prop · GX03182 · 2010-03-19 00:00:00 — Det finns dock anledning att ifrågasätta om den korta fristen innebär en rimlig avvägning av de intressen som bör beaktas i detta sammanhang. Vid bestämmande av tidsfristens längd bör hänsyn tas till övriga som är berörda av rättegången, främst målsägande och vittnen. Enveckasfristen leder till att de förutsätts inställa sig till huvudförhandlingen vid tingsrätten med mycket kort varsel. Ofta får de del av kallelsen bara någon eller före huvudförhandlingen. Målsägande och vittnen är skyldiga att inställa sig och måste snabbt försöka ordna med ledighet från arbete, barnpassning osv. Arbete, semester, skolgång och liknande utgör normalt inte giltiga förhinder för att utebli från en förhandling (jfr 32 kap. 8 § ). Av 32 kap. 1 § följer att den som ska infinna sig vid rätten ska ha skälig tid för detta. Det framstår som tveksamt om det är förenligt med detta krav att kalla förhörspersoner med bara någon enstaka dags varsel (jfr Fitger, , s. 32:5). Som framhålls i framställningen till från lagmännen i , och kan det dessutom ofta vara svårt för tingsrätten att i tillräckligt god tid före huvudförhandlingen få tag på samtliga förhörspersoner och försäkra sig om att de fått sin kallelse och avser att inställa sig. För en målsägande som har skadeståndsanspråk kan det dessutom, såsom påpekar i sitt remissyttrande, vara svårt att få fram underlag för sitt anspråk under den korta tid som står till buds. I sådana fall riskerar målsäganden att gå miste om möjligheten att få det enskilda anspråket prövat i brottmålsrättegången. Inställer sig inte målsägande och vittnen till huvudförhandlingen i ett mål där den tilltalade är frihetsberövad måste domstolen ta ställning till om förhandlingen ska ställas in och sättas ut och om det i så fall är rimligt att den tilltalade kvarblir i häkte. Den tilltalade ska ju normalt inte behöva drabbas av att andra förhörspersoner inte inställt sig till förhandlingen. Att åklagaren eller annan part i en sådan situation vilket förekommer avstår från att höra t.ex. ett vittne som inte har inställt sig är som regel inte särskilt lämpligt, eftersom ett sådant förfarande kan innebära att utredningen vid tingsrätten blir ofullständig. Om vittnet sedan i stället hörs i hovrätten som oftast haft mer tid på sig för att kalla vittnet innebär detta att tyngdpunkten för domstolsprövningen förskjuts från tingsrätten till hovrätten. Detta strider mot en av de bärande tankarna bakom den reformering av processen i allmän domstol som trädde i kraft (prop. 2004/05:131). Motsvarande gäller också för utredningen av den tilltalades personliga förhållanden. Det förekommer t.ex. att tingsrätten inte hinner inhämta ett fullgott underlag i mål där den tilltalade är frihetsberövad avseende förutsättningarna för s.k. kontraktsvård medan tidsfristerna i hovrätten ger en större möjlighet att avvakta sådan utredning. Även i sådana situationer riskerar den gällande ordningen alltså att leda till att tyngdpunkten för domstolsprövningen förskjuts på ett oönskat sätt. Att under en så kort tidsrymd som en arbetsvecka planera in en huvud- förhandling där det i praktiken oftast endast är under fristen som är aktuella innebär vidare att det är svårt att hitta tider som passar både rätten, åklagaren, försvarare och målsägandebiträden. Enligt en undersökning som genomförde var det klart vanligaste skälet för byte av offentlig försvarare vid tingsrätt att försvararen inte kunde närvara vid en förhandling eftersom han eller hon var upptagen av ett annat mål (rapportserie 2009:1). Vidare kan det som påpekar i sitt remissyttrande på vissa platser i landet, när det är fråga om stora mål, t.o.m. vara svårt att finna tillräckligt antal tillgängliga advokater som står till buds. Som konstateras ovan är det i och för sig redan enligt gällande rätt möjligt att överskrida enveckasfristen för att tillgodose den tilltalades intresse av att biträdas av den försvarare han eller hon