prop · GX03220 · 2010-05-06 00:00:00 — Det föreslås därför att det i begreppen i lagen om betaltjänster tas in definitioner av autogiro, bankdag, betalare, betalkonto, betalningsinstrument, betalningsinstitut, betalningsmottagare, betalningsorder, betalningssystem, betalnings- transaktion, betaltjänstanvändare, betaltjänstleverantör, medel, konsu- ment, penningöverföring, ramavtal, referensränta, referensväxelkurs, unik identifikationskod och valuteringsdag som motsvarar direktivets definitioner av dessa begrepp. De nu föreslagna begreppen är dock inte i alla delar identiska med direktivets begrepp. Därutöver bör ett antal andra begrepp definieras i lagen. De närmare skälen för bestämmelsernas utformning återges nedan. Autogiro definieras i direktivets artikel 4.28 som en betaltjänst för debitering av en betalares betalkonto, där en betalningstransaktion initieras av betalningsmottagaren på grundval av betalarens medgivande eller betalarens egen betaltjänstleverantör. I promemorian föreslås att motsvarande definition av begreppet införs i svensk lagstiftning. har framfört att begreppet autogiro kan beteckna antingen den tjänst som tillhandahålls av Bankgirot under beteckningen autogiro eller såväl Bankgirots autogiro som övriga betalningar som initieras av mottagaren. BGC efterfrågar klargöranden huruvida fler produkter än Bankgirots autogiro ska omfattas av lagens definition. autogiro används i direktivet för att beteckna de tjänster som beskrivs i artikel 4.28 bedömer regeringen att samma term bör användas även i den svenska lagstiftningen på det sätt som föreslås i promemorian. tjänster som stämmer in på definitionen utgör autogirotjänster oavsett vilken benämning som används av den betaltjänstleverantör som Det bör i detta sammanhang framhållas att exempelvis en betalningstransaktion som innebär återbetalning av ett belopp som felaktigt har överförts genom en betalningstransaktion där autogiro används, inte utgör en autogirotransaktion om återbetalningen initieras på grundval av någon annan än betalningsmottagaren. Betalningstransaktioner som utförs i i syfte att korrigera tidigare felaktiga överföringar via autogiro utgör alltså inte autogirobetalningar i lagens mening om exempelvis betalarens betaltjänstleverantör, och inte betalningsmottagaren, initierar betalningstransaktionen. Begreppet bankdag definieras i direktivet som på vilken betalarens eller betalningsmottagarens betaltjänstleverantör, när denne medverkar till genomförandet av en betalningstransaktion, har öppet för verksamhet i den utsträckning som krävs för genomförande av en språkliga utformning skiljer sig något från direktivets definition. I den nya lagen bör det tas in en definition av begreppet bankdag som materiellt motsvarar direktivets bestämmelse. BGC har anfört att det av författningskommentaren till den i promemorian föreslagna definitionen av bankdag bör framgå att betaltjänstleverantören ansvarar för genomförandet av sin del av transaktionen, eftersom betalarens betaltjänstleverantör inte kan påverka när betalningsmottagarens betalningsleverantör genomför sin del av transaktionen. I denna del kan noteras att direktivets artikel 69 innehåller bestämmelser om vilka skyldigheter som åvilar betalarens respektive betalningsmottagarens betaltjänstleverantör när det gäller den tid inom vilken en betalningstransaktion ska utföras. I artikel 69.1 föreskrivs att betalarens betaltjänstleverantör ska se till att betalningstransaktionens belopp krediteras betalningsmottagarens betaltjänstleverantörs konto senast vid slutet av nästföljande bankdag. Av direktivets artikel 69.2 framgår vidare att betalningsmottagarens betaltjänstleverantör ska valutera och göra tillgänglig betalningstransaktionens belopp på betal- ningsmottagarens konto efter det att betaltjänstleverantören mottagit medlen. Bestämmelser motsvarande innehållet i artikel 69.1 och 69.2 bör tas in i den nya lagen. Som framgår av direktivet är det betalarens betaltjänstleverantör som ske se till