prop · GX0389 · 2010-02-11 00:00:00 — En utbildning flexibel och rum Blivande yrkeslärare befinner sig ofta i en annan ekonomisk och social situation än de studenter som går direkt från gymnasieskolan till högre är de redan etablerade på arbetsmarknaden. Många har också hunnit bilda familj. Detta ställer särskilda krav på åtgärder för att locka kunniga yrkesutövare till läraryrket. bör inte utbildningen vara för lång då stora studieskulder och en begränsad ekonomi kan göra att den enskilde inte har råd eller inte tycker att det är värt insatsen att studera. hänsyn till dessa aspekter när de organiserar yrkeslärarutbildningen. Regeringen anser att utbildningen bör kunna vara flexibel i både tid och rum och att den med fördel kan planeras av lärosäten, berörda branscher och skolhuvudmän gemensamt. utbildning och tjänstgöring bör kunna prövas, t.ex. genom att varva utbildning, verksamhetsförlagd utbildning och tjänstgöring i ett företag. Även efter avslutad yrkeslärarutbildning ser regeringen stora fördelar med ett nära samarbete mellan tidigare och nuvarande yrkesliv, t.ex. via olika former av kombinationstjänster där yrkesläraren en del av tiden arbetar inom sitt yrkesområde och resterande tid som lärare. främjar en kontinuerlig kompetensutveckling och läraren håller sig à jour med hur yrket utvecklas. Regeringens bedömning: Folkhögskollärarexamen bör ses över i särskild ordning. Utredarens förslag i SOU 2008:109: Överensstämmer inte med Utredaren föreslår att folkhögskollärarexamen avskaffas och ersätts med en profilering av ämneslärarutbildningens alternativa ingång vid lärosäten med vetenskaplig grund inom vuxen- och universitet, , Kungl. lärarförbund och Kommuner och Landsting är positiva till Flera, däribland , framhåller att det är viktigt att förslaget inte sker på bekostnad av den specifika folkbildningsprofilen, utan att det ges stort utrymme för folkbildningens idétradition, metodik och samhälleliga roll. folkhögskoleutbildningen mer kvalificerad, men menar att utredningen inte innehåller ett hållbart förslag till ny folkhögskollärarutbildning. avvisar, dock ej kategoriskt, förslaget och menar folkhögskolerörelsen i stort. anser att konsekvenserna av en avskaffad folkhögskolelärarexamen behöver utredas ytterligare. , och anser att det är viktigt att tillträdeskraven till utbildningen ges en maximal flexibilitet. Skälen för regeringens bedömning: I finns knappt 150 folkhögskolor vid vilka cirka 100 000 personer varje termin läser kurser på olika nivåer och med olika omfattning. Folkhögskolorna är inte bundna till centralt fastställda läro- eller kursplaner. I stället har huvudmännen goda möjligheter att sätta sin prägel på verksamheten med hänsyn till skolans ideologiska och kunskapsmässiga inriktning. Folkhögskolorna finansieras främst genom statsbidrag och landstingsbidrag. Regeringens syften med statsbidraget är bl.a. att stärka och utveckla demokratin samt att bidra till att utjämna utbildningsklyftor och höja utbildningsnivån i samhället. Till skillnad från stora delar av skolväsendet i övrigt är inga formella krav uppställda i lag eller andra föreskrifter kring vilken kompetens som krävs för att få anställning som lärare eller få undervisa på folkhögskolor. Detta, tillsammans med den stora variationen i kursutbudet, gör att folkhögskolans lärarkår är mångfacetterad och behovet av lärarkompetens är mycket skiftande. Vid sidan av folkhögskolorna finns även nio studieförbund som arrangerar studiecirklar, kulturprogram och annan folkbildningsverksamhet. genomför studieförbunden cirka 275 000 studiecirklar som samlar cirka 750 000 unika deltagare. Studieförbunden och dess personal är liksom folkhögskolorna väldigt olika. är det möjligt att få en folkhögskollärarexamen efter studier om 60 högskolepoäng. I examensbeskrivningen i högskoleförordningen (1993:100) finns bl.a. kunskapsmål kring statens, folkhögskolans och folkbildningsorganisationernas mål för folkbildningen samt krav på genomgången praktik och slutfört