prop · GX03170 · 2010-03-23 00:00:00 — brand, kraven på skyddsanordningar på tak samt kraven på bärighet och stabilitet i de konstruktioner som ändras genom ombyggnaden. gäller kraven på energihushållning bör dessa tillgodoses på ett sätt som tar hänsyn till byggnadens förutsättningar. Det kan innebära att t.ex. ut- vändig isolering av fasaden inte skall utföras på vissa byggnader med hänsyn till kravet på varsamhet. I stället bör andra åtgärder vidtas för att I fråga om andra krav som t.ex. storleken på rum och inredningsstandard i bostäder, ljudisolering inom byggnader eller brand- krav som syftar till att skydda egendom bör en särskild ombyggnadsnivå Inom den äldre bebyggelsen finns stora brister i fråga om Vid ombyggnad måste kraven på tillgänglighet enligt min Prop. 2009/10:170 mening uppfyllas på ett sådant sätt att människor tillförsäkras möjlighet att bo kvar inom sitt bostadsområde eller sin stadsdel även om de genom olycka, sjukdom eller ålder drabbas av ett tillfälligt eller varaktigt handi- kapp. Varje del av en byggnad som byggs om bör alltså vara tillgänglig och kunna användas på i huvudsak samma sätt som en nybyggnad. Även om t.ex. endast en lägenhet i ett trapphus är avsedd att byggas om skall denna lägenhet göras tillgänglig. Avser ombyggnaden en bostadslägenhet som ligger på tredje våningsplanet eller högre skall hiss normalt installe- ras. Saknas hiss i en bostadsbyggnad med tre eller flera våningar bör i vissa fall även en ombyggnad av lägenheterna på bottenvåningen och andra våningsplanet utlösa krav på tillgång till hiss för alla lägenheter i samma trapphus. Detta gäller om de övriga lägenheterna redan har en sådan standard att de aktuella åtgärderna medför att rekvisitet om en väsentligt förlängd brukstid uppfylls för hela den del av huset som ligger kring detta trapphus. Den redovisade synen på ombyggnadskraven bör ha fortsatt giltighet, men kraven vid ombyggnader som de formulerades i förarbetena till utgick delvis från andra för- utsättningar än de som råder . fanns det fortfarande ett bestånd av byggnader med en standard som understeg lägsta godtagbara standard enligt den dåvarande bostadssaneringslagen. Uttrycket avsevärt förlängd brukstid syftade därför på byggnader som genomgick sådana standardförbättringar att de kunde nyttjas på ett normalt sätt . finns knappast några byggnader med så låg standard kvar. Motivet för samhället att lägga till nya anspråk på en byggnad som genomgår förändringar måste därför utgå från andra förutsättningar. En annan utgångspunkt vid formuleringen av ombyggnadskraven var att kommunerna mer aktivt skulle planera vilken standard hela områden skulle få genom en ombyggnadsverksamhet som skulle regleras i detaljplaner och med statliga föreskrifter. I verkligheten har dock kommunerna i endast liten utsträckning utnyttjat möjligheten att planera standarden för hela bebyggelseområden. Det kan därför knappast anses finnas något behov av att ha kvar de föreskrifter i förordningen om tekniska egenskapskrav på byggnadsverk, m.m. som avser ombyggnads- krav i detaljplaner. En komplikation har varit att, trots att lagstiftaren både 1985 och 1995 förutsatte att det skulle utfärdas statliga ombyggnadsföreskrifter, några sådana aldrig har kommit till stånd. Svårigheten har troligen varit att det är omöjligt att generellt detaljreglera krav på byggnader med vitalt olika förutsättningar. har bebyggelsen en standard som inte generellt behöver höjas genom statlig reglering. Erfarenheterna har också visat att det inte finns behov av att områdesvis reglera byggnaders egenskaper genom planlägg- ning. De krav som bör ställas vid ändringar kan med stöd av lag regleras i de enskilda fallen vid bygglovstillfället. Två egenskaper har från allmän synpunkt framstått som mer angelägna att förbättra i hela byggnadsbeståndet än andra egenskaper, nämligen till- gänglighet och energieffektivitet. Att höja nivån på dessa egenskaper kan i många lägen leda till stora ingrepp i byggnaden, vilka kan strida