önskar. Detsamma gäller dock inte för målsäganden, vars intresse av att biträdas av samma målsägandebiträde vid huvudförhandlingen som under förundersök- ningen normalt inte kan motivera ett uppskov. Om det är flera häktade i målet, kan knappast heller uppskov medges för att en av dessa vill biträdas av sin försvarare vid huvudförhandlingen. Den gällande fristen kan alltså leda till att de försvarare och målsägandebiträden som agerat under processens tidigare stadier och som där upparbetat en personlig kontakt med sina klienter måste ersättas vid förhandlingen. Det förtroende som upparbetats gentemot klienten går därmed förlorat och den nya försvararen eller biträdet måste läsa in målet, vilket medför merkostnader. På motsvarande sätt kan den åklagare som lett förundersökningen och som därmed kan målet bäst, vara förhindrad att delta och behöva bytas ut till huvudförhandlingen. Detta kan påverka åklagarens möjligheter att förbereda förhandlingen och innebär ett dåligt resursutnyttjande när den nya åklagaren måste läsa in målet. kan enveckasfristen också leda till att domstolarna tvingas ställa in andra huvudförhandlingar för att frigöra tid för mål med häktade. Detta är olyckligt för de berörda i de inställda målen och för domstolarnas verksamhet. Parter, vittnen och övriga inblandade i dessa mål har inrättat sig efter den utsatta förhandlingen och en ny förhandling kanske inte alltid kan sättas ut så snart som önskvärt. Inställda huvudför- handlingar innebär också regelmässigt ökade kostnader för såväl dom- stolen som andra berörda. Som konstaterades i förarbetena till den senaste ändringen av den aktuella paragrafen kan mycket lösas genom organisatoriska åtgärder (prop. 2000/01:108 s. 25). I den ovan nämnda framställningen till beskrivs dock att domstolarna i hög grad redan gjort ansträngningar och förändringar i detta avseende. till ökade också antalet brottmål i tingsrätterna med vilket naturligtvis gjort att de beskrivna problemen accentuerats. Som beskrivs ovan kan den korta fristen ofta leda till negativa konsekvenser för många av dem som berörs av en rättegång, inte minst målsägande och vittnen. har i sitt remissyttrande invänt att de överväganden som presenteras i promemorian för att förlänga fristen för när huvudförhandling i mål med frihetsberövade ska påbörjas inte innehåller några nya avgörande argument och att det därför inte finns anledning att nu göra en annan bedömning än den som gjordes i propositionen 2001/01:108. JO har ansett att det krävs att nuvarande ordning medför betydande svårigheter för andra än den tilltalade för att en försämring för den tilltalade ska anses vara befogad och har ställt sig tveksam till om sådana betydande svårigheter nu uppstått. Regeringen delar bedömningen att den tilltalades intresse av att tiden i häkte blir så kort som möjligt väger tungt och att det krävs att nuvarande ordning medför betydande svårigheter för andra berörda för att en förlängning av fristen ska kunna genomföras. I motsats till gör dock regeringen bedömningen att de nackdelar med enveckasfristen för andra än den tilltalade som redovisas ovan sammantaget måste anses väga så tungt att det även med beaktande av den tilltalades intresse av att frihetsberövandet ska bli så kortvarigt som möjligt finns starka skäl för att förlänga fristen. I sammanhanget måste också hänsyn tas till vad som gäller enligt . Enligt artikel 5.3 i är var och en som är arresterad eller på annat sätt berövad friheten berättigad till rättegång inom skälig tid. Det finns en relativt omfattande praxis från för de mänskliga rättigheterna () i fråga om vad som ska förstås med skälig tid. Uttrycket ska i och för sig tolkas restriktivt eftersom det rör sig om personer som är berövade fri- heten. har dock godtagit relativt långa häktningstider, i vart fall om det i övrigt har funnits godtagbara skäl för häktning. I de fall där häktningstiderna blir mycket långa i är det för- undersökningen, dvs. tiden fram till åtal, som