prop · GX03105 · 2010-03-17 00:00:00 — missbrukar narkotika vara en avgörande faktor för om en sådan åtgärd Utredningen har i denna del föreslagit att ett drogtest ska kunna tas endast om det är av synnerlig vikt för att ska kunna avgöra behovet av insatser avseende den unge. Kravet att det ska vara av synnerlig vikt har kritiserats av för att vara Några remissinstanser, bl.a. , har å sin sida hyst farhågor om att drogtesterna kan komma att användas repressivt och slentrianmässigt. Mot bakgrund av att syftet med proven är att skydda unga personers hälsa och utveckling samt att man tidigt ska kunna ingripa när ett barn missbrukar narkotika skulle, enligt regeringens bedömning, utredningens förslag leda till en alltför restriktiv tillämpning. också att framhållas att drogtest i form av t.ex. ett urin- eller blodprov utgör en mildare form av kroppsbesiktning än exempelvis den som innefattar undersökning av kroppens håligheter där kravet på synnerlig vikt är befogat (avsnitt 5.7.3). Mot bakgrund av det anförda föreslår regeringen i stället att den beslutande myndigheten (se följande avsnitt) inför beslutet om drogtest ska göra en förhandsbedömning av om kan ha behov av ett drogtest för att bedöma vilka insatser som bör vidtas för barnet i fråga. Detta innebär att möjligheten att utföra tvångsvisa drogtester ska tillämpas med urskiljning. Det får aldrig bli fråga om, som bl.a. fakulteten vid uttryckt farhågor om, rutinmässiga tester i Ett drogtest får endast tas efter noggrant övervägande av samtliga omständigheter i det enskilda fallet, t.ex. den situation man funnit den unge misstänkt drogpåverkad i, vad som framkommit vid förhör med den unge samt de uppgifter föräldrar eller annan vårdnadshavare lämnar om den unges situation. bakgrunden är en lämplig formulering av den prövning som ska göras att ett prov får tas om det kan antas vara nödvändigt för att avgöra behovet av insatser avseende den unge. utgångspunkten vid både beslutet om och verkställandet av drogtesterna är barnets bästa. Vårdnadshavaren ska precis som till alla förhör med barn kallas till förhör inför ett drogtest (33 § LUL, jfr avsnitt 5.4). Liksom för den kroppsbesiktning som föreslås i avsnitt 5.7.3 bör proportionalitetsprincipen i 28 kap. 3 a § RB gälla för drogtesterna, dvs. ett drogtest får endast tas om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den unge eller något annat Likaså ska bestämmelsen att en kroppsbesiktning inte får utföras så att den undersökte riskerar framtida ohälsa eller skada i 28 kap. 12 § andra stycket RB självfallet gälla. Vem bör besluta om kroppsbesiktning i form av drogtest? har framfört att det bör övervägas om inte tvångvisa drogtester bör beslutas inom ramen för ett administrativt förfarande där biträde av polis kan komma i fråga för verkställighet av beslutet. Utredningen har, i enlighet med sina direktiv, utgått från att beslut om tvångsvisa drogtester ska fattas av de brottsutredande myndigheterna inom ramen för det straffprocessuella tvångsmedlet kroppsbesiktning. Regeringen anser inte att sådana beslut om tvångsåtgärder som är i fråga bör fattas av andra yrkesgrupper än polis eller åklagare. När det därefter gäller frågan om det bör vara polis eller åklagare som ska fatta besluten gör regeringen följande överväganden. Utredningen har föreslagit att regleringen av vem som ska besluta om kroppsbesiktning i form av drogtest av barn ska följa fördelningen av utredningsansvaret för utredningar enligt 31 § LUL. Den följer i sin tur reglerna om förundersökningsledarskapet för brott begångna av vuxna (se närmare avsnitt 4.2.3). Av och föreskrifter och allmänna råd om ledning av förundersökning i brottmål (ÅFS 2005:9 och RPSFS 2009:11, FAP 403- 5) framgår att förundersökning om ringa narkotikabrott bör ledas av polis eftersom det utgör sak av enkel beskaffenhet. Kroppsbesiktning i form av drogtest bör enligt utredningen alltså beslutas av en polisiär förundersökningsledare. vid har