examensarbete. ges utbildningen till folkhögskollärare enbart vid . examineras ett 60-tal personer från utbildningen. Regeringen anser att folkhögskolorna har en speciell ställning och en viktig roll att fylla i det svenska utbildningsväsendet. Den stora variation som finns inom folkhögskolans utbildningar gör det dock svårt att identifiera folkhögskollärarnas kompetensbehov. Regeringen anser därför inte att folkhögskollärarexamen kan avskaffas och ersättas med en profilering av ämneslärarutbildningen utan föregående konsekvensanalys. Regeringen har för avsikt att se över folkhögskollärarexamen i särskild ordning och klargöra hur man på bästa sätt tillgodoser de behov som finns inom folkhögskolorna och folkbildningen i stort. Regeringens bedömning: Speciallärarexamen bör utökas med specialiseringar mot dövhet eller hörselskada, synskada, grav språkstörning och utvecklingsstörning. Utredarens förslag i SOU 2008:109: I utredningen redovisas inget förslag som motsvarar regeringens bedömning. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte lämnat några synpunkter i denna del. Skälen för regeringens bedömning: Regeringens ambition är att i så stor utsträckning som möjligt tillgodose behovet av lärare och förskollärare med de fördjupade kunskaper som behövs för att alla elever och barn ska ges goda förutsättningar att nå de nationella målen för skolan och förskolan. Landets skolor och förskolor bör i högre grad än kunna erbjuda stöd som är anpassat efter varje barns eller elevs behov och förutsättningar. Barn och elever kommer till förskolan, skolan och vuxenutbildningen med olika förutsättningar och behov. Varje lärare och förskollärare måste uppmärksamma elever och barn i behov av särskilt stöd och kunna svara för att de både får rätt sorts stöd och stöd i tillräcklig omfattning. Dessutom krävs att det finns lärare och förskollärare med fördjupade specialpedagogiska kunskaper. Specialundervisning har länge bedrivits i olika former i skolan. Den första påbyggnadsutbildningen till speciallärare startade dock inte och var ettårig. 1986 tillsatte regeringen en utredning för att utreda speciallärarutbildningen. Resultatet blev att speciallärarexamen ersattes av en specialpedagogisk påbyggnadsutbildning (prop. 1988/89:4, bet. 1988/89:UbU7, rskr. 1988/89:95). Mot bakgrund av att såväl nationella som internationella studier visar att elevernas resultat försämrats , beslutade regeringen att ge nio universitet och högskolor i uppdrag att starta en speciallärarutbildning på avancerad nivå. Enligt examensordningen, bilaga 2 till högskoleförordningen (1993:100), omfattar examen bl.a. fördjupade kunskaper om elevers lärande, språk- och matematikutveckling. Utbildningen behövs för att lärare med utgångspunkt i vetenskap och beprövad erfarenhet ska kunna stödja elever som behöver utveckla och förbättra sina grundläggande kunskaper. Regeringen drar emellertid slutsatsen att detta inte är tillräckligt för att kunna möta alla elever i skolväsendet. Särskolans och specialskolans behov av specialpedagogisk kompetens är mycket stort. I betänkandet Legitimation och skärpta behörighetsregler (SOU 2008:52) föreslås att det ska krävas speciallärarutbildning för att vara behörig att undervisa i särskolan respektive specialskolan. I skälen för utredarens förslag anges att behörigheten ska vara en speciallärarexamen med relevant inriktning och att den grundläggande lärarutbildningen behöver kompletteras med utbildning om det aktuella funktionshindret. Ett antal remissinstanser, som kommenterat utredarens förslag, t.ex. Specialpedagogiska skolmyndigheten, , och Handisam, stödjer förslaget och betonar vikten av att lärare som Prop. 2009/10:89 undervisar elever med funktionsnedsättning också har de kunskaper som krävs för att anpassa undervisningen efter elevernas förutsättningar. saknas det specialiseringar i speciallärarexamen mot särskolans respektive specialskolans behov, vilket innebär att det är osäkert om lärare får de kunskaper som behövs om