tar allra mest tid i anspråk. I det sammanhanget framstår tiden mellan åtal och huvudförhandling som relativt begränsad. Vid en internationell jämförelse måste också den nuvarande enveckasfristen anses vara kort. En lagändring av det slag som föreslagits i framställningen till kan således inte anses strida mot eller på annat sätt avvika från gällande internationella normer. Det kan i och för sig ifrågasättas om inte en förlängd frist motverkar effektiviteten i domstolarnas målhantering, där strävan bör vara att förkorta tiden från brott till dom. En mer flexibel frist innebär dock att samtliga berörda aktörer i större utsträckning kan planera sin verksamhet. Detta bör sammantaget leda till att inte bara målen där den tilltalade är frihetsberövad, utan även övriga mål vid tingsrätterna kan förberedas, sättas ut till förhandling och avgöras på ett mer effektivt sätt än . Sammantaget delar regeringen bedömningen i promemorian att fristen för när huvudförhandling ska hållas i mål där den tilltalade är frihetsberövad bör förlängas. Med beaktande av den tilltalades intresse av att frihetsberövandet inte ska bli längre än nödvändigt och de skäl som talar för en förlängning framstår den frist som föreslagits i promemorian som väl avvägd. Även om behovet av uppskov därmed minskar bör det, liksom , vara möjligt att utsträcka fristen i de fall då detta är motiverat av omständigheterna i det enskilda fallet. Den nu gällande undantagsregeln bör enligt regeringens uppfattning således lämnas oförändrad. Närmare om den lagtekniska utformningen Av 45 kap. 14 § första stycket framgår att huvud- förhandling i brottmål ska sättas ut . skyndsamhetskrav gäller således i alla typer av brottmål. misstänkte är häktad ställs dock särskilda krav på skyndsamhet. förberedande till huvudförhandling bör i sådana fall alltid ske med tanke på att häktningstiden ska bli så kort som möjligt (se t.ex. JO 1962 s. 139). Mot bakgrund av att fristen för att påbörja huvudförhandling i mål med häktade nu föreslås förlängas , anser regeringen att det är angeläget att det i lagtexten tydliggörs att den föreslagna förlängda tidsfristen inte regelmässigt bör tas i anspråk fullt ut. relativt okomplicerade mål bör även fortsättningsvis sättas ut inom en vecka och där det är möjligt t.ex. när endast den tilltalade ska höras inom några enstaka dagar. Mot den angivna bakgrunden föreligger enligt regeringens mening skäl att särskilt lyfta fram skyndsamhetskravet genom att huvudregeln i 45 kap. 14 § andra stycket formuleras så att huvudförhandling i mål där den tilltalade är frihetsberövad ska påbörjas och senast från den dag då åtalet väcktes eller, vid enskilt åtal, förberedelsen avslutades. I promemorian görs bedömningen att lydelsen att huvudförhandlingen ska påbörjas även bör införas i 45 kap. 14 § tredje stycket som reglerar fristen för att hålla huvudförhandling i mål där den tilltalade är ålagd reseförbud. Mot en sådan lösning har och invänt att tillägget att huvudförhandling ska påbörjas tycks innebära ett ökat krav på skyndsamhet i mål där den tilltalade är ålagd reseförbud och att skälen för en sådan skärpning av skyndsamhetskravet inte har utvecklats i Som nämnts ovan är syftet med den föreslagna lydelsen att lyfta fram det särskilda skyndsamhetskrav som föreligger i vissa mål. det fall den nuvarande lydelsen behålls i det tredje stycket finns det enligt regeringen en risk att det skapar intryck av att olika skyndsamhetskrav föreligger och att det, i fall där den tilltalade är ålagd reseförbud, ställs lägre krav på skyndsamhet. På motsvarande sätt som har föreslagits ovan i fråga om mål där den tilltalade är frihetsberövad, bör det därför, när det gäller mål där den tilltalade är ålagd reseförbud, av tydlighetsskäl anges att huvudförhandlingen ska påbörjas . Den tidsfrist om en månad som gäller framstår alltjämt som väl avvägd och bör kvarstå. , , och har ansett att fristen som gäller för huvudförhandling enligt lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare bör Vid tillämpningen av den fristen, liksom fristen om fyra veckor för hållande av huvudförhandling i hovrätt enligt 51 kap. 15 § andra stycket , får det antas att de olägenheter som uppstår för övriga berörda av rättegången är färre än i de fall Med hänsyn till den tilltalades intresse av att tiden i häkte blir så kort som möjligt samt den unga lagöverträdarens intresse av att huvudförhandlingen hålls finns det enligt regeringens bedömningen inte tillräckliga skäl att ändra dessa Samma bedömning görs med avseende på den frist om som enligt 46 kap. 11 § tredje stycket gäller i fråga om Prop. 2009/10:182 uppehåll i huvudförhandling. har föreslagit att bestämmelsen i 51 kap. 15 § andra stycket ska utformas på ett likartat sätt som 45 kap. 14 § genom att begreppet hållas ersätts med begreppet påbörjas. Det kan enligt regeringens uppfattning finnas anledning att även i andra avseenden se över bestämmelsen i 51 kap. 15 § . En sådan översyn måste dock föregås av en analys av förhållandena i hovrätterna och deras behov. Det finns därför inte skäl att inom ramen för detta lagstiftningsärende genomföra de språkliga förändringar som föreslagits. I likhet med flera remissinstanser, bl.a. JO och Justitiekanslern, anser regeringen att den praktiska tillämpningen av den förändrade regleringen bör utvärderas när den varit i kraft . En sådan utvärdering är bl.a. viktigt för att säkerställa att den förlängda fristen inte tillämpas på ett sätt som undergräver kravet på att huvudförhandlingen ska påbörjas . 8Lagändringar med anledning av Lissabonfördraget Regeringens förslag: Med anledning av Lissabonfördragets ikraftträdande görs anpassningar i vissa författningar som hänvisar till unionens domstolar och lagstiftning. Ändringarna innebär att hänvisningar till unionens olika domstolar ersätts av en samlad referens till Europeiska unionens domstol samt att begreppet gemenskapsrättsakt byts ut mot unionsrättsakt. Skälen för regeringens förslag: Lissabonfördraget innehåller ändringar i och tillägg till de grundläggande fördragen och vissa protokoll som hör till dem. Fördraget om Europeiska unionen (EU- fördraget) kvarstår i modifierad form, medan fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen (EG-fördraget) byter namn till fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget). Genom Lissabonfördraget slås fast att Europeiska unionen ska ersätta och efterträda Europeiska gemenskapen som juridisk person. Begreppen gemenskapsrätt och gemenskapsrättsakt har i Lissabonfördragets terminologi således blivit unionsrätt och unionsrättsakt. Lissabonfördraget medför också vissa ändringar i unionens regler om domstolssystemet. Namnet på Europeiska gemenskapernas domstol har ändrats till Europeiska unionens domstol. I artikel 19 i det ändrade och omnumrerade anges att Europeiska unionens domstol ska bestå av domstolen, tribunalen och specialdomstolar. Förstainstansrätten har bytt namn till tribunalen. Den enda specialdomstol som har inrättats, personaldomstolen, har behållit sitt namn. Europeiska unionens domstol är en av unionens institutioner. Tribunalen och specialdom- stolarna är på samma sätt som tidigare knutna till domstolen och utgör formellt inte egna institutioner. Lissabonfördraget innebär således att det finns ett behov av att anpassa Prop. 2009/10:182 svenska författningar som hänför sig till unionens domstolar och Sådana hänvisningar förekommer bl.a. i , lagen (1946:818) om bevisupptagning åt vissa internationella organ, lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område, lagen (1983:368) om erkännande och verkställighet av österrikiska domar på privaträttens område, lagen (2006:74) med kompletterande bestämmelser om domstols behörighet och om erkännande och internationell verkställighet av vissa avgöranden och lagen (2006:502) med vissa bestämmelser om förhandsavgörande från . En anpassning av begreppen i dessa lagar bör ske genom att hänvisningar till unionens olika domstolar ersätts av en samlad referens till Europeiska unionens domstol samt genom att begreppet gemenskapsrättsakt byts ut mot unionsrättsakt. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Äldre bestämmelser ska fortfarande gälla för urinprov som tagits före För kostnader för offentlig försvarare som förordnats före ikraftträdandet tillämpas inte bestämmelsen om återbetalningsskyldighet vid godkänt strafföreläggande. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har kommenterat förslagen. Skälen för regeringens förslag: De föreslagna ändringarna bör träda i De bör därför träda i kraft . När det gäller processrättslig lagstiftning är huvudregeln att nya regler Det innebär att sådana regler ska tillämpas på varje processuell företeelse som inträffar efter det att regleringen trätt i kraft. Det får dock anses rimligt att en misstänkt som begär att en offentlig försvarare ska förordnas kan överblicka konsekvenserna av en sådan begäran. Bestämmelsen att den som godkänt ett strafföreläggande ska kunna åläggas att betala tillbaka statens kostnad för en offentlig försvarare som varit förordnad för honom eller henne, bör därför inte tillämpas när en offentlig försvarare förordnats före ikraftträdandet. Vidare bör de föreslagna bestämmelserna om återbetalningsskyldighet för kostnader för urinprovstagning och urinundersökning inte tillämpas när urinprovet har tagits före ikraftträdandet. Beträffande övriga lagändringar behövs inte några övergångs- bestämmelser. Regeringens bedömning: Förslagen om införande av återbetalnings- skyldighet för kostnader för offentlig försvarare vid godkänt strafföreläggande samt för kostnader för urinprovstagning och urinundersökning förväntas innebära ökade intäkter för staten. Övriga förslag förväntas inte leda till några ökade kostnader för staten. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser lämnar bedömningen i denna del utan invändning. Några remissinstanser, bl.a. och , befarar att förslaget att införa en återbetalningsskyldighet för försvararkostnader i samband med strafförelägganden kommer att medföra ett visst merarbete och därmed ökade administrativa kostnader. Kriminalvården bedömer att förslaget om förlängd frist för huvudförhandling i mål med frihetsberövade i tingsrätt kommer att leda till något ökade kostnader för Kriminalvården. Justitiekanslern påpekar att längre häktningstider medför att den ersättning som döms ut enligt lagen om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder kommer att bli högre. Skälen för regeringens bedömning: Förslaget om ändring av vittnesplikten för advokater kommer inte att leda till några kostnadsökningar för staten. Förslaget att införa en återbetalningsskyldighet för statens kostnader för offentlig försvarare när den misstänkte godkänt ett strafföreläggande förväntas innebära ökade intäkter för staten. Eftersom det saknas uppgift om hur vanligt det är att en misstänkt som godkänt ett strafföreläggande haft en offentlig försvarare och vilken ersättning som försvararen i genomsnitt tillerkänts, går det inte att bedöma intäkternas storlek. Som några remissinstanser anfört kommer förslaget att medföra vissa kostnader i form av ökad administration för åklagare och domstolar. Storleken på dessa merkostnader är också svåra att bedöma. Med det förfarande som regeringen föreslagit, där åklagaren tillställer den beslutande domstolen tillgängliga uppgifter som har betydelse för fastställande av återbetalningsskyldigheten, torde emellertid de administrativa kostnaderna bli begränsade. De kostnadsökningar som kan förväntas uppstå hos åklagarna och domstolarna bedöms därför rymmas inom befintliga ramar. När det gäller förslaget om införande av återbetalningsskyldighet för urinprovstagning och urinundersökning, kan konstateras att det skickades ca 33 000 urinprov till för analys. Den genomsnittliga avgiften för urinundersökning uppgick under till . Till den kostnaden kommer polisens kostnader för urinprovstagningen. Statens kostnader för urinprovstagning och urinundersökning är alltså betydande. Förslaget kommer att innebära statsfinansiella fördelar. Införandet av bestämmelsen kommer dock att leda till vissa merkostnader för administration och indrivning. merkostnader för Polisen, domstolarna och . 