prop · GX03119 · 2010-03-15 00:00:00 — De som är eller har varit misstänkta för brott ska som huvudregel underrättas om hemlig rumsavlyssning som han eller hon har utsatts för. Om avlyssningen har skett på plats som innehas av annan än den Prop. 2009/10:119 misstänkte, ska även innehavaren underrättas om det inte är en sådan plats som allmänheten har tillträde till. Underrättelsen ska lämnas så snart det kan ske utan men för utredningen och senast efter det att förundersökningen avslutats. En underrättelse behöver inte lämnas till den som redan har fått del av uppgifterna eller om det med hänsyn till omständigheterna uppenbarligen är utan betydelse, Om det gäller sekretess för uppgifter i underrättelsen, ska underrättelsen skjutas upp till dess sekretess inte längre gäller. Om det på grund av sekretess inte har kunnat lämnas någon underrättelse från det att förundersökningen avslutades, får underrättelse till den enskilde underlåtas. I dessa fall ska i stället underrättas om beslutet att underlåta underrättelsen. Svenska myndigheter kan lämna rättslig hjälp med hemlig rumsavlyssning i en utländsk förundersökning och på motsvarande sätt begära rättslig hjälp med hemlig rumsavlyssning från en annan stat i en svensk förundersökning enligt reglerna i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. 5.2Lagen om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott Lagen (2007:979) om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott reglerar möjligheten att använda hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning, hemlig kameraövervakning och postkontroll för att förhindra brott. Tvångsmedel enligt lagen får användas om det med hänsyn till omständigheterna finns särskild anledning att anta att en person kommer att utöva brottslig verksamhet som innefattar vissa i lagen angivna brott. Tvångsmedlet måste dessutom vara av synnerlig vikt för att förhindra sådan brottslighet som lagen omfattar och skälen för åtgärden måste uppväga det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den som tillståndet avser eller för något annat motstående intresse. Bland de brott som lagen omfattar kan nämnas sabotage, mordbrand, flygplatssabotage, uppror, spioneri och terroristbrott. Även mord, dråp, grov misshandel, människorov och olaga frihetsberövande kan utgöra grund för tvångsmedelsanvändning enligt lagen om dessa brott begås i avsikt att påverka offentliga organ eller journalister att vidta eller avstå från att vidta en åtgärd eller att hämnas en åtgärd. Det är särskilt reglerat vilka teleadresser som kan teleavlyssnas eller teleövervakas och vilka platser som kan kameraövervakas. Hemlig avlyssning får endast avse en teleadress som tillståndet avser innehas eller har innehafts av den för tvångsmedlet aktuella personen eller annars kan antas ha använts eller komma att användas av honom eller henne, eller en teleadress som det finns synnerlig anledning att anta att denna person tillståndet avser har kontaktat eller kommer att kontakta. På samma sätt får kameraövervakning endast avse en plats där den för tvångsmedlet aktuella personen kan antas komma att uppehålla sig eller en plats där den brottsliga verksamheten kan antas Prop. 2009/10:119 komma att utövas eller en nära omgivning till denna plats. Det är förbjudet att avlyssna telefonsamtal eller andra meddelanden mellan den som är misstänkt för något brott och hans eller hennes försvarare. Om det under avlyssningen framkommer att det är fråga om sådant samtal eller meddelande, ska avlyssningen avbrytas. Om det vid tvångsmedelsanvändning enligt lagen har kommit fram uppgifter om annan brottslig verksamhet än den som omfattas av tillståndet, en form av s.k. överskottsinformation, får uppgifterna användas för att utreda brottet endast om det är fråga om ett sådant brott för vilket tillstånd enligt lagen kunnat beviljas eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott om sådan gärning är belagd med straff. Uppgifter under avlyssning om ett förestående