att transaktionsbeloppet krediteras betalningsmottagarens betaltjänstleverantörs konto . Betalarens betaltjänstleverantör har alltså ett ansvar för utförandet av transaktionen till och med den tidpunkt då kreditering av betal- ningsmottagarens betaltjänstleverantörs konto sker. Det framgår av ett uttalande från Europeiska kommissionen, som även refereras i promemorian (s. 54, 55 och 117), att den ansvarige betaltjänst- leverantören bl.a. ansvarar för att se till att det går att hitta motparter som kan hantera och avveckla betalningstransaktionen (eng. clearing and settlement partners). Efter det att betalningsmottagarens betaltjänst- leverantörs konto har krediterats är det däremot betalningsmottagarens betaltjänstleverantör som ansvarar för det fortsatta utförandet av transaktionen. I detta sammanhang bör även nämnas att bestämmelserna i artikel 69 inte är tillämpliga på samtliga betalningstransaktioner som omfattas av direktivet. Dessa frågeställningar behandlas närmare i avsnitt 9.10. Termen betalkonto definieras i direktivets artikel 4.14 som ett konto som innehas i en eller flera betaltjänstanvändares namn och som används för genomförandet av betalningstransaktioner. I promemorian föreslås dels en identisk definition i 1 kap. 4 § första stycket 2 lagen om betalningsinstitut, dels en avvikande definition i 1 kap. 6 § första stycket 3. framför att promemorians förslag till definition i 1 kap. 6 § första stycket 3 lagen om betaltjänster inte är tillräckligt klargörande. Enligt föreningen måste instituten kunna avgöra i förhand vilka kontoslag i deras sortiment som omfattas av lagens definition av betalkonto. Dessutom anser föreningen att definitionen bör innefatta konto som är avsett för genomförande av betalningstransak- tioner snarare än konto som används för betalningstransaktioner. Föreningen anser därutöver att definitionen av betalkonto måste överens- stämma så långt möjligt med andra medlemsstaters definition för att inte ska hamna i ett sämre konkurrensläge. I detta sammanhang noterar regeringen att Europeiska kommissionen som svar på en fråga om tolkningen av artikel 4.14 har uttalat att alla kontoslag som kan användas för betalningstransaktioner (eng. all types of accounts which can be used for payment transactions) omfattas av direktivets definition av betalkonto. Europeiska kommissionens tolkning att det avgörande är huruvida kontot är avsett för genomförande av betalningstransaktioner motsvarar den formulering som föreslås av . Det kan dessutom noteras att Europeiska kommissionen som svar på en annan fråga har uttolkat direktivets definition av betalkonto så att den innefattar alla konton där kontohavaren kan sätta in och ta ut medel utan ytterligare åtgärd eller medgivande från betaltjänstleverantören (eng. all accounts where the holder can place and withdraw funds without any additional intervention or agreement of his payment service provider). Enligt regeringens bedömning bör definitionen av betalkonto i svensk lagstiftning överensstämma med direktivets definition. Den formulering som föreslås av , och som synes vara förenlig med den tolkning av direktivets artikel 4.14 som gjorts av Europeiska kommis- sionen, fastställer emellertid vilka konton som utgör betalkonton på ett tydligare sätt än ordalydelsen i direktivets bestämmelse. Den definition av begreppet betalkonto som tas in i den nya lagen bör därför återge att det ska vara ett konto som är avsett för utförande av betalnings- transaktioner och inte, såsom i direktivets ordalydelse, som används för genomförande av betalningstransaktioner. Den närmare avgränsningen av vad som utgör ett betalkonto bör således göras med utgångspunkt i att ett betalkonto ska vara avsett för utförande av betalningstransaktioner. Avgörande för bedömningen är sålunda kontots syfte och funktion. Detta innebär att det i första hand är kontohavarens möjligheter att genomföra betalningar som avgör huruvida ett visst konto är ett betalkonto. Det faktum att en betalning kan