot vem ett återkrav ska ställas kan konstateras att rätten till återbetalning följer av direktivets artikel 62, som inte innehåller något utrymme för alternativ utformning av reglerna på nationell nivå. Medlemsstaterna ska enligt direktivets artikel 86 införa de harmoniserade reglerna i direktivet däribland artikel 62 om motsvarande regler inte redan finns i nationell lagstiftning. är därmed skyldigt att införa bestämmelser i nationell lag som genomför reglerna om återbetalningsrätt i artikel 62. De synpunkter på återbetalningsrättens konstruktion som framförts av och kan därför inte beaktas i detta sammanhang. Det framgår också av artikel 62.3 att betalaren och dennes betaltjänst- leverantör kan komma överens om att betalaren inte har rätt till återbetalning i vissa fall. Om betalaren har gett sitt godkännande till att genomföra betalningstransaktionen direkt till sin betaltjänstleverantör, och antingen denne eller betalningsmottagaren lämnade eller tillgänglig- gjorde information om den kommande transaktionen för betalaren minst före sista betalningsdagen, inträder inte någon rätt till återbetalning om betalaren och betaltjänstleverantören har avtalat bort denna rätt. De synpunkter på reglernas ändamålsenlighet som framställts av vid föranleder inga ytterligare överväganden i detta sammanhang. Vilka betalningstransaktioner omfattas av rätten till återbetalning? Som framgått finns det ett antal olika begränsningar avseende vilka betalningstransaktioner som omfattas, eller kan omfattas, av rätten till återbetalning. För det första omfattar artikel 62 enbart betalningstransaktioner som initierats av eller via en betalningsmottagare, dvs. betalningstransaktioner som genomförs med kort eller autogiro. Kommissionen har i ett tolkningsuttalande angett att det som avses är s.k. pull transactions, dvs. betalningstransaktioner som genomförs på betalningsmottagarens initiativ. För det andra omfattar återbetalningsrätten enbart betalnings- transaktioner där betalaren inte känner till det belopp som slutligen ska debiteras hans konto när han godkänner betalningstransaktionen. I tolkningsuttalandet från kommissionen anges som exempel när betalaren har uppgett sitt kreditkortsnummer vid reservation av hotellrum eller hyrbil och först i efterhand får reda på vilket belopp som har dragits av betalningsmottagaren (hotellet respektive hyrbilsfirman). För det tredje inträder rätten till återbetalning enbart i de fall då betalningstransaktionens belopp överstiger det belopp som betalaren rimligen kunde ha förväntat sig med hänsyn till sitt tidigare utgiftsmönster, ramavtalsvillkoren och relevanta omständigheter. och har framfört att det är osäkert vad som utgör ett rimligt belopp. Här kan noteras att kommissionen har lämnat flera tolkningsuttalanden avseende uttrycket belopp som betalaren rimligen kunde ha förväntat sig i direktivets artikel 62, och då konstaterat att vad som utgör ett rimligt belopp beror på de specifika omständigheterna och får analyseras utifrån fall till fall (eng. will depend on the specific circumstances and has to be examined on a case-by-case basis). Den inställning som kommissionen ger uttryck för, att fastställandet av vad som utgör ett rimligt belopp får göras utifrån de konkreta omständigheter som är för handen i varje enskilt fall, framstår som den mest lämpliga med beaktande av att rätten till återbetalning kan komma att åberopas i vitt skilda situationer och att någon enkel, schematisk eller kvantitativt bestämd definition av vad som utgör ett rimligt belopp i alla dessa tänkbara situationer inte låter sig göras. Det bör dock noteras att bedömningen av huruvida ett belopp är rimligt eller inte ska göras utifrån vad betalaren rimligen kunde ha förväntat sig, dvs. utifrån objektiva kriterier. Denna fråga diskuteras närmare i det följande avsnittet. Vissa betalningsflöden till och från myndigheter m.m. Utöver de inskränkningar som framgått ovanavseende vilka betalnings- transaktioner som omfattas av rätten till återbetalning, finns också andra betalningstransaktioner som faller utanför den aktuella regelns tillämpningsområde av andra skäl. Enligt direktivets artikel 1.1 f är direktivets regler inte tillämpliga på medlemsstaterna eller deras regionala eller lokala myndigheter, när de agerar i egenskap av offentliga myndigheter. Den närmare avgränsningen av när en myndighet agerar i egenskap av offentlig myndighet i direktivets mening utvecklas inte närmare i direktivet eller skälen till direktivet. Frågan behandlas i avsnitt 6.2.2. Av detta avsnitt framgår att en myndighet som gör eller mottar en betalning inom ramen för sin myndighetsutövning, exempelvis en betalning som avser skatter eller skatteåterbäring från eller till en