brott får alltid användas för att förhindra brottet. Frågor om tvångsmedel enligt lagen prövas av domstol efter ansökan av åklagare. Rätten ska vid prövningen kalla till ett sammanträde, vid vilket ett offentligt ombud som utses av domstolen ska närvara för att bevaka enskildas integritetsintressen. Ombudet har rätt att ta del av vad som förekommer i ärendet, att yttra sig och att överklaga rättens beslut. Tiden för ett tillstånd till tvångsmedel enligt lagen får inte överstiga en månad från beslutet. En begäran om förlängning hanteras på samma sätt som den ursprungliga ansökan. Den som varit utsatt för tvångsmedel med anledning av misstanke om mord, dråp, grov misshandel, människorov eller olaga frihetsberövande i avsikt att påverka offentligt organ eller den som bedriver journalistik i dennes yrkesutövning ska som huvudregel underrättas om åtgärden. Om åtgärden har avsett en teleadress eller en plats som innehas av någon annan ska även denne underrättas. Vid hemlig kameraövervakning behöver dock innehavaren av en sådan plats till vilken allmänheten har tillträde inte underrättas. Underrättelsen ska lämnas så snart det kan ske efter det att det ärende i vilket åtgärden vidtogs avslutades. En underrättelse behöver inte lämnas till den som redan har fått del av uppgifterna eller om det med hänsyn till omständigheterna uppenbarligen är utan betydelse. Om det gäller sekretess för uppgifter i underrättelsen, ska underrättelsen skjutas upp till dess sekretess inte längre gäller. Om det på grund av sekretess inte har kunnat lämnas någon underrättelse från det att det ärende i vilket åtgärden vidtogs avslutades, får underrättelsen underlåtas. I dessa fall ska i stället underrättas om beslutet att underlåta underrättelsen. är en fristående myndighet För att säkerställa en medborgerlig insyn i verksamheten är nämndens ledamöter, vid sidan om ordföranden och vice ordföranden som är jurister, utsedda bland sådana personer som föreslagits av partigrupperna i . Nämnden har bl.a. till uppgift att utöva tillsyn över all användning av hemliga tvångsmedel inklusive den användning som enskilda på grund av sekretess inte underrättas om. Nämnden har rätt till full insyn i diarier, Prop. 2009/10:119 register och andra databaser och arkiv hos de myndigheter som tillsynen Denna insynsrätt motsvaras av en uppgiftsskyldighet för myndigheterna. Sekretess hindrar alltså inte nämndens arbete. Nämnden får uttala sig om vid sin tillsyn konstaterande förhållanden och sin uppfattning om behov av verksamhetsförändringar. Nämnden är vidare skyldig att på begäran av en enskild person kontrollera om personen har utsatts för hemliga tvångsmedel och om användningen i så fall har varit i enlighet med lag eller annan författning. Efter kontrollen ska nämnden underrätta den enskilde om att kontrollen utförts. Lagen om hemlig rumsavlyssning Regeringens förslag: Lagen om hemlig rumsavlyssning ska fortsätta att gälla till och med . Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens Utredningen föreslår dock att lagen ska fortsätta att gälla till och Remissinstanserna: En övervägande majoritet av remissinstanserna antingen tillstyrker utredningens förslag eller lämnar det utan Bland dessa finns , , , , Säkerhetspolisen och De remissinstanser som avstyrker förslaget är Svenska , Juridiska fakultetsstyrelsen vid universitet, Civil Rights Defenders, och Svenska Som skäl för att avstyrka förslaget anger dessa remissinstanser bl.a. de svårigheter att mäta effekten av tvångsmedlet som utredningen konstaterat. Bland annat Civil Rights Defenders, Juridiska fakultetsstyrelsen vid och pekar också på behovet av en djupare analys av rättssäkerhetsgarantier och integritetsaspekter. giltighetstiden för lagen bör förlängas med än utredningen Skälen för regeringens förslag: Lagen om hemlig rumsavlyssning ger de brottsbekämpande myndigheterna möjlighet att med ett tekniskt hjälpmedel i hemlighet genomföra avlyssning eller upptagning av tal i enrum, samtal med andra eller