påpekat att det finns en inneboende risk för repressiv användning av drogtester om polisen ges denna rätt. Vidare har anfört att det är angeläget att drogtester av barn inte får ses som ett repressivt instrument utan uteslutande ska tjäna som underlag för bedömning av behovet av vårdinsatser. Mot bakgrund av dessa synpunkter och med hänsyn till att regeringen i föregående avsnitt föreslår att medgivande inte ska krävas för att ett drogtest ska kunna tas, finns det anledning att överväga om drogtesterna bör beslutas av åklagare i stället för av polis. Riskerna för att tvångsmedlet inte ska få den restriktiva tillämpning som avsetts torde enligt regeringens bedömning minska om beslutande myndighet är en annan än verkställande myndighet. Genom att beslut fattas av åklagare i stället för polis skapas vidare goda förutsättningar för en enhetlig praxis eftersom en rättstillämpning som styrs av en myndighet med färre antal beslutsfattare har större chanser att bli enhetlig. Angivna omständigheter talar för att det bör vara åklagare som beslutar om tvångsvisa drogtester. Några praktiska svårigheter med en sådan ordning torde enligt regeringen inte uppstå. För drogtester uppkommer, på grund av de regler som styr verkställigheten av kroppsbesiktningar (se närmare avsnitt 5.7.3), inte fara i dröjsmål på samma sätt som vid användande av andra tvångsmedel. I praktiken måste nämligen den unge tas med till en polisstation för förhör samt drogtest och vårdnadshavarna ska kontaktas (33 § LUL). De effektivitetsskäl som gör att husrannsakan, beslag och kroppsvisitation bör kunna beslutas av polisman eller polisiär förundersökningsledare gör sig därför inte gällande på samma sätt för drogtesterna. Inom finns vidare ett joursystem som kan hantera beslut om tvångsvisa drogtester vid alla tider . Besluten om drogtester av barn bör inom detta joursystem ges hög prioritet då det rör tvångsmedel mot väldigt unga personer. En reglering som innebär att åklagare ska fatta beslut om drogteser av barn kommer att avvika från den som gäller vid övriga tvångsmedel som är tillåtna för denna kategori av personer. De skäl som talar för att tvångsvisa drogtester ska beslutas av åklagare väger dock enligt regeringens mening tyngre än de eventuella nackdelarna med en differentierad utformning av bestämmelserna om beslutsbehörighet. Sammantaget anser regeringen att åklagare bör besluta om tvångsvisa drogtester av barn . Underrättelse till socialnämnden och vårdnadshavarna m.m. När provet är taget bör socialnämnden underrättas om detta. I de fall företrädare för varit med vid provtagningen och förhöret inför detta är en underrättelse självklart onödig. Om provet tagits utan medverkan bör underrättelsen lämpligen ske med den underrättelse till socialnämnden om brottsmisstanken som ska göras enligt 34 § LUL (se närmare avsnitt 5.3). I praktiken kommer i dessa fall att informeras om misstanken, drogtestet och förhöret vid samma tillfälle. Någon lagreglering om att socialnämnden ska underrättas om att ett drogtest har tagits är därför inte nödvändig. För att ska kunna sätta in nödvändiga insatser med anledning av ett positivt drogtest måste självfallet också underrättas om resultatet av drogtestet. Utredningen föreslår inte någon uttrycklig regel därom, eftersom medverkan skulle vara en förutsättning för att drogtest skulle kunna tas. Mot bakgrund av den utformning av bestämmelserna om drogtest som regeringen nu föreslår bör en uttrycklig regel införas om att socialnämnden ska underrättas om resultatet av ett drogtest. Några remissinstanser, bl.a. och , har påtalat vikten av vårdnadshavarnas medverkan. Eftersom det i första hand är vårdnadshavarna som har ansvaret för barns och ungdomars fostran och vård bör, enligt regeringens mening, även dessa underrättas om resultatet av ett drogtest. En underrättelseskyldighet bör dock, med hänsyn till barnets bästa, förses med ett undantag som motsvarar det vid underrättelse till vårdnadshavarna