prop · GX03237 · 2010-06-23 00:00:00 — Dessa föreslår att det införs en bestämmelse om att verkställande direktör i aktiebolag alltid ska vara behörig att ta emot delgivningar. Arbetsdomstolen uppger att det inte sällan inträffar att den verkställande direktören själv uppfattar sig ha sådan behörighet och returnerar ett av honom eller henne undertecknat mottagningsbevis till domstolen. I dessa fall måste alltså domstolen i vissa fall göra ett nytt delgivningsförsök. Det bör noteras att delgivning alltid får ske med en styrelseledamot även om han eller hon inte är behörig att själv teckna den juridiska personens firma. En ordning som innebär att även den verkställande direktören alltid är behörig att ta emot delgivning framstår också som lämplig och ändamålsenlig med hänsyn till den framskjutna position som den verkställande direktören i ett aktiebolag som regel har. Regeringen anser därför till skillnad från promemorian att det bör införas en bestämmelse av innebörd att den verkställande direktören i ett aktie- bolag alltid är delgivningsmottagare för bolaget. I lagrådsremissen gjordes bedömningen att en vice verkställande direktör i ett aktiebolag inte bör vara delgivningsmottagare om försök att delge den verkställande direktören har misslyckats. Lagrådet ifrågasätter om inte en vice verkställande direktör i ett aktiebolag ska vara delgivningsmottagare i en sådan situation. Regeringen konstaterar att det är vanligt att det i aktiebolag finns en vice verkställande direktör som vid förfall för den verkställande direktören träder in i dennes ställe. I frågor som rör bolagets löpande förvaltning är verkställande direktören behörig ställföreträdare. Det kan därför hävdas att den vice verkställande direktören är att jämställa med en suppleant för den verkställande direktören i sådana frågor (8 kap. 28, 29 och 36 §§ aktiebolagslagen). Det framstår som följdriktigt att i delgivningssammanhang behandla en vice verkställande direktör på samma sätt som en suppleant för behörig ställföreträdare. En vice verkställande direktör bör således vara behörig att ta emot delgivning när ett försök att delge en behörig ställföreträdare eller den verkställande direktören har misslyckats. Liksom anförs i promemorian görs vidare bedömningen att bestäm- melsen delgivningslag om att handlingen i vissa fall ska kunna lämnas till någon som har rätt att sammankalla dem som ska besluta i den Prop. 2009/10:237 juridiska personens angelägenheter har spelat ut sin roll bl.a. mot bakgrund av de förändringar som har skett inom associationsrätten. Regeringen ansluter sig till denna bedömning. Som framgår av avsnitt 5.1 är den nya delgivningslagen subsidiär i förhållande till andra författningar. I de lagar som reglerar en viss associationsforms inre organisation kommer även fortsättningsvis att kunna finnas särskilda bestämmelser om vem som är delgivnings- mottagare. Som exempel kan nämnas att aktiebolag och ekonomiska föreningar i vissa fall är skyldiga att bemyndiga och till anmäla en person som är bosatt i att på företagets vägnar ta emot delgivning (8 kap. 40 § aktiebolagslagen och 6 kap. 11 § fjärde stycket lagen om ekonomiska föreningar) Ett annat exempel är 6 kap. 31 § kommunallagen (1991:900) där det anges att delgivning med en nämnd sker genom att handlingen lämnas till ordföranden eller den som enligt ett reglemente eller ett särskilt beslut är behörig att ta emot delgivningar. Vidare är en hyresvärd som är en juridisk person och vars ställföreträdare inte finns i landet, skyldig att i ett skriftligt meddelande som anslås på väl synlig plats i huset ange uppgifter om namn och adress på en i bosatt person som är behörig att på hyresvärdens vägnar ta emot delgivning (12 kap. 18 i § jordabalken). Regeringens förslag: Om en boutredningsman har förordnats för ett dödsbo är denne ensam delgivningsmottagare. När boutredningsman inte har förordnats är dödsbodelägarna tillsammans delgivningsmottagare. En dödsbodelägare är dock ensam