prop · GX03142 · 2010-03-15 00:00:00 — Ett krav för att jämkning ska få ske bör därför vara att skyldigheten att utge skadestånd skulle vara uppenbart oskälig mot vårdnadshavaren. En jämkningsbestämmelse med denna innebörd bör lämpligen tas in i 3 kap. 6 § skadeståndslagen. I den paragrafen finns en särskild jämkningsregel som är tillämplig på ansvarsgrunderna i 3 kap. 6.1Den processuella hanteringen av principalansvaret för vårdnadshavare Regeringens bedömning: Skadeståndsanspråk enligt principalansva- ret för vårdnadshavare bör kunna tas upp i samband med ett åtal för brott. Denna ordning uppnås redan genom nuvarande regler. Någon lagändring behövs alltså inte. Skadeståndsansvaret för vårdnadshavare bör inte påverka förutsätt- ningarna för att meddela strafföreläggande eller åtalsunderlåtelse. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser yttrar sig inte i frågan. Några remissinstanser, bl.a. , , och , anser dock att brottmålsprocessen kommer att påverkas negativt, främst genom att vårdnadshavaren kan få ett incitament att inte medverka i förundersökning och huvudförhandling samt genom att vårdnadshavaren i egenskap av part bl.a. måste ges möj- lighet att ställa frågor till målsägande och vittnen. Skälen för regeringens bedömning En förälder som har vårdnaden om ett barn ska enligt regeringens förslag vara skyldig att ersätta skador som barnet vållar genom brott. innefattar även barn som inte fyllt och därmed inte kan dömas till någon påföljd. När det gäller de yngre barnen, , torde dock det nya principalansvaret vara av mindre praktisk betydelse för rättsväsendets del. För att ansvaret ska aktualiseras krävs att den skadelidande själv väcker talan mot vårdnadshavaren i form av ett tviste- En sådan talan liknar den typ av anspråk som kan riktas mot ett barn redan enligt nuvarande regelverk, med påstående att denne orsakat en skada uppsåtligen eller genom vårdslöshet. består i kränkning, måste den skadelidande även visa att barnet gjort sig skyldig till ett brott. Sådana mål som inte handläggs som brottmål utan som tvistemål är inte vanligt förekommande. Med hänsyn till det be- gränsade belopp som principalansvaret omfattar torde denna typ av mål inte heller bli vanligt förekommande. För rättsväsendets del kommer ansvaret att få betydelse när det gäller skador som upp- kommer genom brott som begås av ungdomar mellan femton och , eftersom det i dessa fall kan bli aktuellt med åtal. Enligt 22 kap. 1 § får talan om enskilt anspråk i anledning av brott, mot den misstänkte eller annan, föras i samband med åtal för brottet. Ett enskilt anspråk kan alltså föras inom ramen för brottmålet även mot annan än den tilltalade. Ett exempel på detta är ett skadeståndsanspråk riktat mot en arbetsgivare enligt reglerna om prin- cipalansvar. Begränsningen ligger i att anspråket ska vara i anledning av brott. Ett anspråk grundat på det nya principalansvaret för vårdnads- havare kan således enligt nuvarande lydelse av 22 kap. 1 § kumuleras med ett brottmål mot vårdnadshavarens barn. Reglerna är fakultativa och det är rätten som avgör om det är lämpligt att ta upp anspråket i samband med brottmålet. Om rätten avstår från att ta upp anspråket, måste den skadelidande väcka talan genom stämning i ett tvistemål. Det kan även förekomma att rätten tar upp anspråket till prövning men att det senare visar sig att det uppstår väsentliga olägenheter (t.ex. förseningar) vid en gemensam handläggning. Rätten kan då avskilja målet till handläggning enligt tvistemålsregler (se 22 kap. 5 §). Det finns skäl som talar för och emot att handlägga ett skadestånds- anspråk mot en vårdnadshavare inom ramen för en straffprocess mot den unge. anser att förslaget kan leda till negativa konse- kvenser när det gäller möjligheten att utreda och lagföra ungdomsbrotts- lighet. Myndigheten pekar på att många föräldrar bidrar konst- ruktivt i arbetet med att få den unge på rätt väg. Genom att göra vård- nadshavaren till målsägandens motpart finns enligt