elevernas olika funktionsnedsättningar. Regeringens bedömning är därför att speciallärarexamen bör utökas med specialiseringar mot dövhet eller hörselskada, synskada, grav språkstörning samt utvecklingsstörning för att tillgodose specialskolans och särskolans behov av speciallärare med specifika kunskaper om de elevgrupper skolformerna vänder sig till. Speciallärare bör kunna undervisa i olika skolformer, beroende av var elever med de olika funktionsnedsättningarna får sin undervisning. Regeringens bedömning: Specialpedagogexamen bör ses över i särskild ordning. Utredarens förslag i SOU 2008:109: I utredningen redovisas inget förslag som motsvarar regeringens bedömning. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte lämnat några synpunkter i denna del. Skälen för regeringens bedömning: Utbildningen som leder till specialpedagogexamen har förändrats både till innehåll och förutsättningar. Den tidigare speciallärarexamen var inriktad mot elever med olika funktionsnedsättningar och inlärningssvårigheter men kom 1990 att ersättas av specialpedagogexamen. Det övergripande målet för specialpedagogexamen enligt examensordningen, bilaga 2 till högskoleförordningen (1993:100), är att studenten för examen ska ha uppnått sådan kunskap och förmåga som krävs för att självständigt arbeta som specialpedagog för barn och elever i behov av särskilt stöd inom förskola, förskoleklass, fritidshem, skola eller vuxenutbildningen. Enligt utvärdering av specialpedagogutbildningen (2006:10) har målen i examensordningen tolkats vid lärosätena som att specialpedagogen har en yrkesroll där det konkreta arbetet med elever i behov av särskilt stöd är ett underordnat mål och att specialpedagogens roll i första hand ska vara rådgivande, handledande och utvecklande. Det konkreta arbetet med barnen överlåts på detta sätt i stor utsträckning åt lärarna. Regeringen har därför för avsikt att se över specialpedagogexamen i särskild ordning för att klargöra hur man på bästa sätt tillgodoser behovet av specialpedagogik och specialundervisning i förskolan, förskoleklassen, fritidshemmet, skolan och vuxenutbildningen samt det behov av specialpedagogiskt stöd som lärare och förskollärare kan ha. Regeringens bedömning: Centrala och generella kunskaper för lärare och förskollärare bör utgöra en utbildningsvetenskaplig kärna. Studier inom den utbildningsvetenskapliga kärnan bör omfatta 60 högskolepoäng. Utredarens förslag i SOU 2008:109: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Ett flertal av remissinstanserna som yttrat sig över förslaget tillstyrker utredarens förslag, exempelvis , , , , , , samt , och kommuner, eller har inget att invända. Flera instanser, till exempel , , och , är dock tveksamma till utredarens förslag om att innehåll och poängantal för varje moment i den utbildningsvetenskapliga kärnan ska regleras, och menar att regeringen snarare bör styra utbildning genom att ange examensmål i examensordningen i högskoleförordningen. Åtskilliga remissinstanser har synpunkter på innehållet i den utbildningsvetenskapliga kärnan. Exempelvis menar , , , och att delar av den utbildningsvetenskapliga kärnan bör utgöras av ämnesdidaktik, och tycker att bör uppmärksammas, Handisam anser att kunskap om tillgänglighet och FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning ska ingå i kärnan, och anser att utbildning i muntlig kommunikation är viktig, , och kommuner samt anser att sociala relationer och konflikthantering bör lyftas fram och föreslår att frågeställningar kopplade till bl.a. sexualitet och samlevnad ska ingå i kärnan. Skälen för regeringens bedömning: Regeringen bedömer att vissa kunskaper och färdigheter är nödvändiga för alla lärare och förskollärare och därför bör centrala och generella kunskaper anges för samtliga lärarexamina. utgör det s.k. allmänna utbildningsområdet i lärarexamen en gemensam del för alla lärarstudenter om 90 högskolepoäng. Det allmänna utbildningsområdet infördes i samband med reformeringen av lärarutbildningen . Enligt examensordningen, bilaga 2 till högskoleförordningen (1993:100), innefattar det allmänna utbildningsområdet tvärvetenskapliga studier, och minst 15 högskolepoäng av de 90 högskolepoängen ska vara verksamhetsförlagda. I övrigt står det anordnande lärosätet fritt att ange innehållet. Syftet med utbildningsområdet var, enligt propositionen En förnyad lärarutbildning 1999/2000:135, bet. 2000/01:UbU3, rskr. 2000/01:5), att med moment som omfattade centrala kunskapsområden för läraryrket och med tvärvetenskapliga ämnesstudier, förbereda studenten inför den framtida yrkesrollen. De blivande lärarna skulle förberedas för samarbete med lärare med olika specialiseringar och inriktningar och den blivande lärarens förutsättningar att möta alla elever skulle främjas. I propositionen framhölls att det allmänna utbildningsområdet borde organiseras så att studenter med olika inriktningar och specialiseringar kunde mötas i utbildningen och att det borde fördelas över av lärarutbildningen. I utvärderingar har dock det allmänna utbildningsområdet kritiserats. I utvärderingen (2005:17 R) pekade exempelvis på de svårigheter som uppstår när studenter med olika inriktningar ska samläsa. Det kan t.ex. vara svårt att ge undervisning och hitta litteratur som är lika relevant för alla verksamhetsområden och för alla inriktningar. menade att målsättningen att det allmänna utbildningsområdet skulle rymma tvärvetenskapliga studier, verksamhetsförlagd utbildning, centrala kunskapsområden och eventuellt även ett examensarbete, samt dessutom kunna utgöra en bas för forskarutbildning inom det utbildningsvetenskapliga området, var i det närmaste ogörlig. I flera fall har det snarare inneburit att väsentliga delar inte har ingått. ansåg därför att en uppstramning av det allmänna utbildningsområdet var nödvändig och samtliga lärosäten rekommenderades att se över utbildningens upplägg. I den efterföljande utvärderingen (2008:8 R) konstaterade att kravnivåerna och progressionen inom det allmänna utbildningsområdet hade förbättrats men att förändringstakten vid flera av lärosätena var alltför långsam. Det fanns också för få disputerade lärare som undervisade inom det allmänna utbildningsområdet. Utredaren har föreslagit att ett antal områden bör ingå i den utbildningsvetenskapliga kärnan. Exempel på sådana områden är utveckling och lärande, läroplansteori och allmändidaktik samt sociala relationer, konflikthantering och ledarskap. Kunskaper i flera av de föreslagna områdena har bland annat efterlysts i svaren till utredningens enkät till nyutexaminerade lärare. Det innebär att dessa aspekter sannolikt ofta saknas i lärarutbildningen, något som också stöds av utvärderingar. Regeringen instämmer med utredarens förslag om vad som bör ingå i den utbildningsvetenskapliga kärnan och avser att reglera detta i examensordningen, bilaga 2 till högskoleförordningen. Regeringen bedömer således att centrala och generella kunskaper för lärare och förskollärare bör utgöra en utbildningsvetenskaplig kärna. Studier inom den utbildningsvetenskapliga kärnan bör omfatta 60 högskolepoäng. Regeringen håller i princip med de remissinstanser som menar att det inte bör ske en detaljreglering av den utbildningsvetenskapliga kärnan. Men, mot bakgrund av de problem när det gäller innehållet i och strukturen på det allmänna utbildningsområdet som beskrivits ovan, bedömer regeringen att den utbildningsvetenskapliga kärnan bör regleras tydligare än det allmänna utbildningsområdet. Regeringen avser därför att reglera inte bara den utbildningsvetenskapliga kärnans omfattning utan också målen för den, alltså vilka kunskaper, färdigheter och förhållningssätt som ska utvecklas inom ramen för den Prop. 2009/10:89 utbildningsvetenskapliga kärnan. Flera remissinstanser anser att ytterligare områden än de som utredaren föreslår bör ses som obligatoriska moment i utbildningen. Regeringen bedömer att flertalet av de angelägna områden som dessa remissinstanser tar upp, exempelvis jämställdhet, tillgänglighet