delgivningsmottagare om han eller hon sitter i boet eller om delgivningen föranleds av att dödsboet innehar fast egendom som är taxerad som lant- bruksenhet. I dessa fall ska den som mottagit handlingen underrätta övriga delägare om delgivningen så snart det kan ske. Bestämmelserna om delgivning med dödsbon förs in i . När delgivning ska ske med Allmänna arvsfonden är chefen för Kammarkollegiet, eller någon annan person som är behörig att ta emot delgivningen för Kammarkollegiets räkning, delgivningsmottagare. Promemorians förslag: Om boutredningsman har förordnats ska han eller hon vara delgivningsmottagare. Har boutredningsman inte förordnats ska var och en av dödsbodelägarna vara delgivningsmottagare. Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser uttalar sig inte särskilt i denna del. Ett antal remissinstanser, bl.a. Hovrätten för Nedre och , är tveksamma till förslaget eller avstyrker det. Några remissinstanser, bl.a. , anser att det behöver framgå tydligt att den dödsbodelägare som tar emot handlingen är skyldig att underrätta övriga dödsbodelägare om delgivningen. Skälen för regeringens förslag När någon har avlidit ska dödsbodelägarna gemensamt förvalta den dödes egendom under boets utredning, om inte någon annan genom förordnande i testamente fått uppdraget att förvalta dödsboet (testaments- exekutor) (18 kap. 1 § ). Denna rättsliga gemenskap kallas för dödsbo. Ett dödsbo är en juridisk person. Dödsbodelägare är efter- levande make eller sambo, arvingar och universella testamentstagare. Alla dödsbodelägare måste vara eniga om de åtgärder som vidtas med kvarlåtenskapen. Om dödsbodelägare inte kan enas om förvaltningen av boet, kan någon av dem begära att rätten ska förordna en boutrednings- man som övertar förvaltningen (19 kap. 1 § ). Ett sådant beslut innebär att dödsbodelägarna i princip inte längre har rätt att be- stämma över förvaltningen. Dödsbodelägarnas förvaltningsrätt kan också, genom förordnande i testamente, överflyttas till en testaments- exekutor. Bestämmelserna i 9 § första och andra styckena delgivnings- lag om vem som ska sökas för delgivning när en juridisk person ska delges gäller inte delgivning med dödsbo. För delgivning med dödsbo finns det i stället särskilda bestämmelser i paragrafens fjärde och femte stycken. Bestämmelserna reglerar endast undantagssituationerna när det är möjligt att endast söka en av dödsbodelägarna för delgivning. Även om det inte anges uttryckligen är huvudregeln att delgivning ska ske med den eller de personer som förvaltar dödsboet, dvs. boutredningsman, testamentsexekutor eller dödsbodelägarna. Om en dödsbodelägare sitter i boet är det enligt 9 § fjärde och femte styckena alltid tillräckligt att han eller hon söks för delgivning. Inne- börden av uttrycket sitter i boet framgår varken av förarbetena till delgivningslagen eller . Den vanligaste uppfattningen torde vara att det är en dödsbodelägare som bor kvar i den avlidnes bostad. Den som sitter i boet får sökas även om boet inte förvaltas av dödsbodelägarna. Dessutom får vem som helst av dödsbodelägarna sökas för delgivning, om delgivningen föranleds av att dödsboet innehar fast egendom som är taxerad som lantbruksenhet. I de fall endast en av dödsbodelägarna söks för delgivning så åligger det honom eller henne att utan dröjsmål lämna handlingen till boutredningsman eller annan som har rätt att företräda boet eller, om sådan person inte finns, underrätta övriga delägare om delgivningen. Regeln om att delgivning alltid kan ske med dödsbodelägare som sitter i boet fördes över från till delgivningslag. I lagstiftningsärendet övervägdes om regeln att handlingen får lämnas till en sådan delägare även när boutredningsman är förordnad borde avskaffas. Som skäl för att inte ändra bestämmelsen anfördes att bestämmelsen syntes ha fungerat tillfredsställande och att ingen anmärkning hade riktats mot den. Vidare bedömde man att det i fråga om fastighetsförhållanden inte så sällan skulle