myndigheten en risk för att vårdnadshavaren aktivt motverkar att barnet lagförs för brottet, t.ex. genom att vilja bagatellisera barnets gärning eller att försöka förmå barnet att inte erkänna. Myndigheten anser inte heller att det kan ute- slutas att enskilda vårdnadshavare ger sitt barn falskt alibi. Regeringen fäster stor vikt vid att rättsväsendets myndigheter ska ha förutsättningar att agera med kraft och skyndsamt när barn och ungdomar har begått brott. Detta arbete underlättas ofta av ett nära samarbete med barnets föräldrar. Det finns omständigheter som talar emot att åklagarens förutsättningar att samarbeta med vårdnadshavarna påtagligt skulle för- sämras. Det föreslagna principalansvaret torde t.ex. stå i överensstäm- melse med hur många föräldrar rättsligt och moraliskt uppfattar sitt nuvarande ansvar. Att vårdnadshavaren blir part i processen har även fördelar. Ett av regeringens syften med reformen är att stärka föräld- rarnas känsla av ansvar för brott som deras barn och ungdomar begår. Om vårdnadshavarens skadeståndsansvar prövas i samband med åtalet mot barnet, involveras han eller hon mer direkt i processen. Som ytterligare skäl emot att pröva skadeståndsfrågan inom ramen för brottmålet kan anföras att fokus bör avse den unges ansvar. En skade- ståndstalan mot en vårdnadshavare, med de invändningar om jämkning som kan förekomma, riskerar att flytta fokus från ungdomen till vård- nadshavaren och även i övrigt komplicera brottmålsprocessen. ska ställas att jämkningsregeln är restriktiv och det kommer högst sällan att finnas grund att åberopa den. I vart fall kommer en sådan invändning ofta att vara okomplicerad att hantera för domstolarna. Om utredningen av vårdnadshavarens ansvar blir så omfattande att det uppstår väsentliga olägenheter, ska skadeståndsanspråket enligt gällande regler avskiljas till handläggning enligt tvistemålsreglerna. När det gäller risken, som framhålls av bl.a. , för att vårdnadshavare i ökad utsträckning inte inställer sig till huvudförhand- ling bör det uppmärksammas att det processrättsliga regelverket ger utrymme för sanktioner vid parts utevaro (bl.a. i form av vite). Dom- stolarna har således förutsättningar att hantera de praktiska problem som kan uppstå. Brottsofferperspektivet talar starkt för att skadeståndsanspråk grundat på principalansvaret bör handläggas inom ramen för brottmålet. Alterna- tivet är att målsäganden, inte sällan själv en mycket ung person, alltid måste väcka en särskild talan i domstol. En sådan ordning skulle sanno- likt minska reformens genomslag i samhället. Statsfinansiella skäl talar också för att skadeståndsanspråket mot en vårdnadshavare handläggs i samband med åtalet mot den unge. Slutligen står en sådan ordning i överensstämmelse med hur andra former av principalansvar hanteras i . Vid en samlad bedömning anser regeringen att det finns starka skäl för att denna typ av skadeståndsanspråk bör handläggas i brottmålet. Dessa skäl väger över de nackdelar som möjligen kan uppkomma vid handlägg- ningen av ungdomsbrottmålen. Skadeståndsanspråk bör alltså kunna tas upp i samband med ett åtal för brott. Denna ordning uppnås redan genom nuvarande regler. Någon lagändring behövs alltså inte. Det framstår som naturligt att med tiden följa upp införandet av ett principalansvar för vårdnadshavarna. Utvärderingen bör främst ta sikte på reformens effekter för de berörda barnen och för vårdnadshavarna. I samband med en sådan uppföljning bör, mot bakgrund av de risker pekar på, även utvärderas om och i så fall hur prin- cipalansvaret har påverkat straffprocessen för unga lagöverträdare. Även i övrigt bör sedvanliga processrättsliga bestämmelser och prin- ciper tillämpas. Detta gäller bl.a. sanktioner vid parts utevaro (bl.a. 9 kap. 7 § och 46 kap. ), föremålet för rättens prövning (17 kap. 3 §), ansvaret för rättegångskostnader (18 och 31 kap.) och krav på prövningstillstånd för att hovrätten ska pröva målet (49 kap. 12 §). Några lagändringar är