mot ett annat angeläget samhällsbehov, nämligen att bevara de kulturhistoriska värdena eller vissa tidstypiska drag i bebyggelsen. När en fastighetsägare gör en stor investering genom att ändra byggna- den, finns det i vissa lägen motiv för samhället att kräva att byggnaden i sin helhet rustas upp till en högre nivå och att de olika egen- skaperna i olika grad förbättras. Detta är lika logiskt som att samhället begär att fastighetsägaren i nybyggnadsfallet ska uppfylla egenskapskrav som fastighetsägaren kanske inte anser nödvändiga. Ett sätt att beskriva när dessa högre krav på byggnaden bör ställas skulle kunna vara att relatera ombyggnadskostnaden till en genomsnittlig nybyggnadskostnad för ett likadant objekt på den aktuella orten. Bl.a. har man i valt en liknande lösning. En rimlig nivå skulle kunna vara när ombyggnadskostnaden överstiger av nybyggnadskost- naden för en motsvarande byggnad. I den kostnaden skulle i så fall inräk- nas även underhållsåtgärder som utförs i samband med de bygglovs- pliktiga ändringsåtgärderna, eftersom även t.ex. byte av taktäckning, vat- ten- och avloppsledningar och inredning leder till en förnyelse av bygg- naden. En sådan gräns borde i så fall inte vara strikt utan kunna varieras utifrån den omständigheten att det för vissa hus är lättare att nå kraven än för andra. En annan väg vore att inte fixera uppgraderingen till en generell gräns utan låta kommunerna själva bedöma från fall till fall var denna nivå bör ligga. Nackdelen med en sådan lösning är att det inte blir förutsägbart när kommunen kommer att kräva denna högre nivå. För att inte bedömning- arna ska bli nyckfulla skulle ändå kommunen genom en detaljplanebe- stämmelse själv kunna få bestämma vid vilken nivå samhället kräver en upprustning av hela byggnaden. Fördelen med en generell gräns är att byggherren i förväg vet vad man kan räkna med. Nackdelen är en risk att vissa byggherrar medvetet ser till att lägga sig strax under denna gräns. Ett sätt att komma undan denna effekt är att samhället inte ställer högre krav än att kraven kan uppfattas som rimliga även av fastighetsägaren och de boende. Det måste anses vara attraktivt även för byggherren att byggnaden rustas upp till en nivå som närmar sig den hos ett nybyggt hus men med bibehållna äldre kvali- teter. Ett annat sätt, som har förordat, är att i beräk- ningen av om kvalifikationsgränsen har uppnåtts eller inte räkna in de upprustningar som successivt görs, sedan ett krav på en viss kvalifika- tionsgräns har införts. Det är svårt att kontrollera om en generell kvalifikationsgräns har upp- nåtts genom ackumulerade bygg- och underhållsåtgärder. Anledningen till detta är att underhållsåtgärder varken är lov- eller anmälningspliktiga. är det viktigt för fastighetsbeståndet att fastighetsägarna under- håller sina byggnadsverk. Om dessa åtgärder vid en viss nivå ska utlösa s.k. följdkrav, kan detta leda till att underhållet i stället eftersätts. Det bör ändå förtydligas vilka förutsättningar som bör vara uppfyllda för att följdkrav ska utlösas. För det första bör uttrycket avsevärt för- längd brukstid utmönstras ur lagstiftningen. I stället bör uttrycket på- taglig förnyelse av byggnaden eller en betydande och avgränsad del av denna införas som en del i definitionen av termen ombyggnad. Defi- nitionen av ombyggnad bör vara en ändring av en byggnad som inne- bär att hela byggnaden eller en betydande och avgränsbar del av byggna- Prop. 2009/10:170 den påtagligt förnyas. Med påtaglig förnyelse avses sådana större ändringsåtgärder att följdkrav på hela byggnaden eller en betydande och avgränsbar del av den ska kunna ställas av . Det räcker med att någon av ändringsåtgärderna är bygglovspliktig. Däremot bör det krävas att den to- tala ekonomiska insatsen för den sökta ändringsåtgärden är så omfattande att den motiverar ganska långtgående följdkrav från samhällets sida. Kra- ven bör dock modifieras till en rimlig nivå och ta hänsyn till de kultur- värden och andra tidstypiska värden