förekomma att det inte är bekant för den myndighet som ska ombesörja delgivningen att dödsboet har avträtts till förvaltning av boutredningsman, medan myndigheten däremot borde kunna få kännedom om vem som sitter i boet (prop. 2009/10:237 1970:13 s. 134). Undantagsbestämmelsen beträffande dödsbon som innehar jordbruks- fastighet infördes . Bestämmelsen tillkom eftersom dödsboägda fastigheter ofta gav upphov till delgivningsproblem. I de fall dödsboet innehar en jordbruksfastighet ansågs det finnas anledning att ställa sådana krav på den inre organisationen såvitt gäller förvaltningen av den fasta egendomen att delgivning alltid borde kunna ske med vem som helst av delägarna utan att det torde innebära någon större risk för rättsförlust. Det förutsattes dock att delgivning i första hand även fortsättningsvis skulle ske med dödsbodelägare som sitter i boet (prop. 1988/89:9 s. 20 f.). Genom datoriseringen av register för mål och ärenden går det numera snabbt och enkelt att kontrollera om en boutredningsman har förordnats för ett dödsbo. Möjligheten att i vissa fall kunna delge en av dödsbodel- ägarna trots att boutredningsman har förordnats framstår därför inte längre som nödvändig av praktiska skäl. Det kan dessutom konstateras att den nuvarande bestämmelsen framstår som mindre lämplig av rätts- säkerhetsskäl, eftersom bakgrunden till att boutredningsman har förord- nats ofta är motstridiga intressen mellan delägarna. Regeringen ansluter sig mot denna bakgrund till promemorians förslag att endast boutred- ningsmannen ska vara delgivningsmottagare när en sådan har förordnats. Samma skäl för en ändring gör sig emellertid inte gällande när döds- boet förvaltas av en testamentsexekutor. Det kan inte uteslutas att en ordning som innebär att endast denne är delgivningsmottagare kan leda till problem. I princip måste den som ska se till att delgivning sker ta del av förordnandet för att få veta vem som är testamentsexekutor och om förordnandet innebär att han eller hon är behörig att ta emot delgivning för dödsboet. Regeringen anser att denna ordning är mindre lämplig. Det framstår inte heller som lämpligt att behålla den ordning som gäller . att den som ska se till att delgivning sker kan välja om testaments- exekutorn eller någon som sitter i boet ska sökas för delgivning. Bestämmelsen bör därför utformas på så sätt att testamentsexekutorn inte kan vara delgivningsmottagare. För att bli delgivningsmottagare bör en testamentsexekutor vara hänvisad till att ansöka om att bli förordnad till boutredningsman (19 kap. 1 och 3 §§ ). När det gäller dödsbon där boutredningsman inte är förordnad föreslås i promemorian att det ska vara tillräckligt att en av dödsbodelägarna söks för delgivning oberoende av om någon av dem sitter i boet. Som skäl för förslaget anförs att en ordning som innebär att man, i de fall en boutred- ningsman inte är förordnad, alltid skulle behöva söka samtliga dödsbo- delägare är otidsenlig och opraktisk. Enligt promemorian skulle det onekligen vara en stor fördel från effektivitetssynpunkt om det är tillräck- ligt att handlingen lämnas till någon av delägarna. Det konstateras vidare att det inte har framkommit att möjligheterna att delge en av dödsbo- delägarna när han eller hon sitter i boet eller när dödsboet innehar en lantbruksegendom skulle ha gett upphov till rättsförluster. Ett antal remissinstanser invänder mot förslaget. Dessa pekar främst på att dödsbons rättsliga karaktär skiljer sig från andra juridiska personers. Ett dödsbo uppstår i och med någons dödsfall. Det rör sig således inte om en rättslig gemenskap som har bildats frivilligt. Verksamheten i ett dödsbo går i regel enbart ut på att, med beaktande av samtliga berördas intressen, avveckla den avlidnes ekonomiska förhållanden. Dödsbo- förvaltningen är en mer eller mindre tillfällig verksamhet som upphör i och med att kvarlåtenskapen slutligt övergått till dem som ska ha del av den enligt lag eller testamente. När förvaltningen