förhandlingar vid sammanträde eller annan sammankomst som allmänheten inte har tillträde till. rumsavlyssning får användas vid förundersökning om bl.a. brott för vilket det inte är föreskrivet lindringare straff än och vissa andra brott om det kan antas att brottets straffvärde överstiger . alltså endast vid utredning av den allra grövsta brottsligheten som tvångsmedlet får användas. Av utredningens genomgång av tillämpningen av lagen framgår att det har meddelats tillstånd till hemlig rumsavlyssning mot 25 personer inom ramen för 17 förundersökningar vid den öppna polisen eller och mot ett mindre antal personer i förundersökningar vid . Den relativt begränsade tillämpningen överensstämmer med det antagande regeringen gjorde i förarbetena att hemlig rumsavlyssning skulle komma att användas i ett mycket begränsat antal fall. På grundval av uppgifter från berörda myndigheter gjordes då en uppskattning av antalet fall av hemlig rumsavlyssning till maximalt 40 , inkluderat Säkerhetspolisens användning (prop. 2005/06:178 s. 41 och 96). Antalet brott av så allvarlig karaktär som lagen förutsätter är begränsat. Utredningen har vidare konstaterat att de brottsbekämpande myndigheterna tillämpar lagen på ett sådant sätt att hemlig rumsavlyssning används först sedan andra möjligheter att föra utredningen framåt har uttömts, inklusive andra mindre ingripande tvångsmedel. Denna praxis överensstämmer med kravet på att tvångsåtgärden ska vara av synnerlig vikt för utredningen. Vid sidan om dessa omständigheter är hemlig rumsavlyssning dessutom ett mycket resurskrävande tvångsmedel som kräver omfattande insatser både under det förberedande spaningsarbetet och vid verkställigheten, vilket innebär att myndigheterna har intresse av att i varje enskilt fall noga överväga behovet av tvångsmedlet oavsett om förutsättningarna för tillämpning i och för sig är uppfyllda. Utredningen har gjort bedömningen att antalet fall av hemlig rumsavlyssning än så länge varit så få att det inte utifrån dessa går att dra några säkra slutsatser om tvångsmedlets effektivitet. Mot bakgrund av det anser utredningen att de vunna erfarenheterna av tillämpningen av lagen är alltför begränsade för att utredningen ska kunna föreslå att lagen permanentas eller upphävs. Utredningen har i stället föreslagit att giltighetstiden för lagen förlängs så att det längre fram ska finnas underlag för att göra en fullgod utvärdering av lagen. De svårigheter att mäta tvångsmedlets effektivitet som utredningen har ställts inför uppmärksammades också av regeringen när lagen infördes. Regeringen gjorde då bedömningen att det knappast var troligt att man skulle komma att kunna visa upp någon väsentligt högre uppklarningsprocent beträffande brott i allmänhet genom det nya tvångsmedlet utan att bedömningen av det enskilda tvångsmedlets effektivitet i stället måste sättas i relation till arten av den brottslighet som ska utredas med hjälp av tvångsmedlet. Även en begränsad ökning av antalet uppklarade sådana brott bedömdes då lagen infördes vara av mycket stort värde för samhället och dess invånare (prop. 2005/06:178 s. 41). I likhet med utredningen anser regeringen att det med utgångspunkt i befintligt underlag inte är möjligt att dra några säkra slutsatser om tvångsmedlets effektivitet. Utredningens genomgång av de fall där lagen har tillämpats visar dock att användningen av hemlig rumsavlyssning i vissa fall har lett till att utredningen av det misstänkta brottet har förts framåt. Lagen har alltså haft en viss effekt. När det gäller frågan om lagen om hemlig rumsavlyssning uppfyller de brottsbekämpande myndigheternas behov framgår det av utredningen att , och Säkerhetspolisen har framfört att de ser ett behov av ett utökat tillämpningsområde för tvångsmedlet bl.a. när det gäller lagens brottskatalog och straffvärdeventilens utformning, som anses vara alltför begränsande. Myndigheterna har även framhållit behovet av tillgång till en särskild beslutsordning i brådskande