göras till ett konto medför inte i sig att det utgör ett betalkonto. Däremot bör konton som ger innehavaren möjlighet att utföra överföringar av medel utan restriktioner som huvudregel anses utgöra betalkonton. Detta gäller både transaktionskonton och sparkonton där betalningstransaktioner kan göras utan restriktioner. Vidare bör konton som används för såväl löpande transaktioner, sparande och hantering av räntor och amorteringar på bolån som huvudregel anses utgöra betalkonton. Även i detta fall är det avgörande att dessa konton bl.a. är avsedda att användas för utförande av betalningstransaktioner. Förekomsten av restriktioner avseende kontohavarens rätt att disponera medlen på kontot, t.ex. att endast ett begränsat antal uttag får göras från kontot eller att innehavarens förfoganderätt till medlen på kontot är begränsad, tyder däremot på att kontot inte är avsett att användas för utförande av betalningstransaktioner. Förekomsten av sådana restriktioner bör typiskt sett medföra att kontot inte utgör ett betalkonto. I detta sammanhang bör dock noteras att regeringen har uttalat att ett konto som ålägger kontohavaren vissa restriktioner kan fungera väl för deposition av transaktionsmedel, men att sannolikheten att kontoformen integreras i betalningssystemet är mindre ju större Prop. 2009/10:220 restriktioner som uppställs avseende kontohavarens tillgång till medel 1995/96:74 s. 97). Exempel på konton där förfoganderätten är begränsad är sådana spar- och placeringskonton där medlen binds på löptider från några månader upp till , utan att kostnadsfria uttag får göras . Förekomsten av sådana restriktioner tyder på att kontot inte är avsett att användas för utförande av betalningstransaktioner, vilket innebär att kontot som huvudregel inte anses utgöra ett betalkonto enligt nu föreslagen lagstiftning. Samma principer bör gälla avseende konton där endast ett eller ett fåtal uttag får göras kostnadsfritt. Sådana konton utgör som huvudregel inte heller betalkonton. Termen betalare definieras i direktivets artikel 4.7 som en fysisk eller juridisk person som är betalkontoinnehavare och som godkänner en betalningsorder från detta betalkonto eller, om det inte finns något betalkonto, en fysisk eller juridisk person som lämnar en betalnings- order. Promemorians förslag saknar en motsvarande definition. vid efterfrågar klargöranden avseende innebörden i begreppet betalaren. Enligt regeringens bedömning framstår det som lämpligt att införa en definition av vad som avses med begreppet betalare i den föreslagna lagstiftningen. Begreppet förekommer, som har påpekat, i flera bestämmelser i direktivet. Såväl uttrycket betalaren som uttrycket betal- ningsmottagaren förekommer i direktivets definition av vad som utgör en betaltjänstanvändare. I promemorian föreslås att en definition av begreppet betaltjänstanvändare tas in i lag. I denna definition används begreppen betalare och betalningsmottagare. Även i den nu föreslagna lagstiftningen kommer en definition av betaltjänstanvändare att föras in där termerna betalare och betalningsmottagare ingår. Detta innebär att termen betalaren kommer att brukas i den nu föreslagna lagstiftning som genomför direktivet i svensk rätt. För att det tydligt ska framgå vad som avses med detta begrepp bör därför en definition motsvarande direktivets artikel 4.7 tas in i den nya lagen. definieras i direktivets artikel 4.4 som en juridisk person som har beviljats auktorisation i enlighet med artikel 10 att tillhandahålla och utföra betaltjänster inom gemenskapen. I promemorian föreslås att en definition av betalningsinstitut tas in i lag. Även om den föreslagna definitionen inte är identisk med direktivets innebär den inte några materiella avvikelser från direktivet i denna del. Den i promemorian föreslagna definitionen bör med vissa språkliga ändringar införas i den nya lagen. Begreppet betalningsinstrument definieras i direktivets artikel 4.23 som varje form av personliga(a) anordning(ar) och/eller rutiner som