utövas av delägarna gemensamt måste de i princip alltid vara överens om de åtgärder som ska vidtas. Dessa skillnader talar enligt dessa remissinstanser mot att likställa dödsbon med övriga juridiska personer när det gäller delgivning och motiverar en ordning som innebär att samtliga dödsbodelägare bör vara delgivningsmottagare tillsammans. Regeringen har förståelse för remisskritiken. Frågan om delgivning av dödsbon är nära förknippade med övriga regler om dödsbon i ärvda- balken och det är inte lämpligt att ytterligare revidera delgivningsregler- na utan att se över bestämmelserna om dödsbon i övrigt. Bestämmelserna delgivningslag som anger när en av dödsbodelägarna är delgivningsmottagare bör därför inte ändras. De bör dock lämpligen placeras i . En annan fråga som behandlas i promemorian rör den situationen att Allmänna arvsfonden är dödsbodelägare (5 kap. och lagen [1994:243] om Allmänna arvsfonden). Kammarkollegiet företräder Allmänna arvsfonden. Om fonden är enda arvinge eller om fonden är testamentstagare, ska Kammarkollegiet förordna en god man att företräda fonden vid boutredningen (17 § i lagen om Allmänna arvsfonden). För sådan god man gäller vad som är föreskrivet om sysslomän i 18 kap. handelsbalken. Den gode mannen ska hantera den praktiska avvecklingen av boet. Det är emellertid fortfarande Kammarkollegiet som bevakar fondens rätt till egendom och som för fondens talan i mål och ärenden som rör fonden (15 § lagen om Allmänna arvsfonden). När dödsboet ska delges bör därför inte den gode mannen utan chefen för eller annan person som är behörig att ta emot delgivningen för Kammarkollegiets räkning, vara delgivningsmottagare. Regeringen instämmer därför i promemorians förslag att det för att det inte ska råda någon tvekan om detta bör föras in en särskild bestämmelse av denna innebörd i lagen om Allmänna arvsfonden. 7.4Delgivning med delägare i samfällighet m.m. Regeringens förslag: Vid delgivning med delägare i en samfällighet eller med medlemmar i en sammanslutning är, om det finns en styrelse eller annan som är utsedd att förvalta samfällighetens eller sammanslutningens angelägenheter, styrelseledamot eller förvaltare delgivningsmottagare. Om det varken finns styrelse eller förvaltare är den som har rätt att sammankalla dem som ska besluta i samfällighetens eller sammanslut- ningens angelägenheter delgivningsmottagare. Om försök att delge styrelseledamot respektive förvaltare har miss- lyckats eller bedöms sådana försök som utsiktslösa, är en suppleant för ledamot av styrelsen delgivningsmottagare. Suppleanten ska se till att handlingen lämnas till någon som har rätt att företräda delägarna respektive medlemmarna eller underrätta dem som avses med delgiv- ningen. Vid delgivning med andelshavare i en koncession enligt mineral- lagen (1991:45) är även gruvföreståndaren delgivningsmottagare. En bestämmelse om detta tas in i minerallagen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot promemorians Skälen för regeringens förslag: När flera personer äger den egendom som ett mål eller ärende rör är utgångspunkten att delgivning sker genom att handlingen sänds eller lämnas till samtliga delägares delgivnings- mottagare. Regeringen anser i likhet med promemorian att denna utgångspunkt bör gälla även fortsättningsvis. Vid delgivning med delägare i samfällighet eller med medlemmar i en sammanslutning får dock, om det finns en styrelse eller annan som är utsedd att förvalta samfällighetens eller sammanslutningens angelägen- heter, delgivning ske genom att handlingen lämnas till styrelseledamot eller förvaltaren (10 § första stycket första meningen delgivningslag). I andra hand får handlingen lämnas till den som har rätt att sammankalla dem som ska besluta i samfällighetens eller samman- slutningens angelägenheter (10 § första stycket andra meningen). Om försök enligt första stycket misslyckats eller bedöms som utsiktslöst får i stället delgivning ske genom att handlingen lämnas till