och rättigheter för elever med funktionsnedsättning, hållbar utveckling och sex- och samlevnad, bör kunna rymmas inom den utbildningsvetenskapliga kärnan liksom också generella kunskaper om de övriga områden som skolans värdegrund, så som den definieras i läroplanerna för skolväsendet, omfattar. Även principer, värderingar och metoder för hållbar utveckling bör kunna integreras i olika aspekter av utbildning och lärande. Den närmare bedömningen av vilka kurser, och innehållet i dessa, som bör ingå i den utbildningsvetenskapliga kärnan bör vara de anordnande lärosätenas ansvar. Det är där kompetens finns för att avgöra vad utbildningarna i detalj ska innehålla för att en student ska uppnå målen i examensbeskrivningen. De olika områdena inom den utbildningsvetenskapliga kärnan bör behandlas och ges tillämpningar som nära anknyter till kommande yrkesutövning för respektive studentgrupp. Studenternas ämnesmässiga inriktning och vilka årskurser de ska vara verksamma i bör exempelvis beaktas, vilket också innebär en viss ämnesmässig fördjupning. Exempelvis kan olika innehållsligt fokus läggas på utbildning som rör bedömning och betygsättning eller som rör utveckling och lärande i en studentgrupp inriktad på förskolan jämfört med en studentgrupp inriktad på gymnasieskolan. Detta bör leda till att utbildningsinnehållet i den utbildningsvetenskapliga kärnan får en större relevans för studenterna än vad som normalt är fallet när det gäller dagens allmänna utbildningsområde. För att erhålla en förskollärar-, grundlärar eller ämneslärarexamen bör studenten genomföra ett eller flera självständiga arbeten (examensarbeten). De självständiga arbetenas omfattning för respektive examen framgår av kapitel 5. Dessa arbeten bör spegla utbildningens examensmål, vilket enligt regeringens bedömning kommer att innebära att arbetet huvudsakligen sker inom ramen för ämnesstudierna. är det naturligt att de kunskaper som studenten tillägnat sig inom ramen för den utbildningsvetenskapliga kärnan och den verksamhetsförlagda utbildningen också tas i bruk. Regeringen anser att den verksamhetsförlagda delen i utbildningen till lärare och förskollärare generellt sett behöver förstärkas. 1999/2000:135, bet. 2000/01:UbU3, rskr. 2000/01:5) var att den med verksamhetsförlagd utbildning. Syftet med den verksamhetsförlagda utbildningen var att de Prop. 2009/10:89 lärarstuderande i skolorna skulle tillämpa sina teoretiska kunskaper och att de praktiska erfarenheterna från den verksamhetsförlagda utbildningen sedan skulle utgöra en grund för de fortsatta teoretiska studierna. Enligt examensordningen, bilaga 2 till högskoleförordningen (1993:100), ska den verksamhetsförlagda utbildningen omfatta minst 15 högskolepoäng kopplade till det allmänna utbildningsområdet och minst 15 högskolepoäng kopplade till varje inriktning. Flera undersökningar, bl.a. ser lärarstudenterna på sin VFU? (, 2008) och utvärdering av lärarutbildningen (, 2008:8 R), visar på brister i den verksamhetsförlagda utbildningen. Exempelvis genomför inte studenterna den verksamhetsförlagda utbildningen i den skolform eller mot de årskurser som de utbildas i övrigt för i den utsträckning som krävs för att den ska vara yrkesrelevant. Regeringen anser att den verksamhetsförlagda utbildningen även fortsatt bör vara en del av utbildningen till lärare och förskollärare. Den verksamhetsförlagda utbildningen bör omfatta 30 högskolepoäng och ske inom relevant ålderskategori och skolform eller verksamhet och i relevanta ämnen eller ämnesområden för att utbildningen i så hög grad som möjligt ska förbereda för det kommande yrkeslivet. En viss del av den verksamhetsförlagda utbildningen bör därför kunna ingå i ämnesstudierna. Regeringen anser att ansvaret för att administrera den verksamhetsförlagda utbildningen och reglera vilken typ av samarbetsorganisation som krävs för samverkan mellan utbildningarna och skolhuvudmän även fortsättningsvis bör ligga på universitet och högskolor, i samråd med