betaltjänstanvändaren och betaltjänstleverantören har träffat avtal om och som används av betaltjänstanvändaren för att initiera en betalningsorder. I promemorian föreslås att en liknande definition tas in i lag. föreslagna definitionen är dock inte identisk med direktivets definition. För att definitionen bättre ska överensstämma med direktivets artikel 4.23 bör uttrycket betalningsorder användas i stället för det i prome- föreslagna betalningstransaktion, så att det framgår att ett betalningsinstrument används för att initiera en betalningstransaktion. Även i övrigt bör vissa språkliga ändringar göras i förhållande till den definition som föreslås i promemorian. Begreppet betalningsmottagare definieras i direktivets artikel 4.8 som en fysisk eller juridisk person som är den avsedda mottagaren av medel som har omfattats av en betalningstransaktion. I likhet med begreppet betalaren, som behandlats ovan, förekommer termen betalnings- mottagaren i direktivets definition av vad som utgör en betaltjänst- Eftersom begreppet betalningsmottagaren förekommer i flera bestämmelser i den nya lagen, bl.a. inom ramen för definitionen av vad som utgör en betaltjänstanvändare, bör det också definieras i lagen. Definitionen av betalningsmottagare bör vara likalydande med direktivets artikel 4.8. Termen betalningsorder definieras i direktivets artikel 4.16 som varje instruktion som en betalare eller betalningsmottagare ger sin betaltjänstleverantör om att en betalningstransaktion ska genomföras. promemorian föreslås att en identisk definition förs in i lag. promemorian föreslagna definitionen av betalningsorder bör med vissa språkliga ändringar tas med i den nya lagen om betaltjänster. Begreppet betalningssystem definieras i direktivets artikel 4.6 som ett system för överföring av medel med formella och standardiserade rutiner och gemensamma regler för behandling, clearing och/eller avveckling av I promemorian föreslås att en funktionellt identisk definition tas in i lag. Den i promemorian föreslagna defini- tionen av betalningssystem bör föras in i den nya lagen. Lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse innehåller en definition på generellt betalsystem (1 kap. 3 § andra generella betalsystem avses system för förmedling av betalningar från ett stort antal från varandra fristående betalare avsett att nå ett stort antal från varandra fristående slutliga betalningsmottagare. lagen angavs att generella betalsystem är sådana betalsystem som är skyddsvärda ur systemsynpunkt och där betalningsmottagarna är fristående från varandra (prop. 2002/03:139 s. 190 och 511). Detta kontrasteras mot sådana selektiva betalsystem där t.ex. flera butiker i en affärskedja kan vara betalningsmottagare och där dessa betalnings- mottagare inte är fristående från varandra (a.a.). Dessutom anförs i förarbetena att gränsen mellan ett generellt och ett selektivt betalsystem kan vara svår att dra, men att generella betalsystem som är skyddsvärda ur systemsynpunkt kännetecknas av att de är uppbyggda så att ett stort antal fristående betalare kan nå ett stort antal fristående betalnings- mottagare. En ytterligare omständighet att beakta vid bedömningen är huruvida betalsystemet är avsett att nå ett stort antal slutliga betalningsmottagare. Ett betalsystem som är avsett att nå ett stort antal från varandra fristående betalningsmottagare kan vara ett generellt betalsystem även om endast ett fåtal betalningsmottagare ansluter sig till systemet (a.a. s. 512). Definitionen av betalningssystem i direktivets artikel 4.6 är enligt sin ordalydelse mer vidsträckt än definitionen av generella betalsystem i lagen om bank- och finansieringsrörelse. I ett generellt betalsystem ska det finnas ett stort antal från varandra fristående betalare och betalningsmottagare, medan ett betalningssystem enligt direktivets definition är ett system för överföring av medel med formella och standardiserade rutiner för behandling, clearing och/eller avveckling av betalningstransaktioner. Direktivets