om misstanke om brott och det vid inledande av utredning. Om det föreligger särskilda skäl mot det ska följaktligen någon underrättelse om resultatet av ett drogtest inte lämnas. Om socialnämnden inte anser sig ha något behov av resultatet av ett drogtest bör provet förstöras. Vid socialnämndens bedömning kan det finnas skäl att beakta barnets eget intresse av att omständigheterna blir klarlagda. bör vid denna bedömning samråda med barnets vårdnadshavare. Precis som vid en underrättelse till vårdnadshavarna om själva brottsmisstanken (33 § LUL) kan det dock i undantagsfall finnas skäl att inte samråda med dessa om det skulle vara till större skada än nytta för den unge. För det fall vårdnadshavarna, men inte socialnämnden, anser sig ha behov av resultatet bör det inte Den närmare ordningen för hur detta ska gå till får lösas vid tillämpningen. Utformningen av bestämmelsen m.m. Den utformning av bestämmelsen om drogtester av unga som utredningen valt tillåter enligt sin ordalydelse alla former av kroppsbesiktning. anser att bestämmelsen är onödigt vid och att den endast bör tillåta provtagning för det angivna ändamålet med angivande av de sätt provtagningen får ske på. Kemisk analys gör det möjligt att avgöra om en person tagit narkotika. För att genomföra analysen används som regel antingen urinprov eller blodprov. Urinprov är oftast att föredra, eftersom ämnen finns kvar längre i urin och i högre koncentration. Det finns även möjlighet att genom saliv- eller svettprov spåra substanser av narkotika. Dessa metoder anses emellertid ännu inte vara helt tillförlitliga. Det är vidare möjligt att analysera hårstrån för att hitta spår av narkotika. Denna metod är dock inte lämpad att användas för att klarlägga om en person intagit narkotika eftersom det tar tämligen från intaget till det att spår kan påvisas i håret. Mot bakgrund av att dessa metoder för analys av spår av narkotika kan komma att utvecklas och förfinas samt att ytterligare metoder kan tillkomma anser regeringen att det inte är lämpligt att i lagtext slå fast vilka metoder som får användas. Däremot bör utredningens förslag till bestämmelse begränsas i så måtto att den endast tillåter kroppsbesiktning genom tagande av prov från kroppen och undersökning av sådana prov. En sådan utformning begränsar bestämmelsens tillämpningsområde som den knyter an till bestämmelse om kroppsbesiktning. Bestämmelsen bör införas i en ny paragraf. Vad gäller själva provtagningen och skyldigheten att kvarstanna för att åtgärden ska kunna vidtas, bör samma regler gälla som för kroppsbesiktning av barn som misstänkts för allvarlig brottslighet (jfr avsnitt 5.7.3). Det innebär att den unge får hållas kvar för provtagning eller om det finns synnerliga skäl, . Vidare får drogtest genom lämnande av urinprov inte verkställas eller bevittnas av någon annan än en läkare, legitimerad sjuksköterska eller en person som är av samma kön som den unge. En provtagning får inte heller utföras så att den undersökte riskerar framtida ohälsa och skada. har framhållit att huvudregeln att vårdnadshavaren ska närvara vid förhör även bör gälla drogtester. Som framgår ovan ska i samband med drogtestet ett förhör hållas med den unge och till detta förhör ska vårdnadshavaren enligt 33 § LUL kallas, om detta inte är till men för utredningen eller det annars finns särskilda skäl mot det. Detta undantag torde dock sällan bli tillämpligt vid förhör inför ett drogtest, varför vårdnadshavarna i de allra flesta fall kommer att ges möjlighet att närvara vid drogtestet. kommun har framfört att det bör vara möjligt att utföra kroppsbesiktning även vid misstanke om olovligt bruk av dopningsmedel. Utredningen har kommit fram till att kroppsbesiktning bör tillåtas i dessa fall bl.a. på den grunden att användning dopningsmedel är en mycket begränsad företeelse bland unga under Då fråga är om ny tvångsmedelslagstiftning bör enligt regeringens mening tillåtligheten begränsas till det som synes mest angeläget. angivna bakgrunden anser regeringen att kroppsbesiktning närvarande inte bör tillåtas i dessa fall. Regleringen om vilka tvångsmedel som tillåts bör vara Regeringens förslag: Det ska uttryckligen framgå att det mot den som är endast får användas de tvångsmedel som är angivna antingen i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, 23 kap. 79 §§ eller annan författning där det uttryckligen föreskrivs att tvångsmedlet får användas mot den som är . Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: instämmer i utredningens Övriga remissinstanser har inte yttrat sig i denna del. Skälen för regeringens förslag: Uppräkningen i 36 § LUL av de tvångsmedel som får användas mot barn är uttömmande. Några andra tvångsmedel får alltså inte användas. Lagstiftningstekniken är sådan att vissa tvångsmedel är uttryckligen förbjudna medan andra inte nämns alls i paragrafen. Lagrådet har dock i det ursprungliga lagstiftningsärendet ansett att det genom uppräkningen av de tillåtna tvångsmedlen får anses stå klart att andra tvångsmedel såsom t.ex. hemlig teleavlyssning inte får förekomma i dessa fall (prop. Det har emellertid förekommit att bestämmelsen har tolkats fel. För att tydliggöra vilka straffprocessuella tvångsmedel som får användas mot den som är bör det införas en ny bestämmelse i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare där det föreskrivs att mot den som är får endast de tvångsmedel användas som är angivna antingen i denna lag, 23 kap. 79 §§ eller annan författning där det uttryckligen föreskrivs att tvångsmedlet får användas mot den som är . Genom detta tydliggörs att bestämmelserna om hämtning och medtagande till förhör i 23 kap. även fortsättningsvis ska omfatta personer . avser hänvisningen till annan författning där det uttryckligen föreskrivs att åtgärden omfattar den som är bestämmelserna om kroppsvisitation och kroppsbesiktning i 27 § lagen (2000:1225) om straff för smuggling (se närmare avsnitt 4.2.4.) 6 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Bestämmelsen i 32 § andra stycket i sin äldre lydelse ska gälla för utredningar enligt 31 § LUL som har inletts före ikraftträdandet. Utredningens förslag: Utredningen har inte föreslagit någon Prop. 2009/10:105 övergångsbestämmelse. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig i denna del. Skälen för regeringens förslag: Lagändringarna bör träda i kraft så snart som möjligt. De bör därför träda i kraft . Utgångspunkten beträffande processrättslig lagstiftning är att nya regler ska tillämpas genast efter ikraftträdandet. Det innebär att nya regler ska tillämpas på varje processuell företeelse som inträffar efter det att regleringen har trätt i kraft. Av praktiska skäl bör dock bestämmelsen i 32 § LUL andra stycket i sin äldre lydelse gälla för utredningar enligt 31 § LUL som inletts före ikraftträdandet. Några ytterligare övergångsbestämmelser behövs inte. 7 Kostnader och andra konsekvenser Regeringens bedömning: Förslagen medför kostnadsökningar för rättsväsendets myndigheter och kommunerna. För rättsväsendet ryms dessa kostnadsökningar inom befintliga ekonomiska ramar. För kommunerna bedöms de ekonomiska konsekvenserna bli marginella och därmed görs ingen ekonomisk reglering. Utredningens bedömning: Överensstämmer delvis med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser som yttrat sig i denna del, bl.a. , (), , och samtliga kommuner, framhåller att förslagen förutsätter att rättsväsendets myndigheter och kommunerna tillförs resurser för att lagstiftarens intentioner ska kunna förverkligas. JO och kommun påtalar, mot bakgrund av svårigheterna att hålla tidsfristerna i ärenden rörande personer i åldern , att det är särskilt viktigt att polisväsendet tillförs sådana resurser att tidsfristerna i praktiken kan respekteras. anför att förslagen på ett inte tillfredsställande sätt kommer att ta resurser från andra delar av rättsväsendets verksamhet om inte ökade medel