som kan finnas i byggnaden. Med en betydande och avgränsbar del menas t.ex. ett trapphus med omkring- liggande lägenheter i en byggnad. Hur de tekniska egenskapskraven bör tillämpas med hänsyn till bygg- nadens förutsättningar utvecklas i avsnitt 14.3. Termen planläggning förekommer i första hand i regeringens förslag till nytt 2 kap., men också i föreslagna 1, 4, 5 och 12 kap. Lagrådet har föreslagit att termen definieras i den nya lagen. Enligt regeringens bedömning bör termen framöver liksom enligt nuvarande bestämmelser hållas generell och omfatta arbetet med att ta fram de planformer som regleras i lagen, dvs. både de vägledande instrumenten (regionplaner och översiktsplaner) och de rättsverkande planerna (detaljplaner och om- rådesbestämmelser). I några få bestämmelser i syftar planläggning endast på arbetet med att ta fram en detaljplan. Detta framgår då av be- stämmelsen. Termen planering förekommer på några ställen i lagen. Med denna term avses normalt den planering för olika verksamheter som leder fram till planläggning. Liksom för termen bebyggelse bör det i lagens inledande definitions- paragraf finnas en förklaring av vad som i lagen menas med uttrycket sammanhållen bebyggelse. I uttrycket ingår termen bebyggelse med den innebörd som anges i definitionen av bebyggelse. En av anledningarna till att en definition av termen bebyggelse bör införas i lagen är de tillämpningsproblem som termen har vållat, särskilt vid tillämpningen av gällande 5 kap. 1 § om krav på detaljplan (jfr prop. 2008/09:146 s. 32 f.). En fråga som har uppkommit är vad som avses med sammanhållen och hur långt ifrån varandra byggnaderna eller anläggningarna kan vara placerade. Uttrycket sammanhållen bebyggelse bör definieras som bebyggelse på tomter som gränsar till varandra eller skiljs åt endast av en väg, gata eller parkmark. Liksom bör kommunen även enligt den nya lagen pröva ett mark- eller vattenområdes lämplighet för bebyggelse och bygg- nadsverk samt reglera bebyggelsemiljöns utformning med detaljplan för en ny sammanhållen bebyggelse. Det nuvarande uttrycket samlad bebyggelse som används i några be- Prop. 2009/10:170 stämmelser i nuvarande 8 kap. bör i den nya lagen ersättas med uttrycket sammanhållen bebyggelse (se författningskommentaren till 9 kap. 6 8 §§). För att inte denna förenkling av använda uttryck i lagen ska leda till att dessa senare bestämmelser om krav på bygglov m.m. ändras i sak bör, på samma sätt som föreslås i bestämmelsen om krav på detaljplan (se föreslagna 4 kap. 2 §), i två av bestämmelserna uttrycket samman- hållen bebyggelse förenas med ett krav på behov med hänsyn till om- fattningen av byggnadsverk i bebyggelsen. Vid den nuvarande plan- och bygglagens tillkomst angav departements- chefen att begreppet tillbyggnader täcker både en tillbyggnad som ger byggnaden en större planyta och en påbyggnad som ökar byggnadsvoly- men. Att en vind inreds inom befintlig byggnadsvolym utgör däremot inte tillbyggnad (prop. 1985/86:1 s. 501). Detta bör fortfarande tjäna som vägledning för vad som menas med tillbyggnad. I praktiken har det dock vid vissa åtgärder varit oklart om de ska räknas som tillbyggnader eller inte, t.ex. takkupor, balkonger och altaner. Framförallt frågan om dessa åtgärder ska vara bygglovspliktiga tillbyggnader eller inte har varit oklar, trots att viss rättspraxis har ut- vecklats. Enligt Regeringsrättens dom, RÅ 1995 ref. 42, kan en altan med räcken men utan tak och väggar inte betraktas som en tillbyggnad enligt den definition som departementschefen uttryckte i förarbetena till . Detta oavsett hur högt över marken altanen ligger. Enligt senare domar från Regeringsrätten (2027-05, 7070-06 och 609-08) kan konstateras att både altanens storlek och höjd över marken bör tas till utgångspunkt för en samlad bedömning om en altan ska betraktas som en bygglovspliktig tillbyggnad eller inte. I sammanhanget kan konstateras att balkonger och altaner inom detaljplan ofta kan anses som sådana bygglovspliktga