fysisk eller juridisk person, är att betrakta som betalare respektive betalningsmottagare. Detsamma gäller för den myndighet som mottar en betalning som avser en avgift som kan hänföras till myndighetsutövning. Myndigheten i fråga omfattas då inte av de regler i direktivet som rör exempelvis betalares respektive betalningsmottagares rättigheter och skyldigheter i samband med genomförandet av en betalningstransaktion. Som också påpekats i avsnitt 6.2.2 innehåller direktivet dock inga särskilda undantags- bestämmelser om de betaltjänstleverantörer som förmedlar betalningar till eller från myndigheter. Direktivet medger alltså inte att något undantag görs för myndigheternas betaltjänstleverantörer när de förmedlar betalningar avseende skatter och avgifter. De omfattas därmed av den nu föreslagna lagstiftningen i samma utsträckning som då de förmedlar betalningstransaktioner mellan andra personer. Denna tolkning har också gjorts av kommissionen, som har uttalat att betalningar av skatter omfattas av betaltjänstdirektivet. har framfört att återbetalningsrätten kan bli problematisk i de fall där debitering av fordonsskatt och vägavgift sker utan att kunden känner till exakt belopp. I detta sammanhang bör noteras att återbetalningsrätten enligt artikel 62 begränsas på de sätt som framgått av föregående avsnitt. För vissa av de betalningsflöden som går till och från myndigheter avseende betalningar av skatter, avgifter och studielån har betalaren informerats om transaktionsbeloppet redan före det att han godkände betalnings- transaktionen. Så är fallet exempelvis om en person har mottagit ett besked från () om vilka belopp som ska betalas in under ett visst år, och personen därefter godkänner att beloppen ska överföras med autogiro. I dessa fall inträder inte någon återbetalningsrätt, eftersom beloppen var kända för godkännandet. I de vanligt förekommande fall då betalaren har lämnat ett medgivande till att betalningstransaktioner ska genomföras med autogiro och det belopp som ska betalas inte är känt då medgivandet lämnas, är rekvisitet i 5 kap. 6 § första stycket 1 lagen om betaltjänster uppfyllt. För att rätt till återbetalning från betalarens betaltjänstleverantör ska föreligga krävs dock också att beloppet överstiger vad betalaren rimligen kunde ha förväntat sig och att betalaren kan visa varför han inte borde ha förutsett det högre beloppet. Bedömningen av beloppets rimlighet ska, som framförts ovan, göras på objektiva grunder. Här bör särskilt framhållas att om betalaren haft möjlighet att förutse den ungefärliga storleken på beloppet, exempelvis genom att de kriterier enligt vilka beloppet fastställs har lämnats till betalaren eller varit lätt tillgängliga för denne, torde det i de allra flesta fall vara mycket svårt för betalaren att hävda att han inte rimligen kunde ha förväntat sig att betala det belopp som har debiterats i enlighet med dessa allmänt tillgängliga kriterier. För flera av de betalningar som tar upp i sitt remissvar, exempelvis skattebetalningar och återbetalning av studielån, Prop. 2009/10:220 gäller att beloppen fastställs enligt kriterier som framgår i tillämpliga Exempelvis innehåller 4 kap. studiestödslagen (1999:1395) och 4 kap. studiestödsförordningen (2000:655) regler om beräkning av belopp avseende återbetalning av studielån. När det gäller de betalningar som tagit upp särskilt extra debiteringar av fordonsskatt och vägavgift framgår det av relevanta författningar hur beloppen ska beräknas. I fråga om fordonsskatt finns regler i vägtrafikskattelagen (2006:227) och avseende vägavgift (trängselskatt) finns bestämmelser i lagen (2004:629) om trängselskatt och bilagan till denna lag. Denna information är allmänt tillgänglig. I fråga om exempelvis trängselskatt bör en bilägare normalt ha god kännedom om med vilken frekvens bilen har passerat en betalstation. Bilägaren har dessutom möjlighet att enkelt hitta information om vid vilka tider och med vilka belopp som trängselskatt tas ut. Det torde därför endast i mycket sällsynta undantagsfall vara så att bilägaren (betalaren) inte rimligen kunde ha förväntat sig att få betala ett belopp som ungefär motsvarar det som i efterhand debiteras hans konto avseende trängselskatt. På motsvarande sätt bör i de fall då en betalare har kännedom om de omständigheter eller det faktiska handlande som grundar betalningsskyldighet exempelvis innehav av ett fordon med vissa egenskaper och kriterierna för skatte- eller avgiftsuttag är allmänt tillgängliga, betalaren enbart i mycket sällsynta undantagsfall kunna hävda att han inte rimligen kunde ha förutsett att ett belopp av en viss storleksordning skulle debiteras hans konto. 