en suppleant för en ledamot av styrelsen (10 § andra stycket). Suppleanten ska i sådana fall se till att handlingen lämnas till någon som har rätt att företräda delägarna eller medlemmarna eller underrätta dem som avses med delgivningen. Syftet med bestämmelsen är att underlätta delgivning så att delgivning inte behöver ske med samtliga delägare eller medlemmar. Bestämmelsen är tillämplig endast på samfälligheter som inte är juridisk person. I annat fall tillämpas bestämmelsen om delgivningsmottagare för juridiska personer (jfr 1 och 18 §§ lagen [1973:1150] om förvaltning av samfälligheter och prop. 1970:13 s. 136). I promemorian anförs att ingenting har framkommit som talar för att det finns ett behov av att ändra bestämmelsen. Det föreslås att bestäm- melsen utan ändring i sak ska föras över till den nya lagen, dock att det av lagtexten bör framgå att bestämmelsen inte är tillämplig när det är Prop. 2009/10:237 fråga om delgivning med juridiska personer. invänder mot förslaget. Regeringen ansluter sig till promemorians förslag. Enligt 10 § tredje stycket delgivningslag får delgivning med samtliga delägare av en gruva ske genom att handlingen lämnas till gruv- föreståndaren. har gruvlagen (1974:342), lagen (1974:890) om vissa mineralfyndigheter och lagen (1989:658) om inlösen i vissa fall av rätt till gruva m.m. ersatts av minerallagen (1991:45). I minerallagen används uttrycket koncession i stället för gruva. Om flera har andel i en koncession är de enligt 12 kap. 2 § minerallagen skyldiga att välja en föreståndare för verksamheten (gruv- föreståndare). Val av föreståndare ska anmälas till bergmästaren (jfr förordning [2008:1233] med instruktion för geologiska undersökning). Sker inte sådan anmälan eller har någon utsetts som inte är behörig, ansvarar varje andelshavare som om han eller hon var före- ståndare. Gruvföreståndaren ansvarar i andelshavarnas ställe för att verk- samheten bedrivs enligt vissa bestämmelser i minerallagen. I prome- föreslås att bestämmelsen delgivningslag utan saklig ändring förs över till minerallagen. Regeringen ansluter sig till promemo- rians förslag. De nämnda bestämmelserna innebär alltså att en person i vissa fall kan vara gemensam delgivningsmottagare för flera rättssubjekt. Bestämmel- serna hindrar dock inte att delgivning sker genom att handlingen lämnas till den eller de personer som är delgivningsmottagare för respektive rättssubjekt. 7.5Delgivning när den som ska delges företräds av ombud Regeringens förslag: När den som ska delges företräds av ett ombud är även ombudet delgivningsmottagare. Om handlingen lämnas till annan delgivningsmottagare än ombudet bör ombudet underrättas om det. Om handlingen innehåller ett föreläggande för huvudmannen att fullgöra något personligen är dock ombudet inte delgivningsmottagare. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot promemorians Skälen för regeringens förslag: Om den med vilken delgivning ska ske har ombud, bör enligt delgivningslag delgivning vanligtvis ske med ombudet. En förutsättning för detta är naturligtvis att ombudet är behörigt att ta emot handlingen. Ett ombud anses enligt delgivningslag behörigt att ta emot handlingar för huvudmannens räkning om inte annat framgår av fullmakten. Ombudet är dock inte behörigt om handlingen innehåller ett föreläggande som är riktat till huvudmannen personligen, t.ex. en kallelse att inställa sig personligen till ett sammanträde eller ett föreläggande att fullgöra något vid äventyr av (11 § andra stycket). Om delgivning sker med huvudmannen, trots att ombudet är behörigt, finns det en risk för att huvudmannen felaktigt Prop. 2009/10:237 utgår från att även ombudet har fått del av handlingarna. därför underrättas om att så har skett (11 § första stycket andra meningen). Detta anses även gälla om myndigheten tidigare under hand- läggningen har godtagit att en advokat uppträder som ombud utan att förete fullmakt (JO 1999/2000 s. 336). Eftersom bestämmelsen om