skolhuvudmännen. Detta ger förutsättningar för en samverkansform lokalt med fältskolor enligt utredarens förslag i SOU 2008:109 (se bilaga 1). I budgetpropositionen (prop. 1996/97:1, bet. 1996/97:UbU:1, 1996/97:100) bedömde regeringen att bildandet utvecklingscentrum bör stimuleras. Syftet var att stärka de praktiska och teoretiska delarna i lärarutbildningen, skapa forum för erfarenhetsutbyte, stärka möjligheterna till vidareutbildning och fortbildning samt att det skulle vara ett självklart forum för högskola, skola och förskola i gemensamma frågor om grundutbildning, kompetensutveckling, fortbildning, vidareutbildning och forskning osv. regleringsbrev till universitet och högskolor angav regeringen att lärosäten som bedriver utbildning av lärare ska samverka i uppbyggna- den av regionala centrum för skolutveckling. Denna skyldighet har sedan dess funnits inskriven i regleringsbrevet till universitet och högskolor. har i samverkan med på regeringens uppdrag utvärderat de regionala utvecklingscentrumens för skolutvecklingen (, 2009:1 R). utvärderingen framkommer att de regionala utvecklingscentrumen har lyckats bäst när de har en stark ställning inom lärosätet och när det finns en genomtänkt strategi från lärosätets ledning samt en tydlig vilja från Prop. 2009/10:89 kommunernas sida. I regleringsbrevet för universitet och högskolor de har regeringen begärt att det i lärosätenas årsredovisningar ska framgå antal och inriktning av samverkansprojekt och samverkansaktiviteter vid de regionala utvecklingscentrumen. Regeringen anser att det i lärosätenas återrapportering inte framkommer något som motiverar ett krav på att lärosätena måste ha en specifik enhet som handhar dessa uppgifter. Ett sådant krav är inte heller i linje med regeringens ambition att öka lärosätenas självbestämmande över bl.a. den interna organisationen (se avsnitt 9.1). Regeringens bedömning är därför att uppdraget och kravet på återrapportering i regleringsbreven till universitet och högskolor när det gäller de regionala utvecklingscentrumen bör tas bort. De lärosäten som så önskar kan dock fortsätta att bedriva verksamheten som har bedrivits vid de regionala utvecklingscentrumen. Utbildning av vuxna bedrivs inom ramen för ett antal skilda verksamheter med olika behov av lärarkompetens. Vid sidan av den kommunala vuxenutbildningen, folkhögskolorna och finns bl.a. de många internutbildningar som sker inom företag och myndigheter. Utbildningarna sker med olika syften och på olika nivåer och inriktningar vilket i praktiken omöjliggör att en specifik utbildning tillgodoser behovet av lärare inom vuxenutbildningen. Regeringen vill betona vikten av att universitet och högskolor inom ramen för respektive lärarutbildning lyfter fram vuxenutbildningen och dess särskilda behov och frågeställningar och dessutom prövar möjligheterna att profilera lärarutbildningarna mot detta område. 7.6Internationell rörlighet bör öka har antalet svenska studenter som studerar utomlands När det gäller student- och lärarmobilitet inom ramen för lärarutbildningen är denna särskilt låg jämfört med andra svenska internationella rörlighet, , 2007:9 R). Regeringen bedömer att det är angeläget att denna utveckling bryts. 2009/10:1, 2009/10:UbU1, 2009/10:126) bedömningen att en ökad internationell rörlighet bland studenter, lärare och forskare stärker kvaliteten vid svenska universitet och högskolor och önskade särskilt se en ökning av både student- och lärarmobilitet inom ramen för lärarutbildningen. Även i svaret på grönbok (Att främja ungdomars rörlighet i utbildningssyfte, U2009/5042/IS) framhåller regeringen betydelsen av internationalisering, och rörlighet som en del av denna, för att öka kvaliteten i svensk Regeringen lyfter även fram vikten av internationell erfarenhet för lärare i skolan, både som ett medel för att öka kvaliteten i den egna utbildningen och för att de lättare ska kunna inspirera eleverna . 2009/10:89 till att själva förlägga en del av sina studier eller sin praktik utomlands.