9.8.3 Begäran om återbetalning Regeringens förslag: Betalaren kan begära återbetalning av en betal- ningstransaktion som initierats av eller via en betalningsmottagare upp till från den dag när hans konto debiterades. leverantören ska, från det att leverantören mottog begäran om återbetalning, antingen betala tillbaka hela beloppet eller motivera varför någon återbetalning inte görs. att återbetala beloppet, ska leverantören ge betalaren information om vart denne kan vända sig för att få ärendet prövat. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan avseende. av vart betalaren ska vända sig om dennes betaltjänstleverantör inte återbetalar beloppet, och vägledning om vad som gäller om betalningsmottagaren försatts i konkurs. hur och var en betaltjänstleverantörs beslut att inte återbetala ska kunna Skälen för regeringens förslag: I promemorian föreslås en bestämmelse som i sak motsvarar direktivets artikel 63 om förfarandet när en betalare begär återbetalning av en betalningstransaktion som initierats av eller via betalningsmottagaren. återbetalning från den dag då hans konto debiterades. Om betaltjänstleverantören anser att kravet på återbetalning inte är välgrundat, exempelvis på grund av att betalaren enligt betaltjänst- leverantörens uppfattning rimligen borde ha förväntat sig att få betala ett belopp i den storleksordning som har debiterats hans konto, ska betaltjänstleverantören inom den i direktivet angivna fristen på tio bankdagar informera betalaren om att någon återbetalning inte kommer att ske, och om skälen till detta. informera betalaren om dennes möjlighet att hänskjuta ärendet till ett organ för tvistlösning utanför domstol som kan pröva tvisten. bör uppgiften att lösa tvister mellan betaltjänstanvändare och deras betaltjänstleverantörer falla inom ramen för Allmänna reklamations- nämndens ansvar, i enlighet med vad som föreslås i promemorian. för att bör ges denna uppgift behandlas närmare i avsnitt 5.3. I de fall som det nu är fråga om ska en betaltjänstleverantör som vägrar återbetala beloppet informera betalaren om att denne kan hänskjuta ärendet till Det framgår också av artikel 63 och motsvarande bestämmelse i promemorian att en betaltjänstleverantör som har kommit överens med betalaren om en mer långtgående rätt till återbetalning i fråga om överföringar med autogiro inte kan vägra återbetalning. har vidare efterfrågat vägledning kring om betalaren har rätt till återbetalning även om betalningsmottagaren har försatts i I detta sammanhang kan noteras att kommissionen i ett tolkningsuttalande har tagit upp frågan om verkningarna av en återbetalning av beloppet till betalaren från dennes betaltjänstleverantör. Enligt kommissionen kommer betalarens betaltjänstleverantör att kunna kräva beloppet åter från betalningsmottagarens betaltjänstleverantör. Betalningsmottagarens betaltjänstleverantör kan i sin tur kräva återbetalning från betalningsmottagaren i enlighet med de avtalsvillkor som överenskommits med denne (eng. in accordance with the terms and conditions concluded with him). De möjligheter som betalnings- mottagarens betaltjänstleverantör har att kräva återbetalning av betalningsmottagaren regleras i avtalet dem emellan. direktivet inte några särskilda regler om detta. I avsaknad av särskild reglering torde, om betalningsmottagaren går i konkurs, dennes betaltjänstleverantör kunna göra gällande sina rättigheter enligt tillämplig lagstiftning mot konkursboet för det fall att betaltjänst- leverantören har återbetalat ett överfört belopp till betalarens betaltjänst- Den regel om rätt till återbetalning som tagits in i direktivets artikel 62 medger dock inget undantag från rätten till återbetalning i de fall då betalningsmottagaren har försatts i konkurs. direktivets skäl 36, som noterats i avsnitt 9.8.2, att återbetalningsrätten inte bör påverka vare sig betalarens skyldigheter mot betalnings- mottagaren för den bakomliggande transaktionen dem emellan eller dennes rätt att återkalla en betalningsorder. Så som direktivet är utformat i denna del har betalaren getts en rätt till återbetalning från sin betaltjänstleverantör som kan göras gällande oberoende av partsförhållandena i övrigt. Det kan diskuteras huruvida detta skapar en asymmetrisk situation genom att betalaren under vissa förutsättningar kan återfå det överförda beloppet från sin betaltjänstleverantör även i fall då betalningsmottagaren, . 