2009/10:182 bedöms rymmas inom befintliga ramar. I enlighet med vad som redogörs för i avsnitt 7.3 ovan bör den föreslagna ändringen av fristen för huvudförhandling i mål med frihetsberövade vid tingsrätt kunna leda till att offentliga försvarare, målsägandebiträden och åklagare inte behöver bytas ut till huvudförhandlingen i samma omfattning som sker. Eftersom sådana byten medför merkostnader för staten när de nya aktörerna måste sätta sig in i målet, bör lagändringen leda till en viss besparing. Det finns även en del som talar för att andelen mål med häktade som överklagas till hovrätten kan minska i någon mån, t.ex. i fall där den förlängda fristen underlättar kallelse av målsägande och vittnen samt i större utsträckning möjliggör att personutredning om förutsättningarna för så kallad kontraktsvård kan inhämtas redan före huvudförhandlingen i tingsrätten. Även detta bör kunna leda till en viss besparing. Lagändringen väntas också leda till att det i mindre utsträckning än blir nödvändigt att ställa in huvudförhandlingar i andra mål på grund av nyinkomna mål med frihetsberövade. Som angetts ovan är inte avsikten att den föreslagna lagändringen generellt ska leda till längre häktningstider, eftersom huvudregeln ska vara att huvudförhandling ska sättas ut skyndsamt. Det är likväl rimligt att anta att de genomsnittliga häktningstiderna blir något längre. Häktningstiden ska, vid fällande dom, räknas av mot ett eventuellt fängelsestraff. Detta innebär att fängelsetiderna i sådana fall kommer att bli något kortare. I vissa fall kommer emellertid, vilket Kriminalvården anmärkt, häktningen följas av en frikännande dom eller en annan påföljd än fängelse. Detta kan möjligen innebära att fängelsetiderna inte kommer att kortas i samma utsträckning som häktningstiderna ökar vilket i så fall medför något ökade kostnader för Kriminalvården. Kostnadsökningen för Kriminalvården bedöms kunna hanteras utan särskilda resurstillskott. Såsom Justitiekanslern anmärkt kommer längre häktningstider också medföra högre ersättning enligt lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder i det begränsade antal fall sådan ersättning kommer i fråga. De kostnadsökningar som kan förväntas uppstå hos Justitiekanslern bedöms rymmas inom befintliga ramar. Lagändringarna i anledning av Lissabonfördragets ikraftträdande bedöms inte få några ekonomiska konsekvenser. 11.1Förslaget till lag om ändring i ska som första domstol ta upp mål om ansvar eller enskilt anspråk på grund av brott som i utövningen av anställningen eller uppdraget begåtts av statsråd, justitieråd, regeringsråd, någon av ombudsmän, justitiekanslern, riksåklagaren, domare eller generaladvokat i Europeiska unionens domstol eller den som utövar något av dessa ämbeten eller av hovrättsdomare eller revisions- Prop. 2009/10:182 sekreterare. ska vidare som första domstol pröva om justitieråd eller regeringsråd ska skiljas eller avstängas från sin anställning eller vara skyldig att genomgå läkarundersökning. är i övrigt första domstol i mål beträffande vilka detta föreskrivs i lag. Paragrafen behandlar Högsta domstolens behörighet som första domstol. Övervägandena finns i avsnitt 8. Paragrafens första stycke ändras genom att hänvisningen till Euro- peiska gemenskapernas domstol och förstainstansrätten ersätts av en samlad referens till Europeiska unionens domstol. Övriga ändringar i paragrafen är av endast språklig karaktär. Bestämmelserna i 8 och 9 §§ om rätt för målsäganden att väcka åtal eller överta väckt åtal gäller inte i fråga om brott som i utövningen av anställningen eller uppdraget har begåtts av 2.justitieråd eller regeringsråd,