därför inte påkallade. Åklagaren är enligt 48 kap. 5 a § skyldig att, i samband med utfärdande av strafföreläggande, förelägga den misstänkte sådana enskilda anspråk som åklagaren enligt 22 kap. 2 § är skyldig att föra. Eftersom anspråk enligt den nya skadeståndsgrunden inte riktas mot den misstänkte, kommer det att åligga den skadelidande att själv väcka talan mot vårdnadshavaren vid godkänt strafföreläggande. Enligt 16 och 17 §§ lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare får åklagaren i vissa fall underlåta att åtala en person som inte fyllt . En omständighet som ska beaktas särskilt är den Prop. 2009/10:142 unges vilja att ersätta målsäganden för skada som uppkommit genom Att skadeståndsanspråk kan riktas även mot en vårdnadshavare inverkar inte på denna bedömning. Att en vårdnadshavare har ersatt den skadelidande, och att det därmed inte finns någon skada att ersätta, på- verkar alltså inte möjligheten att meddela åtalsunderlåtelse. Åtal ska naturligtvis inte heller väckas mot barnet enbart i syfte att föra en skade- ståndstalan mot en vårdnadshavare. Rättsligt bistånd till målsäganden Regeringens förslag: Åklagaren ska vara skyldig att föra målsägan- dens talan baserad på principalansvaret för vårdnadshavare. Regeringens bedömning: Enligt lagstiftningens nuvarande utform- ning kommer målsägandebiträdets uppgifter att omfatta även en talan baserad på principalansvaret för vårdnadshavare. lerna om målsägandebiträde behöver därför inte ändras. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med rege- Remissinstanserna: Ingen av de remissinstanser som yttrar sig i denna del motsätter sig förslaget eller har invändningar mot bedömningen. anför dock att förslaget innebär ett mer omfattande merarbete för åklagaren än vad som antas i promemorian. Skälen för regeringens förslag och bedömning Åklagaren eller målsägandebiträdet ska normalt föra målsägandens Målsägandena i ungdomsbrottmål är inte sällan själva unga och det fram- står inte som rimligt att de inom ramen för brottmålet utan hjälp ska föra sin skadeståndstalan mot en vårdnadshavare. perspektivet talar starkt för att målsägandena bör ha rätt till rättsligt bistånd i någon form. En utgångspunkt bör vidare vara att målsägandens rätt till hjälp att utföra det enskilda anspråket inte ska vara beroende av om målsägandebiträde har förordnats eller inte. Åklagaren har enligt 22 kap. 2 § första stycket nor- malt en skyldighet att föra målsägandens talan om det enskilda anspråket grundas på ett brott som hör under allmänt åtal. däremot om åklagaren är skyldig att föra talan mot annan än den till- talade (jfr Högsta domstolens uttalande i NJA 2008 s. 436). skäl att i lag tydligt ange att åklagaren är skyldig att föra målsägandens talan baserad på vårdnadshavarens principalansvar. innebär detta normalt endast att framställa det enskilda anspråket, som i alla händelser ska framställas, mot ytterligare en person. arna bör vara samma som för övriga enskilda anspråk. Det bör t.ex. krä- vas att målsäganden begär att åklagaren för talan och att det kan ske utan Om väsentlig olägenhet uppkommer, har åklagaren någon skyldighet att föra talan. En omständighet som kan innebära en sådan väsentlig olägenhet är om vårdnadshavaren framställer Prop. 2009/10:142 en grundad invändning om jämkning. Mot denna bakgrund gör rege- ringen bedömningen att förslaget inte bör innebära något påtagligt mer- arbete för åklagaren. En bestämmelse med angiven innebörd bör lämpligen tas in i 3 kap. skadeståndslagen. Där finns vissa processuella bestämmel- ser (bl.a. 10 §). Om målsägandebiträde är förordnat för målsäganden, gäller i stället att enskilt anspråk i anledning av brottet förs av biträdet, 3 § andra stycket lagen (1989:609) om målsägandebiträde. Uttrycket motsvarar det som används i 22 kap. 1 § . Därmed ingår det i målsägande- biträdets uppgift att även föra en talan mot en vårdnadshavare enligt det skärpta skadeståndsansvaret. Någon lagändring är alltså inte påkallad. Det