delgivning med ombud inte är tvingande finns det alltså ett utrymme för myndigheten att välja om delgivning ska ske med huvudmannen eller ombudet (1985 s. 661 och NJA 1998 s. 814). Enligt vad som uttalas i förarbetena kan det t.ex. vara lämpligt att myndigheten väljer att delge huvudmannen om det är känt att det råder missförhållanden mellan denne och ombudet (prop. 1970:13 s. 137 f.). Ett annat skäl kan vara att det är oklart om en fullmakt har återkallats eller inte. Regeringen instämmer i promemorians uppfattning att det i de allra flesta fall är lämpligt och ändamålsenligt att delgivning sker med ombudet, om inte något hinder för detta föreligger. Såsom anförs i promemorian finns det emellertid skäl att bevara den flexibilitet som nuvarande ordning ger. Lagrådet anser att ombudet alltid ska underrättas när delgivning sker med huvudmannen, om det inte framgår av fullmakten att ombudet inte har med frågan att göra. Som skäl anför Lagrådet att parten och ombudet behandlas som en enhet i processuella sammanhang. Regeringen har för- ståelse för Lagrådets synpunkt. I vissa fall kan det dock vara obehövligt att ombudet underrättas (jfr t.ex. prop. 1970:13 s. 138). Det kan också inträffa att myndigheten inte känner till att en part företräds av ombud eller vilka frågor fullmakten omfattar. Några problem med den nuvaran- de ordningen är inte heller kända. Regeringen anser därför att bestäm- melserna i 11 § första stycket delgivningslag utan ändring i sak bör föras över till den nya delgivningslagen. Däremot saknas det anledning att i delgivningslagen särskilt reglera presumtionen om att ett ombud har behörighet att vara delgivnings- mottagare om inte något annat följer av fullmakten (jfr 11 § andra stycket delgivningslag, se t.ex. 10 § lagen [1915:218] om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område [avtalslagen], 12 kap. 14 § och prop. 1971:30, del 2 s. 603). Regeringens förslag: Vanlig delgivning sker genom att handlingen skickas eller lämnas till delgivningsmottagaren. Vanlig delgivning får användas vid all delgivning. Endast myndigheter får vid vanlig delgivning skicka handlingen på elektronisk väg. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot promemorians förslag att delgivning ska kunna ske genom att handlingen skickas med post eller lämnas på annat sätt och att detta ska utgöra ett eget delgivningssätt som benämns vanlig delgivning. Flertalet remiss- instanser, däribland och , tillstyrker promemorians förslag att myndigheter vid vanlig delgivning i vissa fall ska kunna skicka handlingarna på elektronisk väg. Några remiss- instanser, bl.a. tingsätt, anser att promemorians förslag är alltför restriktivt när det gäller översändande av handlingar på elektronisk väg. Andra remissinstanser, bl.a. Datainspektionen, uttrycker farhågor när det gäller användningen av elektronisk kommunikation. Datainspektionen, som uppger sig inte kunna tillstyrka förslaget på det underlag som redovisas i promemorian, anser bl.a. att sändande av handlingar med exempelvis e-post innebär påtagliga integritetsrisker. Skälen för regeringens förslag: Det vanligaste sättet att delge handlingar är att skicka handlingen med post eller överlämna den med bud. Som bevis att delgivningsmottagaren har mottagit handlingen begärs normalt delgivningskvitto eller mottagningsbevis (s.k. vitt kort). I avsnitt 5.4 föreslår regeringen att begreppet ordinär delgivning utmönstras eftersom begreppet, som omfattar en rad olika delgivningsformer, kan anses fylla någon egentlig funktion. I promemorian föreslås att delgivningssättet vanlig delgivning införs för de situationer där delgivningsmottagaren bevisligen får del av hand- lingen. Ingen remissinstans invänder mot föreslaget. Regeringen ansluter sig till promemorians förslag. Det är angeläget att bestämmelsen om vanlig delgivning utformas på ett sätt som ger en myndighet som ska delge flexibilitet när det gäller hur handlingen skickas eller lämnas till delgivningsmottagaren.