fall, befogenhet att kunna flytta fordon för att verkställa tvångsmedelsbeslut och utvidgade möjligheter till användning av överskottsinformation. myndigheternas argument är logiska ur ett brottsbekämpande perspektiv och att den begränsade tillämpningen i viss mån talar för att lagstiftningen har fått en alltför restriktiv utformning men att det för närvarande inte finns tillräckliga skäl för att utvidga lagens Myndigheterna har framfört samma synpunkter i En närmare analys av myndigheternas behov av ett visst tvångsmedel är alltid beroende av samhällsutvecklingen i stort. har brottsutvecklingen präglats av en ökad internationalisering, förbättrad teknisk kapacitet och tydligt organiserade, resursstarka kriminella Det är av vikt att de regler som de brottsbekämpande myndigheterna har att tillämpa är anpassade till utvecklingen i samhället så att myndigheterna har möjlighet att bekämpa allvarlig brottslighet effektivt och rättssäkert. Lagen om hemlig rumsavlyssning är utformad för att möta de brottsbekämpande myndigheternas behov av att kunna utreda grov organiserad brottslighet och vissa särskilt allvarliga brott i övrigt då brottsutredningen inte kan föras framåt på annat sätt. också tillämpats i sådana situationer . tvångsmedlets särskilt ingripande karaktär har lagen utformats för att tvångsmedlet ska användas mycket restriktivt. förändring av lagens tillämpningsområde med anledning av de brottsbekämpande myndigheternas synpunkter förutsätter en närmare analys av det framställda behovet bl.a. i förhållande till de starka rättssäkerhets- och integritetsskyddshänsyn som måste beaktas vid utformningen av regleringen. Innan en sådan analys har genomförts kan förändringar av lagens tillämpningsområde inte komma i fråga. Eftersom det föreliggande underlaget är alltför begränsat för att det ska vara möjligt att dra några säkra slutsatser om huruvida lagen fått avsedd effekt eller uppfyllt myndigheternas behov anser regeringen att en fortsatt utvärdering av lagen är nödvändig. Även om det inte för närvarande är möjligt att slutligt avgöra behovet eller effekten av lagen kan regeringen, mot bakgrund av den redovisade tillämpningen och de resultat som uppnåtts, ändå konstatera att hemlig rumsavlyssning har fyllt en funktion för utredning av brott. bedömningen att de kontrollmekanismer och rättssäkerhetsgarantier som lagen kringgärdas av sammantagna utgör ett tillräckligt gott skydd mot Enstaka remissinstanser, bl.a. Civil Rights Defenders, har varit tveksamma till om det är möjligt att på det befintliga underlaget dra denna slutsats. Den övervägande majoriteten av remissinstanserna har emellertid inte framfört någon annan uppfattning Det finns enligt regeringens bedömning inte något hinder från rättssäkerhets- eller integritetsskyddssynpunkt mot att lagens Regeringen instämmer därför i utredningens bedömning att lagen om hemlig rumsavlyssning bör fortsätta att gälla så att en grundlig analys av lagen ska kunna göras i syfte att ta slutlig ställning till dess fortsatta giltighet och utformning. föreslagit att lagens giltighetstid förlängs med . emellertid bedömningen att en förlängning bör vara tillräcklig Prop. 2009/10:119 för att den analys som regeringen ser framför sig ska kunna genomföras. En fortsatt utvärdering av lagen måste genomföras med utgångspunkt från att antalet tillstånd även fortsättningsvis kommer att vara begränsat. I linje med den argumentation utredningen och ett antal remissinstanser för anser regeringen att det vid sidan av en beskrivning enligt absoluta effektivitetsmått är nödvändigt med en mer utvecklad analys av tvångsmedlets effekt för att det ska vara möjligt att dra några säkra slutsatser om nyttan av tvångsmedlet. Mot bakgrund bl.a. av de synpunkter som framfört i sitt delbetänkande Skyddet för den personliga integriteten kartläggning och analys (SOU 2007:22) har det inom bedrivits ett arbete för att förbättra den årliga redovisningen till om tillämpningen av hemliga tvångsmedel. Arbetet bedrivs med