bör tilläggas att avsikten är att frågan om det finns skäl att förordna målsägandebiträde ska bedömas på samma sätt som tidigare, även i det fall det framställs ett enskilt anspråk riktat mot en vårdnadshavare. En sådan talan utgör inte i sig skäl att förordna målsägandebiträde. Annan handläggning än brottmål Om ett enskilt anspråk avskiljs till handläggning enligt reglerna för tvistemål, kvarstår inte åklagarens behörighet medan motsatsen normalt gäller för ett målsägandebiträde. Principalansvaret för vårdnadshavare är dock beloppsmässigt begränsat till en femtedel av prisbasbeloppet och ett avskiljt tvistemål ska därmed normalt handläggas enligt reglerna om förenklade tvistemål (1 kap. 3 d § ). Enligt 3 § andra stycket lagen om målsägandebiträde kvarstår inte målsägandebiträdets uppgifter om målet handläggs som ett förenklat tvistemål. Förhållandet att målsäganden inte får något rättsligt bistånd vid små fordringsbelopp gäller generellt för enskilda anspråk som inte tas upp i samband med åtalet. Det finns inte skäl att införa särskilt generösa regler just för ett anspråk enligt det nya principalansvaret. Om talan om ersättning enligt principalansvaret väcks direkt mot en vårdnadshavare, handläggs målet som ett förenklat tvistemål (p.g.a. beloppsbegränsningen). Den enda rättsliga assistans som då kan komma i fråga är rättshjälp. I förenklade tvistemål får dock rättshjälp endast beviljas om det föreligger särskilda skäl, 11 § fjärde punkten rättshjälps- lagen (1996:1619). Sådana särskilda skäl torde sällan föreligga i de aktuella målen. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . En följdändring med anledning av införandet av socialförsäk- ringsbalken ska träda i kraft . Regeringens bedömning: Reglerna bör tillämpas på skadefall som inträffar efter ikraftträdandet. Det krävs inte några övergångsbestäm- melser om det. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med rege- Prop. 2009/10:142 ringens med undantag för att lagändringarna enligt promemorians förslag ska träda i kraft . Remissinstanserna: De flesta remissinstanser kommenterar inte för- slaget eller bedömningen. anser dock att tiden för ikraftträdande bör vara från det att lagstiftningen beslutas. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Försäkringsbolagen kan behöva att överväga hur den nya ansvarsgrunden ska han- teras inom ramen för de sedvanliga ansvarsförsäkringarna samt att an- passa försäkringsvillkoren. Regeringen anser dock inte att det är lämpligt att, som föreslår, avvakta med ikraft- trädandet. I övrigt krävs inte några särskilda åtgärder före ett ikraftträ- dande. Regeringen föreslår att lagändringarna ska träda i kraft . träder socialförsäkringsbalken i kraft. I och med införandet av socialförsäkringsbalken upphävs lagen (1962:381) om all- män försäkring. Regeringen föreslår mot denna bakgrund en följdändring i detta lagstiftningsärende med innebörd att hänvisningen till lagen om allmän försäkring i 3 kap. 5 § skadeståndslagen ändras till en hänvisning till socialförsäkringsbalken. Lagförslaget innebär inte någon saklig för- ändring. Följdändringen bör träda i kraft som social- försäkringsbalken, dvs. De nya bestämmelserna blir tillämpliga i fråga om skadestånd till följd av skadefall som inträffar efter ikraftträdandet. Detta följer av allmänna rättsgrundsatser och behöver inte regleras i särskilda övergångsbestäm- melser (se prop. 1972:5 s. 593). Regeringens bedömning: De kostnadsökningar som förslaget kan medföra bedöms rymmas inom ramen för befintliga anslag för domstolar, och rättsliga biträden m.m. Statens kostnader för brottsskadeersättning bör minska. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser kommenterar inte pro- Några instanser, bl.a. , Åklagar- myndigheten och , anser dock att rättsväsendets resursförbrukning kommer att påverkas mer än vad som antas i prome- . gör bedömningen att kostnadsökningarna inte ryms inom myndighetens nuvarande anslag. Skälen för regeringens bedömning: Det skärpta skadeståndsansvaret för vårdnadshavare kommer för rättsväsendets del främst att aktualiseras i samband med åtal för brott. meddelades ca 5 900 brottmåls- domar mot personer mellan femton och . I vilken utsträckning det förekommit skadeståndsanspråk i dessa mål är inte känt. En för- hållandevis stor andel av domarna avser nämligen brott som normalt inte leder till ersättningsanspråk, t.ex. olovlig körning och narkotikabrott. det antas att det förekommit i genomsnitt ett anspråk i hälften av målen, Prop. 2009/10:142 rör det sig om en potential på 3 000 enskilda anspråk riktade mot vård- nadshavare enligt det nya skadeståndsansvaret. Det är dock osannolikt att samtliga dessa anspråk kan tas upp i samband med åtalet (delgivnings- problem, väsentlig olägenhet på grund av utredningsbehov i skadestånds- delen etc.). De fall som tas upp inom ramen för ett brottmål bedöms inte innebära någon större merkostnad. Vårdnadshavarens skadeståndsansvar beror av den tilltalades ansvar och någon ytterligare prövning ska nor- malt inte ske. För åklagarnas del består merarbetet i att framställa det enskilda anspråket, som framställs, mot ytterligare en person. För domstolarnas del handlar det om att delge ytterligare en person hand- lingarna i målet, men dessa vårdnadshavare får redan med nuvarande regler en underrättelse om eller kallelse till huvudförhandlingen. Måls- ägandebiträdet, slutligen, har att framställa det enskilda anspråket mot ytterligare en person, vilket knappast i sig leder till ökade kostnader. I en mindre del av målen kan vårdnadshavaren göra invändningar om jämk- ning utan att avskiljande sker. I dessa fall kan förhandlingstiderna bli något längre. Ytterligare ett antal förenklade tvistemål kan komma in till tingsrätterna på grund av att talan väcks direkt mot en vårdnadshavare eller till följd av att ett enskilt anspråk har avskiljts. Kostnaderna för detta torde vara små. Sammantaget är regeringens bedömning att kost- nadsökningarna blir så begränsade att de ryms inom befintliga anslag för domstolar, och rättsliga biträden m.m. Regeringen kommer dock att följa utvecklingen på området. betalar ut brottsskadeersättning i vissa fall där gärningsmannen inte kunnat betala skadeståndet till brottsoffret. Enligt 6 § brottsskadelagen ska skadestånd som har betalats eller bör kunna bli betalat avräknas från brottsskadeersättningen. Vårdnadshavare torde oftare än barnet ha en realistisk möjlighet att betala skadeståndet. Den föreslagna reformen bör därför leda till minskade kostnader för brotts- skadeersättning. Till detta kan läggas att re- gressverksamhet bör underlättas av att även vårdnadshavare åläggs att betala skadestånd i anledning av brott. Sammantaget bör statens kostna- der för brottskadersättning minska genom reformen, även om det inte är möjligt att i detta skede kvantifiera denna effekt. Förslaget till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207) 3 kap. Skadeståndsansvar för annans vållande och för det allmänna Rubriken till skadeståndslagens tredje kapitel ändras till att avse skade- ståndsansvar för annans vållande. Detta inkluderar såväl arbetsgivares som vårdnadshavares principalansvar. Det kan hävdas att även det all- männas ansvar avser annans vållande. Det allmännas ansvar är dock till viss del av särskilt slag. Vissa processuella bestämmelser gäller dessutom endast det allmännas ansvar. Därför framgår det även fortsättningsvis av rubriken att kapitlet innehåller bestämmelser om det allmännas ansvar. 