tillförs. Kammarrätten i och förutser en högre ärendetillströmning till tingsrätterna och länsrätterna än den utredningen aviserat. , Kommuner och Landsting samt kommun anför att kostnadsökningarna kommer att bli betydligt högre än utredningen bedömt. Skälen för regeringens bedömning Polisen, och domstolarna Regeringens förslag innebär en ökning av antalet utredningar enligt 31 § LUL. Särskilt presumtionsregeln vid särskilt allvarlig brottslighet och de tydligare och utvecklade reglerna som behandlar på vilken grund och av vem en utredning ska inledas, kommer enligt regeringens bedömning att medföra ett ökat antal utredningar. Det finns redan rutiner och kunskap för att driva denna typ av utredningar. De utredningar som tillkommer som en konsekvens av regeringens förslag medför därför inte att inriktningen på Polisens eller verksamheter behöver förändras. Utredningen har uppskattat de ökade kostnaderna för Polisen till och de ökade kostnaderna för till . har underkänt denna bedömning och anfört att kostnaderna kommer att överstiga dessa belopp. har anfört att det inte går att göra någon beräkning av kostnaderna. Kammarrätten i och har påtalat att tingsrätterna och länsrätterna kan komma att få ett ökat antal ärenden om förordnande av juridiskt biträde och ett ökat antal ansökningar om omhändertagande av barn enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Regeringen bedömer att de merkostnader som uppkommer hos Polisen, och domstolarna med anledning av förslaget kan hanteras inom befintliga ekonomiska anslagsramar. Utredningen har gjort bedömningen att antalet drogtester av barn kommer att uppgå till cirka 200 samt att de kan hanteras inom ramen för befintliga resurser. har angivit att dessa kostnader bör debiteras Polisen i likhet med vad som gäller i fråga om övriga ärenden rörande ringa narkotikabrott. har inte berört denna fråga. Regeringen finner inte skäl att göra undantag för denna typ av drogtester, som således ska följa rådande ordning såvitt avser debitering av kostnader mellan Polisen och . Vad gäller de merkostnader som kan uppstå hos Polisen bedömer regeringen att dessa kan hanteras inom ramen för befintliga anslagsramar. Juridiskt biträde ska förordnas i den övervägande delen av de utredningar som kommer att inledas med stöd av den föreslagna presumtionsregeln. Kostnaden för detta har utredningen uppskattat till . Ingen remissinstans har invänt mot denna bedömning. Regeringen bedömer att de ökade kostnaderna kan finansieras inom ram på anslaget för rättsliga biträden. Som en följd av regeringens förslag kommer att behöva hantera fler ärenden och delta i något fler förhör än enligt nuvarande ordning. Utredningens bedömning är att kommunernas kostnadsökningar kommer att uppgå till i vart fall . De förändringar som föreslås vad avser deltagande vid förhör av Prop. 2009/10:105 företrädare för görs för att uppnå de ambitioner som lagstiftaren hade när regleringen om utredningar av brottsmisstänkta barn infördes . Som framgår av avsnitt 5.3 anfördes redan i de ursprungliga motiven att en utomordentligt viktig uppgift för en fungerande socialtjänstorganisation är att ge tillgång till sociala tjänster även utom kontorstid (prop. 1983/84:187 s. 20). har haft det huvudsakliga ansvaret för att sätta in stödjande åtgärder när barn begår brott eller missbrukar narkotika. Det är således inga nya uppgifter som nu åläggs. Till detta kommer att regeringens förslag medför lägre kostnadsökningar för kommunerna än utredningens förslag eftersom kravet på deltagande vid förhör begränsas till de mest väsentliga ärendena och förslaget om deltagande i besluten om tvångsvisa drogtester inte genomförs. Regeringens förslag innebär i och för sig en ambitionshöjning som torde få vissa ekonomiska konsekvenser för kommunerna. Någon ekonomisk reglering görs dock inte då kostnadsökningarna är av marginell omfattning. Regeringen bedömer att förslagen är könsneutrala och att förslagen inte kommer att