utgångspunkt från att det varken är ändamålsenligt eller lämpligt att med exakthet fastslå vilka resultat som ska nås vid användningen av hemliga tvångsmedel i enskilda brottsutredningar eller att i förväg bestämma att en viss procentandel av samtliga fall där hemliga tvångsmedel används ska leda till vissa förväntade resultat. Det som däremot har bedömts vara rimligt att begära är att de brottsutredande myndigheterna i ett fullt godtagbart antal brottsutredningar har haft reell nytta av de aktuella tvångsåtgärderna. För att regeringen ska kunna bedöma detta är det av stor vikt att de brottsutredande myndigheternas redovisning till regeringen är av hög kvalitet (skr. 2009/10:66 s. 17). En välgrundad bedömning av den effekt hemlig rumsavlyssning har gett förutsätter enligt regeringen en ingående analys av de enskilda ärendena med utgångspunkt i det brottsutredande syfte som tvångsmedlet har. I likhet med den uppfattning Justitiekanslern gett uttryck för i sitt remissvar bedömer regeringen att närmare studier av enskilda fall i vilka ett tvångsmedel har använts bör kunna ge ett sådant kvalitativt underlag som krävs för att en tillräckligt säker analys av tvångsmedelsanvändningens effektivitet ska kunna göras. Regeringen återkommer till frågan om en fortsatt utvärdering av lagen i följande avsnitt. 6.2Lagen om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott Regeringens förslag: Lagen om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott ska fortsätta att gälla till och med . Utredningens förslag och bedömning: Lagen bör inte permanentas och dess giltighetstid inte förlängas. Lagen ska inte heller upphävas utan fortsätta att gälla till och med utgången av 2010. Ett helt nytt regelverk bör utarbetas som tillgodoser de brottsbekämpande myndigheternas behov av att kunna använda hemliga tvångsmedel i preventivt syfte. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker utredningens förslag eller lämnar det utan invändningar. Hovrätt, , och Brottsförebyggande Rådet. Bland annat , , , och Civil Rights Defenders antingen avstyrker eller har invändningar mot förslaget. framför att lagens giltighetstid bör förlängas med , dvs. till utgången av 2011, eftersom en sådan förlängning kan skapa bättre underlag för nya lagförslag på området. framhåller vikten av att lagen finns kvar till dess att ett nytt och bättre anpassat regelverk finns på plats och anger att lagen lett till att myndigheten haft ett bättre beslutsunderlag för sina ställningstaganden. anför att det inte förefaller vara en lämplig ordning att innan en ny lag är på plats ta bort de brottsbekämpande myndigheternas möjlighet att använda sig av preventiva tvångsmedel i fall som kan vara mycket angelägna. menar att utredningens argumentation inte är helt konsekvent då det, för det fall lagens tillämpningsområde är alltför begränsat i förhållande till Säkerhetspolisens berättigade behov, är svårt att se varför lagen ska upphöra i avvaktan på en mer ändamålsenlig reglering. Hovrätten över och konstaterar att det inte är realistiskt att anta att nya bestämmelser beträffande Säkerhetspolisens möjligheter att använda tvångsmedel i preventivt syfte skulle kunna träda i kraft redan vid utgången av , varför det kan finnas skäl att förlänga giltighetstiden för den nuvarande lagen till dess att en ny lag på området har trätt i kraft. Säkerhetspolisen anför att lagen har fyllt en funktion i vissa i betänkandet redovisade fall och att den därför bör fortsätta gälla till dess en ny lag kan träda i kraft. kommer till samma slutsats. Civil Rights Defenders, vid och anser att lagen bör avskaffas samt efterlyser bl.a. en grundligare beskrivning av effekterna av tvångsmedlet och en djupare analys av rättssäkerhetsgarantier och integritetsaspekter. Skälen för regeringens förslag: Lagen om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott ger de brottsbekämpande myndigheterna möjlighet att i sin underrättelseverksamhet använda sig av hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning, hemlig kameraövervakning och postkontroll. Avsikten med lagen är att förhindra sådana brott som riktas mot de allra viktigaste samhällsvärdena. Lagen har alltså ett preventivt syfte och är utformad med utgångspunkt i att lagföringen av personer som begår denna typ av brott visserligen är av stort intresse ur samhällsskyddssynpunkt, men att det allra viktigaste är att brott inte kommer till stånd. Regeringen gjorde då lagen infördes bedömningen att även om resultatet av lagen skulle bli endast en måttlig ökning av antalet förhindrade brott, kunde det vara av synnerligen stort värde för samhället och dess invånare (prop. 2005/06:177, s. 44). Av utredningens genomgång framgår att lagen har tillämpats av den öppna polisen i två ärenden och av Säkerhetspolisen i färre än 50 ärenden. I samtliga fall har en förundersökning varit nära förestående, dvs. lagen har tillämpats mycket sent i underrättelseskedet. Av ett antal redovisade fall från Säkerhetspolisens tillämpning framgår att tillstånd enligt lagen meddelats bl.a. då det funnits behov av att kunna identifiera personer i en misstänkt gruppering, att klargöra vilken roll en enskild person har i förhållande till en misstänkt gruppering, att mot bakgrund av viss kännedom om misstänkta kontakter utröna en utländsk persons avsikt och kontakter i samt att kontrollera underrättelseinformation om att identifierade myndighetspersoner eller journalister är under hot om våld med anledning av sin yrkesutövning. Av de exempel på tillämpningen som lämnats framgår i och för sig mätbara effekter i de ärenden där lagen har tillämpats, exempelvis att misstänkta personer kunnat identifierats. Som utredningen har konstaterat förutsätter emellertid en bedömning av varför ett förväntat brott inte når sin fullbordan en analys av ett flertal olika faktorer i det enskilda ärendet. Utredningen har inte bedömt det möjligt att genomföra en sådan analys inom tidsramen för sitt uppdrag. Säkerhetspolisen har, såväl till utredningen som i sitt remissyttrande, framfört att lagens utformning inte motsvarar de behov som finns. När det gäller underrättelseverksamheten, som inte sällan avser tiden innan det finns en konkret brottsmisstanke, anser myndigheten att lagen är alltför restriktivt utformad och att den därför inte har haft någon effekt. Skälet till denna bedömning är att lagens krav på misstankegrad anses vara för högt ställt, att kravet på att misstanken ska vara riktad mot en viss person och inte en grupp personer begränsar utrymmet för tillämpning och att begreppet brottslig verksamhet i lagen inte är definierat. Reglerna för användning av överskottsinformation bedöms vidare vara alltför restriktivt utformade. Dessutom har Säkerhetspolisen synpunkter på att lagens brottskatalog saknar brott som aktualiseras i den praktiska underrättelseverksamheten, t.ex. olovlig underrättelseverksam- het av normalgraden. har till utredningen och i sitt remissyttrande framfört huvudsakligen samma synpunkter. Utredningen har mot bakgrund av den kritik som framförts gjort bedömningen att lagen varken bör permanentas eller förlängas utan i stället löpa ut samt att ett helt nytt regelverk bör utarbetas som bättre tillgodoser de brottsbekämpande myndigheternas behov av att kunna använda hemliga tvångsmedel i preventivt syfte. De erfarenheter av lagen som har redovisats utgör enligt regeringen skäl att ge en ny utredning i uppdrag att närmare överväga utformningen av regleringen om preventiv tvångsmedelsanvändning i förhållande till avsikten med lagstiftningen och myndigheternas behov. Denna fördjupade utvärdering bör bl.a. innefatta en analys av tillämpningen i enskilda fall. I detta sammanhang bör även en utvärdering av lagen (2008:854) om åtgärder för att utreda vissa samhällsfarliga brott, vars giltighet är begränsad till , göras. Det finns då möjlighet att samlat överväga Säkerhetspolisens behov av att använda hemliga tvångsmedel i såväl underrättelseskedet som under förundersökning.