definition uppställer inte något uttryckligt krav på att systemet ska nå ett stort antal betalare och betalningsmottagare, och inte heller att betalningssystem ska vara skyddsvärda ur systemsynpunkt. Frågan är i vilken utsträckning betalningssystem enligt direktivet kan vara något annat än ett generellt betalsystem enligt gällande svensk lagstiftning. Direktivets definition av betalningssystem är, som konstaterats, mer vidsträckt. kan det noteras att ett betalningssystem enligt direktivets definition möjliggör överföring av medel med formella och standardiserade rutiner och gemensamma regler för hanteringen av betalningstransaktioner. Detta förutsätter i sin tur att systemet är avsett att nå ett stort antal betalare och betalningsmottagare, eller åtminstone att systemet inte enbart är avsett för en begränsad krets av användare. Det uppställs inget krav på skyddsvärdhet ur systemsynpunkt för att ett betalningssystem ska föreligga enligt direktivets definition. anges i direktivets skäl 16 att tillträdet till betalningssystem bör vara underställt lämpliga krav för att systemens integritet och stabilitet ska garanteras. Betaltjänstleverantörer som vill delta i ett betalningssystem, som kan vara exempelvis ett fyrpartskortsystem eller andra större system för behandling av betalningar och autogirering, bör kunna uppvisa en intern organisation som är tillräckligt motståndskraftig mot risker. Det framgår inte uttryckligen av direktivets skäl (16) eller bestämmelser (artikel 4.6) huruvida kraven på riskhantering m.m. betingas av det enskilda betalningssystemets betydelse för betalningssystemet i stort eller om det enbart är stabiliteten och integriteten i det enskilda betalningssystemet som avses skyddas. Om det är stabiliteten och integriteten i det enskilda betalningssystemet som ses som skyddsvärda intressen, oavsett detta systems betydelse för betalningssystemet i stort, Prop. 2009/10:220 innebär detta en skillnad jämfört med den svenska lagstiftningens definition av generella betalsystem som förutsätter att sådana system är skyddsvärda ur systemsynpunkt. Som direktivets skäl 16 har formulerats sägs det dock att systemens integritet och stabilitet ska garanteras. Detta indikerar att det är stabiliteten och integriteten i betalningssystemet i stort som ska skyddas genom de krav avseende riskhantering m.m. som deltagarna har att uppfylla. Förutsatt att detta mer vidsträckta skyddsintresse berör betalningssystemen enligt direktivets definition finns det ingen materiell skillnad mellan betalningssystem enligt direktivets definition och generella betalsystem så som dessa definieras i 1 kap. 3 § andra stycket lagen om bank- och finansieringsrörelse. Mot bakgrund av det ovan anförda bör definitionen av betalningssystem i den nu föreslagna lagen om betaltjänster hänvisa till definitionen av generella betalsystem i 1 kap. 3 § andra stycket lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse. Den definition som föreslås i promemoria används därmed inte. Vidare används i promemorians lagförslag omväxlande uttrycken generellt betalningssystem och betalningssystem. För att klargöra vad som avses bör uttrycket betalningssystem användas konsekvent. Frågor om regler avseende tillträde till betalningssystem behandlas närmare i avsnitt 11.1.2. Med begreppet betalningstransaktion avses enligt direktivets artikel 4.5 en åtgärd som initieras av betalaren eller betalningsmottagaren vid placering, överföring eller uttag av medel, oberoende av eventuella underliggande förpliktelser mellan betalaren och betalningsmottagaren. I promemorian föreslås att en liknande, men inte identisk definition ska tas in i lag. Den i promemorian föreslagna definitionen skiljer sig från direktivets främst genom att uttrycket insättningar föreslås användas i stället för placeringar. Enligt regeringens bedömning kan använd- ningen av termen insättningar i detta sammanhang motiveras med hänvisning till den grundläggande definitionen av betaltjänster i bilagan