5 § En förälder som har vårdnaden om ett barn ska ersätta 1.personskada eller sakskada som barnet vållar genom brott, och 2.skada på grund av att barnet kränker någon annan på sätt som anges i 2 kap. 3 §. Förälderns ansvar enligt första stycket är för varje skadehändelse begränsat till en femtedel av det prisbasbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäk- ring som har fastställts då skadehändelsen inträffade. Står barnet under vårdnad av två föräldrar, gäller begränsningen för dem gemensamt. Om beloppet som anges i andra stycket inte räcker till full ersättning åt flera som lidit skada till följd av skadehändelsen, ska ersättningen sättas ned med samma kvotdel för var och en av de skadelidande. Paragrafen är ny. Den innehåller bestämmelser om principalansvar för Principalansvar är ett ansvar för en annan persons vållande utan krav på eget vållande. Övervägandena finns i avsnitt 5.1 Av första stycket framgår att en förälder som har vårdnaden om ett barn ska ersätta vissa typer av skador som barnet vållar genom brott. Med förälder avses detsamma som i . omfattar alltså såväl biologiska föräldrar som adoptivföräldrar (4 kap. 8 § Regler om vårdnad finns i 6 kap. . barnet står under båda föräldrarnas vårdnad men i vissa fall är endast en av föräldrarna vårdnadshavare. Vårdnaden om ett barn består till dess barnet fyller eller ingår äktenskap. om barnet upphör har vårdnadshavaren inte längre något principalansvar för barnets skadevållande handlingar. är inte barnets föräldrar och omfattas därför inte av principalansvaret. När en särskilt förordnad vårdnadshavare har utsetts är barnets föräldrar inte längre vårdnadshavare och det finns då inte någon som kan krävas Principalansvaret befriar inte skadevållaren barnet från skade- Barnets ansvar regleras av 2 kap. 4 §. torde, med hänsyn till den beloppsbegränsning som gäller enligt andra stycket, normalt inte påverka den skälighetsbedömning som ska göras enligt 2 kap. 4 §. Att skadan vållas genom brott innebär att den uppkommer genom en straffbar handling från barnets sida. Vad som är brott regleras i 1 kap. 1 § En gärning ska som huvudregel anses som brott endast om den har begåtts uppsåtligen (1 kap. 2 § första stycket). För vissa fall är dock särskilt föreskrivet att en gärning som begås genom vårdslöshet är Principalansvaret omfattar i sådana fall även skador vållade En person som är kan göra sig skyl- dig till brott trots att påföljd inte får dömas ut (1 kap. 6 §). vara vållad genom brott innefattar även krav på adekvat kausalitet mellan brottet och skadan. Frågan om orsakssamband ska bedömas enligt sed- Principalansvaret är begränsat till person- och sakskador samt skador Uttrycken personskada, sakskada och kränkning har samma innebörd här som annars i skadeståndslagen. måste vara allvarlig för att vara ersättningsgill framgår av 2 kap. 3 § före- Att vissa typer av trafikskador är undantagna från principalansvaret framgår av 3 kap. 8 §. Principalansvaret för vårdnadshavare kompletterar den allmänna culpa- regeln i 2 kap. 1 § förevarande lag och 6 kap. 2 § andra stycket föräldra- balken. En vårdnadshavare kan alltså bli ansvarig på två separata grun- der: dels enligt den allmänna regeln om ansvar för skador som orsakats uppsåtligen eller av vårdslöshet (t.ex. bristande tillsyn), dels enligt prin- cipalansvaret. Om vårdnadshavaren svarar för skadan redan på grund av eget vållande vilket är ett beloppsmässigt obegränsat ansvar blir det inte aktuellt att tillämpa principalansvaret i förhållande till honom eller henne. Detta hindrar inte den skadelidande från att vända sig mot den icke vårdslöse vårdnadshavaren med stöd av förevarande paragraf. Vårdnadshavaren ansvarar enligt 6 kap. 4 § solidariskt med barnet för skadeståndet. Om det finns två vårdnadshavare, svarar de på motsva- rande sätt solidariskt för skadeståndet. Detta innebär att den skadelidande kan välja att kräva ut hela skadeståndet från t.ex. barnet eller från en av vårdnadshavarna. Skadeståndsansvaret för de skadeståndsskyldiga (bar- net och vårdnadshavarna) kan dock skilja sig åt till följd av t.ex. belopps- begränsningen i andra stycket i förevarande paragraf eller den särskilda jämkningsregeln för vårdnadshavare i 3 kap. 6 § andra stycket. Barnets skadeståndsansvar kan sättas ned enligt 2 kap. 4 §. Även den allmänna jämkningsregeln i 6 kap. 2 § kan vara tillämplig. Som framgår av 6 kap. 4 § kan sådana bestämmelser medföra begränsningar i det solidariska ansvaret.