ändringar som avsevärt påverkar byggnadens yttre ut- seende. Den nuvarande lydelsen i 14 § förordningen om tekniska egenskaps- krav på byggnadsverk, m.m. omfattar tillbyggnader. Även av den nya lagen bör det framgå att de tekniska egenskapskraven för en tillbyggnad bör modifieras med hänsyn till ändringens omfattning, byggnadens förut- sättningar, bestämmelser om varsamhet och förbudet mot förvanskning. Det bör, genom en definition av termen tillbyggnad vara tydligt att med termen avses alla volymutvidgningar. En tilläggsisolering på bygg- nadens utsida bör dock inte kunna anses vara en tillbyggnad. En tillbyggnad kan också vara ett led i en ombyggnad enligt den före- slagna definitionen av ombyggnad. Enligt förarbetena till den nuvarande (prop. 1985/ 86:1 s. 517) avses med tomt sådan mark som utgör en för bebyggelse avsedd enhet. Till tomten hör den mark som upptas av bebyggelsen och sådan mark som ligger i direkt anslutning till denna och som används eller behövs för att bebyggelsen ska kunna användas för avsett ändamål, t.ex. friytor för lek och utevistelse, kommunikationsytor samt plats för Prop. 2009/10:170 parkering, lossning och lastning. I den nuvarande lagtexten finns det ingen specifik bestämning av be- greppet tomt. En tomt kan överensstämma med fastigheten men den kan också utgöra endast en del av den. Termen tomt bör i den föreslagna nya lagtexten få en förklaring som motsvarar det som sades i de tidigare förarbetena. bör det av definitionen framgå att en allmän plats aldrig kan vara en tomt. För att tydliggöra att marken inte behöver vara avsedd för flera byggnader (vilket innebär att termen bebyggelse inte kan användas), men heller inte endast kan vara avsedd för andra anlägg- ningar än byggnader (vilket innebär att termen byggnadsverk inte kan användas) bör definitionen av tomt lyda ett område som inte är en all- män plats men som omfattar mark avsedd för en eller flera byggnader och mark som ligger i direkt anslutning till byggnaderna och behövs för att byggnaderna ska kunna användas för avsett ändamål. Innan 3 kap. 13 § i den nuvarande ändrades 1995 fanns regler om underhåll som hade samma lydelse som i nuvarande 2 § tredje stycket lagen om tekniska egenskapskrav på byggnadsverk, m.m., dvs. att byggnader ska underhållas så att deras egenskaper i huvudsak be- varas. I den sistnämnda bestämmelsen finns även särskilda krav på un- derhåll av anordningar till skydd mot olycksfall och brand, avfallshanter- ing och tillgänglighet. I förarbetena till den nuvarande (prop. 1985/86:1 s. 509) uttryckte departementschefen att som underhåll bör räknas sådana åtgärder som vidtas enbart i syfte att hålla byggnaden i ett gott tekniskt skick eller att främja en rationell drift av byggnaden. Som exempel på underhållsåtgärder angavs byte av inredning i kök och badrum, ommål- ning, omläggning av tak samt byte av golvbeläggning. I dagens lagstiftning finns underhållsregler i 3 kap. 13 § , där det framgår att byggnaders yttre ska hållas i vårdat skick. Underhållet ska anpassas till byggnadens olika värden (bl.a. historiska och kulturhistoriska). I 2 § tredje stycket lagen om tekniska egenskaps- krav på byggnadsverk, m.m. framgår att byggnadsverk ska underhållas så att deras egenskaper med avseende på de tekniska egenskapskraven i huvudsak bevaras. Anordningar som är avsedda att tillgodose kraven av- seende brandsäkerhet, skydd med hänsyn till hygien, hälsa och miljö, säkerhet vid användning samt tillgänglighet och användbarhet ska hållas i stånd. I nuvarande 10 kap. finns de sanktionsregler som kommunen kan tillgripa om en fastighetsägare inte underhåller sin bygg- nad (15 §) eller har underhållit på fel sätt (3, 12 och 14 §§). har också möjlighet att uppdra åt en sakkunnig att utreda be- hovet av underhållsåtgärder (20 §). Det finns också två särskilda förordningar som har till syfte att säker- ställa underhållet, nämligen förordningen (1991:1273) om funktionskont- roll av ventilationssystem och förordningen (1999:371) om kontroll