2009/10:220 exempelvis i en obeståndssituation, inte kan betala motsvarande belopp åter till sin betaltjänstleverantör. I en sådan situation kan betalnings- mottagarens betaltjänstleverantör vara skyldig att betala beloppet till betalarens betaltjänstleverantör utan att själv kunna återfå motsvarande belopp från betalningsmottagaren. Följden blir att betalningsmottagarens betaltjänstleverantör åsamkas en förlust. Det kan inte uteslutas att betaltjänstleverantörer kommer att kompensera sig för sådana risker genom högre avgifter som i slutändan drabbar kollektivet av betaltjänstanvändare. Det framstår mot denna bakgrund inte som helt entydigt att direktivets reglering i denna del är samhällsekonomiskt effektiv. De regler som finns i direktivet ska dock genomföras i svensk rätt, inbegripet bestämmelserna om rätt till återbetalning i artiklarna 62 och 63. Bestämmelser som i sak motsvarar direktivet och de bestämmelser som föreslås i promemorian bör därför tas in i lagen om betaltjänster. Direktivet innehåller en rad artiklar som tar upp olika aspekter av hur en betalningstransaktion ska genomföras. I artikel 64.1 fastslås att en betalningsorder ska anses mottagen när den tas emot av betalarens betaltjänstleverantör eller, under vissa förutsättningar, den första därpå Av artikel 64.2 framgår dock att betaltjänst- användare som initierar en betalningsorder får avtala med sin betaltjänstleverantör om att betalningsordern i stället ska anses vara Regler om vad som gäller när en betaltjänstleverantör vägrar att utföra en betalningsorder finns i artikel 65.1. I sådana fall ska betaltjänst- leverantören meddela betaltjänstanvändaren detta och ange både skälen för vägran och hur betaltjänstanvändaren bör gå till väga för att korrigera något fel från dennes sida som lett till vägran. Det framgår också av artikel 65.2 att betalarens betaltjänstleverantör inte får vägra att utföra en godkänd betalningsorder om alla villkor i dennes ramavtal är uppfyllda. Artikel 66 innehåller bestämmelser om betalningsorderns oåter- Det anges som huvudregel i artikel 66.1 att betaltjänst- användaren inte får återkalla en betalningsorder efter det att den har mottagits av betalarens betaltjänstleverantör. Av artikel 66.2 framgår att betalaren vid en betalningstransaktion som initieras av eller via betalningsmottagaren inte får återkalla betalningsordern efter att ha överfört betalningsordern eller gett sitt godkännande att genomföra Vid autogirering får betalaren dock, enligt artikel 66.3, återkalla betalningsordern senast i slutet av bankdagen före den dag då medlen ska debiteras hans konto. Om parterna har kommit överens om att betalningsordern ska anses mottagen , i enlighet med artikel 64.2, gäller en särskild regel i artikel 66.4. I dessa fall får en betaltjänstanvändare återkalla en betalningsorder senast i slutet av den bankdag som föregår den avtalade dagen. När de tidpunkter som anges i Prop. 2009/10:220 artikel 66.166.4 har passerats får en betalningsorder enbart återkallas om den betaltjänstanvändare som vill återkalla ordern har avtalat om detta med sin betaltjänstleverantör. Godkännande från betaltjänstleverantören och i vissa fall även betalningsmottagaren krävs också. I artikel 67.1 slås fast att alla betaltjänstleverantörer som medverkar i genomförandet av en betalningstransaktion ska överföra hela betalnings- transaktionens belopp och avstå från att dra av avgifter från det överförda beloppet. Enligt artikel 67.2 får betalningsmottagaren dock avtala med sin betaltjänstleverantör att denne får dra av sina egna avgifter från beloppet innan det krediteras betalningsmottagaren. I så fall ska hela transaktionsbeloppet och avgifterna redovisas separat för betalnings- mottagaren. Det framgår av artikel 67.3 att betalarens betaltjänst- leverantör ansvarar för att betalningsmottagaren erhåller hela betalnings- beloppet, förutom sådana avgifter som denne avtalat om med sin betaltjänstleverantör. När betalningstransaktionen har initierats av eller via betalningsmottagaren typiskt sett i fråga om kortköp och överföringar med autogiro ska dennes betaltjänstleverantör se till att betalningsmottagaren får hela betalningsbeloppet. 9.9.2 Mottagande av betalningsorder Regeringens förslag: En betalningsorder är mottagen när den tas emot av Om detta inte sker på en bankdag, ska ordern anses ha tagits emot närmast följande bankdag. leverantörer får dock fastställa en brytpunkt nära bankdagens slut, och behandla de betalningsorder som inkommer efter denna tidpunkt som om de tagits emot närmast följande bankdag. Betalaren och leverantören kan avtala om en tidpunkt för mottagandet som avviker från huvudregeln. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: I promemorian föreslås två bestämmelser som genomför direktivets artikel 64 om mottagande av Det föreslås dels en bestämmelse som anger när en betalningsorder anses ha mottagits enligt huvudregeln i artikel 64.1, dels en bestämmelse som motsvarar regeln om parternas möjlighet att avtala om mottagningstidpunkt i artikel 64.2. kommentar till den bestämmelse som genomför direktivets huvudregel