prop · GX03220 · 2010-05-06 00:00:00 — att en registrerad betaltjänstleverantör som inte längre uppfyller vissa krav för att få undantag ska ansöka om tillstånd som betalningsinstitut från det att villkoren inte längre uppfylls. ska ske om genomsnittet av de totala betalningstransaktioner som överstiger det gränsvärde som anges i 3 § första stycket 1 eller om någon av de personer som räknas upp i 3 § första stycket 2 döms för brott som rör penningtvätt, finansiering av terrorism eller annan ekonomisk Med annan ekonomisk brottslighet avses sådana brott som kan påverka förtroendet för gärningsmannens lämplighet att verka i ledande ställning hos en betaltjänstleverantör, exempelvis bedrägeri eller Av andra stycket framgår att avregistrering ska ske om en betaltjänstleverantör anmäler att den inte längre tillhandahåller betaltjänster, eller om det på annat sätt framgår att leverantörens verksamhet med betaltjänster har upphört. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.1.2. I paragrafens första stycke anges vilka krav som ska vara uppfyllda för att få tillstånd att bedriva verksamhet som betalningsinstitut. Innebörden av punkten 1 är i princip att innehållet i bolagsordningen och stadgarna ska vara förenligt med gällande lagar, förordningar och föreskrifter (jfr prop. 2002/03:139 s. 520). Punkten 2 anger bl.a. att det ska prövas om det finns skäl att anta att den planerade rörelsen kommer att drivas enligt bestämmelserna i denna lag och andra författningar som reglerar företagets verksamhet (jfr prop. 2002/03:139 s. 520). I punkten 3 uppställs ett lämplighetskrav avseende den som har ett kvalificerat innehav i det företag som tillståndsprövningen avser. Angående vad som avses med ett kvalificerat innehav, se definition i 1 kap. 4 §. Av punkten 4 framgår att en prövning av lämpligheten hos den som ingår i företagets ledning ska göras. Enligt punkten 5 ska även lämpligheten hos den som är ansvarig för betaltjänstverksamheten, och dennes ersättare, prövas. Avseende dessa personer uppställs också krav på relevant kunskap och erfarenhet. Av andra stycket framgår att kraven på styrelsen i första stycket 4 även ska tillämpas på tillsynsorganet i europabolag och europakooperativ som har ett sådant förvaltningssystem som avses i rådets förordning (EG) nr 2157/2001 (SE-förordningen) eller rådets förordning (EG) nr 1435/2003(SCE-förordningen). Motsvarande bestämmelse såvitt avser pengar finns i 2 kap. 9 § tredje stycket lagen (2002:149) om utgivning av elektroniska pengar. Av 16 § andra stycket och 22 § lagen (2004:575) om europabolag samt 21 § andra stycket och 26 § lagen (2006:595) om europakooperativ framgår att bestämmelser om styrelsen eller dess ledamöter också ska tillämpas på ett europabolags eller ett europakooperativs lednings- eller förvaltningsorgan eller dess ledamöter (jfr 2 kap. 9 § fjärde stycket i lagen [2002:149] om elektroniska pengar). Förslaget har behandlats i avsnitt 7.1.2. Av paragrafens första stycke framgår att, vid bedömning av lämpligheten hos den som har ett kvalificerat innehav i ett betalnings- institut, innehavarens anseende och kapitalstyrka ska beaktas. Med anseende avses här detsamma som vid motsvarande ägarprövning i andra finansiella företag. I förarbetena till den lagstiftning som avser ägarprövning i andra finansiella företag anförs att det vid bedömningen av en persons anseende kan vägas in t.ex. huruvida personen har dömts för ekonomiska brott. Dessutom anförs att begreppet anseende bör kunna tolkas vidare och även avse en bedömning av personens laglydighet, erfarenhet och omdöme i övrigt (prop. 2008/09:155 s. 87). Dessutom ska det beaktas om det finns skäl att anta att innehavaren kommer att motverka att betaltjänstverksamheten bedrivs i enlighet med gällande regler, och om innehavet har samband med eller kan öka risken för vissa angivna brott. Bestämmelsen motsvarar 3 kap. 2 § andra stycket lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse. I andra stycket anges att om företaget har eller kan förväntas komma att få nära förbindelser med någon annan, får tillstånd ges bara om förbindelserna inte hindrar en effektiv tillsyn av företaget. Bestämmelsen motsvarar 3 kap. 2 § fjärde stycket lagen om bank- och finansierings- rörelse. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.1.2. Av paragrafen framgår att samma regler för ägarprövning ska gälla för betalningsinstitut som för kreditinstitut. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.1.2 I paragrafens första mening anges att ansökan om tillstånd att tillhandahålla betaltjänster eller om att undantas från tillståndsplikt enligt 3 § ska prövas av . ska meddela beslut från den dag då en fullständig ansökan inkom och ansökningsavgiften erlagts. Tiden räknas från den dag då båda dessa förutsättningar uppfylldes. Om ett beslut inte har meddelats ska tillstånd, enligt andra meningen, anses ha meddelats av , och företaget ska då behandlas som ett betalningsinstitut med tillstånd att tillhandahålla de betaltjänster som ansökan avsåg. Andra meningen har utformats enligt Lagrådets förslag. Av paragrafen framgår att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om vad som utgör tillräckliga styr- och kontrollformer för verksamheten med betaltjänster enligt 6 § första stycket 2. Särskilda bestämmelser om ett betalningsinstituts rörelse Förslaget har behandlats i avsnitt 7.2.2 I paragrafen anges vilka krav på startkapital som gäller för betalningsinstitut. Kravet på startkapital är olika stort beroende på vilka betaltjänster som betalningsinstitutet avser att tillhandahålla. Ett betalningsinstitut som uppfyller det högsta av de startkapitalkrav som anges i bestämmelsen kan tillhandahålla samtliga betaltjänster som anges i 1 kap. 2 §, men först efter det att tillstånd för dem har sökts i enlighet med 2 kap. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.2.3. Begreppet grupp som förekommer i tredje stycket definieras i 1 kap. 4 §. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.2.3. I paragrafens första stycke anges de tre alternativa metoder som får användas för att beräkna det kapitalkrav som ska användas vid bestämmandet av den minsta storleken på kapitalbasen enligt 2 §. Av 29 § framgår att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om hur kapitalkravet enligt dessa metoder ska beräknas. Av andra stycket framgår att ska besluta vilken metod som ett betalningsinstitut ska tillämpa för att beräkna kapitalkravet enligt första stycket. Vid valet av metod ska ta hänsyn till verksamhetens art och omfattning samt riskerna i verksamheten. Ett beslut om vilken metod som ska användas torde vanligtvis meddelas i samband med att ett betalningsinstitut beviljas tillstånd. Finansinspek- tionen kan dock, på eget initiativ eller med anledning av t.ex. en framställning från det berörda institutet, fatta beslut om att ett en viss metod beslutades i samband med beviljande av tillstånd i stället ska tillämpa en annan metod. Andra stycket har utformats i enlighet med förslag från Lagrådet. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.2.3. Av paragrafen framgår att får besluta att kapitalkravet som beräknas enligt 3 § ska vara högre eller lägre. Ett sådant beslut ska fattas på grundval av en utvärdering av betalningsinstitutets riskhanteringsprocesser och interna kontroll- mekanismer. I direktivets artikel 8.3 talas även om att betalnings- institutets förlustdatabas får beaktas. Hantering av uppgifter om realiserade och förväntade förluster får dock anses utgöra ett led i betal- ningsinstitutets riskhanteringsprocess. Det bör dock noteras att betalningsinstitutets kapitalkrav, enligt 2 §, alltid ska motsvara minst det högsta av antingen startkapitalet enligt 1 § eller kapitalkravet enligt 3 § och att motsvarande möjlighet till reduktion inte föreligger såvitt avser kravet på startkapital. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.3.2. Förslaget har behandlats i avsnitt 6.1.2 och 7.3.2. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.3.3. Av första stycket framgår att ett betalningsinstitut eller en registrerad betaltjänstleverantör har en skyldighet att vidta särskilda åtgärder för att skydda medel som mottagits för att genomföra en betalningstransaktion. eller den registrerade betaltjänstleverantören kan antingen hålla medel mottagna av betaltjänstanvändare avskilda eller se till att sådana medel omfattas av en garanti eller försäkring som ger ett likvärdigt skydd. Andra stycket har, såvitt avser de institut hos vilka deponering på konto får ske, utformats på ett sätt som motsvarar 8 kap. 35 § lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden. Den bestämmelsen genomför liknande bestämmelser i artikel 13.8 i direktivet om marknader för finansiella instrument (MiFID) och artikel 18 i MiFID:s genom- förandedirektiv. Av tredje stycket framgår att betalningsinstitut och registrerade Prop. 2009/10:220 betaltjänstleverantörer i vissa fall får uppskatta, på grundval av historiska uppgifter och efter tillstånd av , hur stor del av mottagna medel som ska användas för genomförandet av framtida betalningstransaktioner. Tredje stycket avser situationen då ett betalnings- institut eller en registrerad betaltjänstleverantör tar emot medel där endast en del av medlen ska hanteras i enlighet med första och andra styckena. De historiska uppgifter som ska ligga till grund för uppskattningen ska vara av den karaktären att de möjliggör en rimlig uppskattning. Vid denna bedömning kan betalningsinstitutet eller den registrerade betaltjänst- leverantören t.ex. använda sig av befintliga uppgifter om hur stor den andel av mottagna medel som har använts för att genomföra betalningstransaktioner har varit. I 29 § 3 finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter som knyter an till bestämmelserna i andra och tredje styckena. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.3.4. Enligt 29 § 4 får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om bevarande av uppgifter. Bestämmelserna i lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism är tillämpliga även vid tillhandahållande av I 2 kap. 13 § den lagen finns bestämmelser om bevarande av handlingar eller uppgifter. De som tillhandahåller betaltjänster kan således vara skyldiga att dels bevara vissa uppgifter enligt den förevarande paragrafen, dels efterleva kraven på bevarande av handlingar eller uppgifter i lagen om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av Förslaget har behandlats i avsnitt 7.3.5. Första stycket innehåller bestämmelser om revisorer i betalnings- Av andra stycket framgår att europakooperativ ska upprätta årsredovisning och, i förekommande fall, koncernredovisning i enlighet med de bestämmelser i lagen (1995:1559) om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag som är tillämpliga på betalnings- institut som drivs i ekonomisk förening. avser pengar finns i 2 kap. 9 § sjätte stycket lagen (2002:149) om utgivning av elektroniska pengar. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.3.5. Den skyldighet som följer av paragrafen, att lämna separata redovisningsuppgifter avseende betaltjänstverksamheten, motsvarar det som anges i betaltjänstdirektivets artikel 15.3. som ska lämnas är de som anges i 2 kap. 1 § årsredovisningslagen (1995:1554), som enligt 2 kap. 2 § lagen (1995:1559) om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag även är tillämplig för de institut som omfattas av den senare lagen. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.3.6. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.3.8. Paragrafen har utformats efter förebild i 1 kap. 10 § lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse och 1 kap. 11 § lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.3.7 (jfr. även vad som sägs i kommentaren till 8 §). Förslagen har behandlats i avsnitt 7.3.8. Motsvarande bestämmelser finns i bl.a. 1 kap. 1113 §§ lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse och 1 kap. 1214 §§ lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden. I fråga om meddelandeförbudet i 15 § kan framhållas att den tystnadsplikt som följer med ett sådant förbud inte inskränker den rätt att meddela och offentliggöra uppgifter som följer av 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 1 och 2 §§ yttrandefrihetsgrundlagen, se också prop. 2004/05:144 s. 134. Av 15 § femte stycket framgår att meddelandeförbudet enligt första stycket även omfattar ledamöter i tillsynsorgan i europabolag och europakooperativ som har ett sådant förvaltningssystem som avses i rådets förordning (EG) nr 2157/2001 (SE-förordningen) eller rådets förordning (EG) nr 1435/2003 (SCE-förordningen). Motsvarande bestämmelse såvitt avser pengar finns i 2 kap. 9 § tredje stycket lagen (2002:149) om utgivning av elektroniska pengar. Av 16 § andra stycket och 22 § lagen (2004:575) om europabolag samt 21 § andra stycket och 26 § lagen (2006:595) om europakooperativ framgår att bestämmelser om styrelsen eller dess ledamöter också ska tillämpas på ett europabolags eller ett europakooperativs lednings- eller förvaltningsorgan eller dess ledamöter (jfr 2 kap. 9 § fjärde stycket i lagen [2002:149] om elektroniska pengar). Förslaget har behandlats i avsnitt 7.4.2. Av paragrafens första stycke framgår att betalningsinstitut och registrerade betaltjänstleverantörer som vill tillhandahålla betaltjänster genom ombud, ska anmäla ombudet till . I andra stycket anges att anmälan ska innehålla uppgifter om ombudets ledning och om hur ombudet ska leva upp till kraven i lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism. Efter påpekande från Lagrådet har ett förtydligande gjorts i punkten 3 avseende ombud som är fysiska personer. Av tredje stycket framgår att uppgifter om ett ombud som uppfyller kraven i andra stycket ska föras in i det register som för enligt 8 kap. 5 §. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.4.2. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.4.3. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.4.3. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.4.3. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.4.3. Underrättelseskyldigheten i fråga om gränsöverskridande verksamhet enligt paragrafen motsvarar den som, såvitt avser filialverksamhet, följer av 20 §. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.4.3. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.4.6. Den skyldighet som enligt första stycket åvilar betalningsinstitut och registrerade betaltjänstleverantörer bör kunna uppfyllas genom att man ser till att de regler och riktlinjer som styr ombudets verksamhet tydligt anger att kunder (betaltjänstanvändare) ska informeras i förväg om att ombudet agerar för betalningsinstitutets räkning. Av andra stycket framgår att ett betalningsinstitut som bedriver betaltjänstverksamhet genom filial ska säkerställa att filialen informerar betaltjänstanvändarna om detta. Detta motsvarar vad som gäller för ombud enligt första stycket. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.4.3. Av första stycket framgår att ett betalningsinstitut eller en registrerad betaltjänstleverantör som avser att förändra den verksamhet om vilken har underrättats enligt 1719, 21 eller 23 § ska underrätta . De ändringar som planeras kan avse t.ex. en utökning eller minskning av de betaltjänster som tillhandahålls eller personalförändringar avseende styrelseledamöter, eller betaltjänst- ansvarig. Underrättelsen ska ske innan ändringen genomförs. Enligt paragrafens andra stycke ska ett betalningsinstitut som avser att förändra verksamhet i ett annat land, som har underrättats om, meddela myndigheten i förhand om de planerade ändringarna. ska underrätta den behöriga myndig- heten i värdlandet om ändringen. Det uppställs ingen särskild tidsfrist för när på detta sätt ska vidarebefordra informationen om de planerade ändringarna till värdlandets behöriga myndighet. Utgångspunkten bör dock vara att underrättelse till värdlandsmyndigheten bör ske utan onödigt dröjsmål. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.4.4. Av paragrafens första stycke framgår att ett utländskt företag från ett EES-land, som i sitt hemland har tillstånd att tillhandahålla betaltjänster, inte behöver tillstånd enligt denna lag för att tillhandahålla betaltjänster i . Ett sådant företag behöver alltså inte ansöka om tillstånd som betalningsinstitut, utan kan genom s.k. passporting tillhandahålla betaltjänster med stöd av tillståndet i sitt hemland. Principen att ett tillstånd i hemmedlemsstaten möjliggör verksamhet i övriga medlems- stater motsvarar vad som gemenskapsrättsligt redan gäller avseende många andra finansiella tjänster Av andra stycket framgår dock att ett sådant utländskt företag får tillhandahålla betaltjänster genom ombud eller filial i först efter det att har tagit emot en underrättelse från den behöriga myndigheten i företagets hemland. Underrättelsen ska innehålla information om den verksamhet som avses bedrivas via ombudet eller filialen och uppgifter om filialens adress och ansvariga ledning. Liknande bestämmelser avseende andra finansiella företag finns i bl.a. 4 kap. 1 § lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse och 4 kap. 1 § lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.4.4. Av paragrafen framgår att ett utländskt företag från ett annat EES-land som i sitt hemland har tillstånd att tillhandahålla betaltjänster och avser att tillhandahålla betaltjänster i från sitt hemland, dvs. utan ombud eller filial här, får göra detta. En förutsättning för detta är att först har mottagit en underrättelse från den behöriga myndigheten i företagets hemland. Av underrättelsen ska det framgå vilka betaltjänster som företaget avser att tillhandahålla i . En motsvarande bestämmelse avseende utländska kreditinstitut finns i 4 kap. 2 § lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.4.5. Anmälningsplikten enligt första stycket avser det uppdragsavtal som institutet eller leverantören slutit med uppdragstagaren. Av andra stycket framgår att sådana funktioner som är av väsentlig betydelse för betaltjänstverksamheten enbart får utföras av en uppdrags- tagare om uppdragsverksamheten uppfyller vissa krav. I denna del motsvarar bestämmelsen 8 kap. 14 § första stycket lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden. Enligt 29 § 5 får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om vad betalningsinstitut och registrerade betaltjänstleverantörer ska iaktta och vilka krav de ska uppfylla i samband med uppdragsavtal. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.5. Paragrafen innehåller bemyndiganden för regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att meddela föreskrifter i olika frågor som behandlas i 3 kap. 4 kap. Informationskrav vid tillhandahållande av betaltjänster Förslaget har behandlats i avsnitt 8.2.2. Av första stycket framgår att betaltjänstleverantörer inte får ta ut några avgifter av betaltjänstanvändare som är konsumenter för att tillhandahålla information i enlighet med reglerna i 4 kap. Andra stycket ger möjlighet för betaltjänstleverantören och betaltjänstanvändaren att avtala om avgifter för viss information eller för information som lämnas på annat sätt än det som anges i ramavtalet mellan dem. Enligt tredje stycket ska de avgifter som tas ut i enlighet med andra stycket vara skäliga och motsvara betaltjänstleverantörens faktiska kostnader. Avgifterna ska i samtliga fall vara skäliga. Avgifter som inte motiveras av faktiska kostnader för informationsgivningen är inte tillåtna. Otillåtna avgifter kan vara sådana som syftar till att hindra betaltjänst- användare från att tillgodogöra sig ytterligare information, eller avgifter som endast syftar till att öka betaltjänstleverantörens intäkter. Det avgörande vid bedömningen av en avgifts skälighet är dess storlek i förhållande till betaltjänstleverantörens kostnader. En avgift som över- stiger de skäliga kostnader som betaltjänstleverantören har för att tillhandahålla information är, oavsett