få skilda konsekvenser för flickor och pojkar. Förslaget att en utredning om brott får inledas om det är av särskild betydelse med hänsyn till ett enskilt intresse medför ökade möjligheter för den som utsätts för brott av barn att få brottsskadeersättning. Kan någon misstänkas för att ha begått ett brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller ett straffbelagt försök, en straffbelagd förberedelse eller en straffbelagd stämpling till sådant brott ska en utredning om brottet inledas, om inte särskilda skäl talar emot det. På begäran av socialnämnden får en utredning om brott även inledas i andra fall avseende någon som inte fyllt , om socialnämnden bedömer att utredningen kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av insatser för den unge. Vid denna bedömning ska det särskilt beaktas om det är fråga om ett brott som innebär att den unge äventyrar sin hälsa eller utveckling eller om brottet kan antas utgöra ett led i en upprepad brottslighet begången av den unge. I andra fall än som avses i första och andra styckena får en utredning om brott inledas avseende någon som inte har fyllt femton år 1.om det behövs för att klarlägga om någon som har fyllt har tagit del i brottet, 2.om det behövs för att efterforska gods som har åtkommits genom brottet eller som kan bli föremål för förverkande, eller 3.om det av andra skäl är av särskild betydelse med hänsyn till ett allmänt eller Har den unge inte fyllt får en utredning enligt andra eller tredje stycket inledas endast om det finns synnerliga skäl. Paragrafen reglerar i vilka fall en utredning rörande brott ska inledas när någon kan misstänkas för att ha begått brott. Övervägandena finns i avsnitt 5.2. Första och andra stycket har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Enligt första stycket ska som huvudregel en utredning alltid inledas om någon kan misstänkas för att ha begått ett brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Det gäller såväl den som misstänks vara gärningsman som annan medverkande. Även de osjälvständiga brottsformerna försök, förberedelse och stämpling till de aktuella brotten omfattas av presumtionen om dessa är belagda med straff. Talar särskilda skäl mot att inleda en utredning ska någon sådan inte inledas. Det kan t.ex. redan från början stå klart att omständigheterna, genom erkännande eller på annat sätt, är tillräckligt klarlagda. Även individuella hänsyn kan tala mot ytterligare utredning, t.ex. den unges bristande mognad och utveckling eller dennes hälsotillstånd. Ju som förflutit efter brottet desto större skäl kan det finnas att underlåta att utreda detta. Om misstanken avser en osjälvständig form av ett brott kan särskilda skäl tala mot att inleda en utredning om straffvärdet för brottet är betydligt lägre än . Om ett barn nära straffmyndighetsåldern misstänks för ett särskilt allvarlig brott bör en utredning endast i undantagsfall underlåtas. Vid de allra allvarligaste brotten, såsom mord, är behovet av en utredning i allmänhet så starkt att barnets ålder eller tidsaspekten endast bör ha begränsad betydelse. Vid bedömningen av om en utredning bör inledas med stöd av presumtionsregeln mot ett barn finns det med hänsyn till barnets ålder och utveckling ett tämligen stort utrymme att underlåta utredning. Enligt andra stycket får en utredning inledas även i andra fall om socialnämnden bedömer att utredningen kan antas ha betydelse för att avgöra insatser avseende den unge. En sådan utredning inleds således på begäran av socialnämnden. Att ett barn misstänks för brott får socialnämnden kännedom om genom en underrättelse enligt 34 § första stycket. Även om huvudregeln är att en utredning ska inledas först efter en begäran av socialnämnden framgår av 34 § andra stycket att polisen får vidta brådskande åtgärder innan socialnämnden begärt en utredning. Om socialnämnden sedan åtgärderna vidtagits förklarar att den inte anser sig behöva någon utredning ska utredningen avbrytas.