till direktivet. I denna används inte uttrycket placeringar, medan det däremot talas om kontantinsättningar. Den föreslagna definitionen av betalningstransaktioner förefaller inte materiellt avvika från definitionen av samma term i direktivets artikel 4.5 och dessutom överensstämma bättre med terminologin i bilagan till direktivet. Definitionen bör tas in i den nya lagen. I direktivets artikel 4.10 definieras en betaltjänstanvändare som en fysisk eller juridisk person som utnyttjar en betaltjänst i egenskap av antingen betalare eller betalningsmottagare eller i båda dessa egen- skaper. I promemorian föreslås att en likalydande definition tas in. Regeringen ansluter sig till promemorians förslag. Termen betaltjänstleverantör definieras i direktivets artikel 4.9 så att begreppet innefattar de organ som räknas upp i artikel 1.1 samt de fysiska eller juridiska personer som omfattas av undantaget enligt direktivets artikel 26. I promemorian föreslås en definition som innebär att en betaltjänstleverantör är en fysisk eller juridisk person som Definitionen är inte avgränsad till endast de organ som räknas upp i direktivets artikel 1.1 eller är undantagna enligt direktivets artikel 26. Den är därmed mer omfattande än definitionen av betaltjänstleverantör i direktivet. promemoria att den där föreslagna lagen om betaltjänster gäller för betaltjänster som tillhandahålls av vissa företag. I 1 kap. 1 § andra stycket görs en uppräkning av de organ som omfattas av lagen. uppräkning motsvarar direktivets artikel 1.1 förutom i att postgiro- institut som enligt nationell lagstiftning har rätt att tillhandahålla betaltjänster inte innefattas av den i promemorian föreslagna svenska Förklaringen synes vara att denna typ av företag inte Enligt regeringens bedömning framstår det som mer ändamålsenligt att definiera begreppet betaltjänstleverantör med utgångspunkt i de kategorier som omfattas av lagen. av termen betaltjänstleverantör, som även ligger närmare direktivets definition, föreslås därför. Det bör dock även noteras att ändringar i betaltjänstdirektivets artikel 1.1 a har överenskommits efter det att betaltjänstdirektivet antogs. artikel 3 i direktiv /111/EG om ändringar i direktiven /48/EG, 2006/49/EG och 2007/64/EG ska filialer till kreditinstitut från länder utanför EES likställas med kreditinstitut från medlemsstaterna. Betaltjänstdirektivets artikel 1.1 a i sin nya lydelse ska tillämpas i Det framstår därför som lämpligt att redan i detta skede utforma den svenska regleringen på ett sätt som motsvarar direktivet i dess ändrade lydelse. betaltjänstleverantör i lagen om betaltjänster bör därför innefatta även filialer till kreditinstitut utanför EES. Uttrycket debitera definieras inte i direktivets artikel 4. föreslås emellertid att en definition av detta uttryck tas in i lag. definition som föreslås är för en konsument innebär det i regel att medel dras från ett konto. I promemorians författningskommentar anges att definitionen har utformats utifrån ett konsumentperspektiv och att begreppet annars är vedertaget inom bokföring där det har getts en annan Uttrycket debitera förekommer i flera bestämmelser i direktivet, bl.a. artiklarna 58, 63 och 73. Dessa bestämmelser kan dock bli tillämpliga såväl på konsumenter som andra betaltjänstanvändare. framstår därför som lämpligt att i lagstiftning införa en definition av termen debitera som inte enbart avser konsumentförhållanden. vedertagen begreppsanvändning innebär att med debitera avses att kundens kontosaldo minskar medan kreditera innebär det motsatta. definition av debitera med den angivna innebörden bör tas in i lagen. I lagen finns bestämmelser om betalningsinstituts möjligheter att tillhandahålla betaltjänster via filial. En definition av vad som utgör en filial bör därför föras in i lagen. Liknande definitioner finns i andra lagar som avser finansiella företags rörelse, t.ex. i 1 kap 5 § lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse och 1 kap. 5 § lagen (2007:528) om