av hissar och andra motordrivna anordningar i byggnadsverk. I den föreslagna nya lagen bör innebörden av termen underhåll pre- ciseras till åtgärder som vidtas i syfte att bibehålla eller återställa en konstruktion, funktion, användningssätt, utseende eller kultur- historiska värde. Att bibehålla eller återställa ett byggnadsverks egenskaper innebär att ett byte av en 1960-talsspis mot en modern spis skulle inrymmas i be- greppet underhåll, även om den moderna spisen har väsentligt ändrade egenskaper och utökade funktioner. Motsvarande synsätt bör gälla även för andra ursprungliga funktioner och byggnadsdelar när de byts ut. Det diskuteras ofta var gränsen mellan underhåll och ändring går. Frå- gan är om det finns en sådan gräns och om det ens är möjligt att exakt bestämma en sådan gräns. I vissa fall kan underhållsåtgärderna vara mycket omfattande, t.ex. när en fastighetsägare inte har underhållit sin byggnad. I ett sådant fall kan åtgärderna, när de väl görs, vara sådana att de skulle kunna be- traktas som en påtaglig förnyelse av byggnaden, dvs. utgöra en ombygg- nad. Om ingen av åtgärderna är bygglovspliktig bör det dock inte anses rimligt att ställa krav på stora följdinsatser. Det är ofrånkomligt att gränsen mellan underhåll och ändring är flyt- ande och i vissa fall att begreppen t.o.m. överlappar varandra. Men efter- som byggherren enligt den föreslagna nya lagen bör kunna begära ett villkorsbesked av , borde det inte vara något problem för denne att ta reda på var gränsen går och därmed vilka krav som kommer att gälla. Det finns rättfall som handlar om ändring av byggnad. I flera av dessa rättsfall har det avgörande för domstolarna varit huruvida ändringen av- sevärt har påverkat byggnadens utseende, t.ex. RÅ 1993 ref. 85, RÅ 1997 not. 227 och RÅ 2001 not. Domstolarna har däremot inte tagit ställning till huruvida åtgärden är att betrakta som en ändring eller i stället ska bedömas som underhåll. Termen underhåll bör i lagtexten preciseras till att avse åtgärder som vidtas i syftet att byggnadens konstruktion, funktion, användningssätt, utseende eller kulturhistoriska värde ska bibehållas och återställas. Ändring av en byggnad Vid tillkomsten av den nuvarande användes term- erna tillbyggnad och ombyggnad och uttrycket annan ändring. Tillbyggnader som krävde bygglov skulle uppfylla nybyggnadskraven, medan tillbyggnader som inte krävde bygglov skulle uppfylla kraven i skälig utsträckning. Enligt dåvarande lydelse av lagen avsågs med ombyggnad åtgärder som kräver bygglov och som dessutom avsevärt förlänger brukstiden för en byggnad eller en del av den. Till ombygg- nad hänfördes också sådan ändring som utfördes i avsikt att väsentligt ändra byggnadens eller byggnadsdelens användning. Ombyggnader skul- le uppfylla nybyggnadskraven i den utsträckning som angavs i plan- och byggförordningen (1987:383) och i tillämpliga myndighetsföreskrifter. Andra ändringar (som inte var lovpliktiga) skulle uppfylla nybyggnads- kraven i skälig utsträckning. förekommer inte längre termen ombyggnad i plan- och bygglagstiftningen. Anledningen till detta är bl.a. att det var svårt att vid en ombyggnad urskilja åtgärder som var en följd av eftersatt underhåll och därmed att anse som underhållsåtgärder. Dessutom anför- des att definitionen av ombyggnad var olämplig eftersom den grundades på svåra bedömningar av åtgärdens effekt och syfte. En definition av termen ändring bedömdes som obehövlig med hänvisning till att var- ken nybyggnad eller tillbyggnad definierades i lagen (prop. 1993/ 94:178 s. 96 och 99). I nuvarande lagstiftning anses i princip allt som inte är nybyggnad eller underhåll vara ändring. Ändring delas i sin tur in i tillbyggnad och annan ändring. Med ändringar avses såle- des dels tillbyggnader, dels andra ändringar än tillbyggnader. Ändring omfattar däremot inte ändrad användning. Uttrycket väsentligt ändrad användning i 15 § förordningen om tek- niska egenskapskrav på byggnadsverk, m.m. skulle i och för sig kunna vara