syftet med att införa avgiften, inte tillåten. Tredje stycket har utformats med hänsyn till vad Lagrådet anfört. Förslaget har behandlats i avsnitt 8.3.2. I paragrafens första stycke behandlas situationen då en betalnings- mottagare exempelvis en handlare erbjuder nedsättning av en kostnad när ett visst betalningsinstrument, t.ex. ett visst kontokort, används av betalaren. I dessa fall ska betalningsmottagaren informera betalaren i förväg, innan betalningstransaktionen initieras, om vilka nedsättningar som gäller. Syftet är att betalaren ska känna till de kostnader som är förenade med olika alternativa betalningssätt när han eller hon initierar betalningstransaktionen. Av andra stycket framgår att en betaltjänstleverantör som tar ut en avgift vid användning av ett visst betalningsinstrument på motsvarande sätt ska informera om detta i förväg. Upplysningar om avgifter och nedsättningar bör i samtliga de fall som omfattas av bestämmelsen tydligt framgå av information som lämnas till betaltjänstanvändaren innan transaktionen initieras. Av informationen bör det framgå vilket eller vilka betalningsinstrument som ger upphov till extra avgifter respektive nedsättning, och vilka avgifts- respektive nedsättningsbelopp det rör sig om. Om avgiften eller nedsättningen inte anges till ett exakt belopp, ska den i stället anges på ett sådant sätt att den berörde betaltjänstanvändaren utan svårighet kan fastställa hur stort beloppet är för den specifika betalningstransaktionen (t.ex. genom att avgiften eller nedsättningen anges som en fast andel i procent av det totala transaktionsbeloppet). Förslaget har behandlats i avsnitt 8.4.2. Av första stycket framgår att information om växelkursen och om alla avgifter ska ges i de fall då en tjänst som gör det möjligt att växla erbjuds före det att betalningstransaktionen initieras. De valutaväxlingstjänster som här avses är sådana där betalaren (kunden) i samband med köpet ges möjlighet att välja vilken valuta som ska användas i transaktionen, och där betalningsmottagaren tillhandahåller information i förhand om den valutakurs som tillämpas och vilket belopp som betalaren ska erlägga i den valuta som väljs. Sådana växlingstjänster kan tillhandahållas av betalningsmottagaren på försäljningsstället, t.ex. i ett fall då en butik erbjuder valutaväxling vid försäljning av varor, eller av betalnings- mottagaren vid försäljning av varor över Internet. En central komponent i de valutaväxlingstjänster som det här är fråga om är att betalaren (kunden) redan vid köptillfället väljer valuta och får information om vilken valutakurs som tillämpas för transaktionen. Bestämmelsen är därmed inte tillämplig på betalningstransaktioner där valutaväxling sker men den faktiska valutakursen fastställs först i efterhand, t.ex. när ett framtida datum då betalning ska ske anges av betalaren och den faktiska kursen redovisas först vid detta senare datum. En betalningstransaktion ska göras i den valuta som betaltjänst- användaren och betaltjänstleverantören har kommit överens om. Av andra stycket framgår att betalaren (kunden) måste godkänna valutaväxlingstjänsten innan betalningstransaktionen genomförs. En förutsättning för att betalaren ska kunna fatta ett välgrundat beslut om att utnyttja eller avstå från att utnyttja valutaväxlingstjänsten är att den som tillhandahåller tjänsten också lämnar information till betalaren om alla avgifter samt den växelkurs som kommer att användas vid transaktionen. Denna information ska lämnas att betalaren väljer att utnyttja valutaväxlingstjänsten. Det bör dock inte uppställas några särskilda krav på att information ska lämnas i förväg. Många av de transaktioner som omfattas av denna bestämmelse sker då konto- eller kreditkort utnyttjas för köp av varor i butik. Det bör då vara tillräckligt att information om avgifter och växelkurs tydligt framgår, t.ex. på kortterminalens skärm vid användning av kortterminal, före det att betalaren godkänner köpet med utnyttjande av valutaväxlingstjänsten.