förhållandevis oproblematiskt. Det kan dock noteras att om den änd- rade användningen inte innebär några fysiska ändringar i byggnaden så ställs inga krav alls, men om man gör en liten fysisk ändring i byggnaden ställs det krav inte endast på den ändrade delen utan även s.k. följdkrav utlöses. Då en ändrad användning utan byggnadsåtgärder kan medföra t.ex. ett behov av ökade luftflöden, kan det synas rimligt att en ändrad användning alltid ska medföra att de tekniska egenskapskraven uppfylls. Detta talar för att väsentligt ändrad användning bör göras till en åtgärd som utlöser tekniska krav och som är föremål för samhällets tillsyn och kontroll. Även ett ändrat användningssätt bör alltså betraktas som en ändring. Med tanke på att ombyggnad är en term som används av många och som uppfattas som ändringsåtgärder av lite större omfattning, bör även ombyggnad återinföras för att beskriva de situationer där samhället ställer s.k. följdkrav. Uttrycket ändring av en byggnad bör således avse såväl tillbyggnader, ombyggnader och andra änd- ringar. I betänkandet Anpassad kontroll av byggandet (SOU 1993:94 s. 235) föreslogs att med ändring skulle avses en åtgärd som förändrar en bygg- nads konstruktion, funktion eller utseende. Med språkliga modifieringar kan en sådan definition användas än , kompletterad med det kultur- historiska värdet och användningssättet. Uttrycket ändring av en bygg- nad bör användas och definieras som en eller flera åtgärder som ändrar en konstruktion, funktion, användningssätt, utseende eller kulturhistoriska värde. kommer det dock att finnas två olika typer av ändringar bygglovspliktiga ändringar och icke bygglovspliktiga ändringar. Så länge ändringarna inte har uppnått kvalifikationsnivån för ombyggnad, kom- mer kraven endast att riktas mot de ändringsåtgärder som byggherren ön- skar utföra. Det finns inga bärande skäl för att reducera kraven på änd- ringsåtgärder som inte är bygglovspliktiga då de flesta ändringsåt- gärderna ska vara väsentliga för att utlösa bygglovsplikt. Kraven i den föreslagna nya lagens 8 kap. bör även omfatta ändringsåtgärder som inte är bygglovspliktiga. Vid bygglovspliktiga ändringsåtgärder ska bygg- nadsnämnden göra en skälighetsbedömning, där kraven för nybyggnad ska vägas mot bl.a. byggnadens förutsättningar och varsamhetskravet. Trots att byggregler saknar föreskrifter om ändringar, brukar de krav som enligt byggreglerna gäller för nya byggnader vara en ut- gångspunkt för skälighetsbedömningen. Varsamhetskravet och de andra Prop. 2009/10:170 modifieringskriterierna bör dock aldrig kunna leda till att kraven helt slo- När användningen av en byggnad ändras, aktualiseras alltså alla tek- niska egenskapskrav inklusive kraven på tillgänglighet och lämplighet, vägda mot modifieringskriterierna. Om en byggherre vill använda en bo- stadslägenhet som daghem, aktualiseras t.ex. kraven på luftutbyte, ener- gieffektivitet och tillgänglighet i bygglovsprövningen och bedömningen inför startbeskedet. Det finns inget behov av att i den inledande definitionsparagrafen förklara vad som i den föreslagna nya lagen avses med termen tillsynsmyndig- het. Innebörden av termen i sig är inte svår att förstå och med stöd av lagen avser regeringen att i en förordning peka ut den eller de myndig- heter som ska vara tillsynsmyndigheter samt deras tillsynsuppgifter. Termerna villkorsbesked, startbesked, slutbesked och förhands- besked är i sig redan så specifika samt förekommer och förklaras i lag- texten på ett sådant sätt att någon särskild förklarande definition i lagens inledning är överflödig. Termen fritidshus rymmer en vid skala av bostäder där standard, lokalisering och tillgång till teknisk och social service varierar kraftigt. Den i lagtextpromemorian föreslagna definitionen riskerar att öppna för att byggnader som i praktiken redan från början är avsedda att användas som permanentbostäder får byggas med fritidshusstandard. Som flera re- missinstanser har påpekat är en sådan definition inte lämplig.