prop · GX03132 · 2010-03-09 00:00:00 — Derivatavtal kan användas i samband med säkerställda obligationer för att hantera de skillnader i ränteflöden samt ränte- och valutarisker som kan uppstå mellan emittentinstitutets tillgångs- och skuldsida. Dessa skillnader kan uppstå på grund av att säkerställda obligationer emitteras i andra valutor, på andra räntevillkor eller med andra löptider än de som gäller för tillgångarna i säkerhetsmassan. Till exempel kan säkerställda obligationer emitterade i euro finansiera en säkerhetsmassa bestående av bostadslån i svenska kronor. Genom att använda derivatavtal kan den valutarisk som därmed uppstår begränsas. Avtalen ingås i allmänhet bilateralt med andra banker enligt Prop. 2009/10:132 standardiserad dokumentation, t.ex. den som tagits fram av International Swaps and , . Exempel på derivatavtal är ränteswappar, valutaterminer och optioner. Återköpsavtal (eller repor efter engelskans repurchase agreement) möjliggör för den som innehar ett värdepapper (t.ex. fyllnadssäkerheter enligt 3 kap. 2 § lagen om utgivning av säkerställda obligationer) att skapa tillfällig likviditet. En repotransaktion innebär att innehavaren av värdepappret (säljaren) överlåter värdepappret till en motpart (köparen) mot betalning. Säljaren åtar sig att vid en framtida bestämd tidpunkt återköpa värdepappret från köparen för ett något högre pris, motsvarande det ursprungliga priset för likviditetslånet plus ränta. På samma sätt som med derivat ingås repor i allmänhet bilateralt med andra banker och enligt standardiserad dokumentation. I lagrådsremissen angavs att ett syfte med de föreslagna ändringarna var att säkerställa att en avvecklingspool kan skapas och vidmakthållas. Regeringen delar Lagrådets uppfattning att en sådan skrivning kan leda till tveksamhet om hur detta syfte förhåller sig till kravet på förvaltarens åliggande att snabbt avveckla boet enligt 7 kap. 8 § konkurslagen. Enligt Lagrådet borde detta tydliggöras genom införandet av en bestämmelse som motsvarar 4 kap. 3 § andra stycket och som anger de nu föreslagna reglernas förhållande till 7 kap. 8 § konkurslagen. För tydlighetens skull borde det enligt Lagrådets mening också införas en hänvisning i 7 kap. konkurslagen till den föreslagna regleringen. Den föreslagna regleringen syftar till att öka förutsättningarna för en så lämplig avveckling av emittentinstitutets rörelse som möjligt. De nya bestämmelserna tydliggör konkursförvaltarens möjligheter att inom ramen för sin förvaltning vidta vissa åtgärder för att uppnå det syfte som anges i 7 kap. 8 §. Matchningen kan bibehållas efter det att ett emittentinstitutet har försatts i konkurs och obligationsinnehavare kan fortsätta att få planenliga betalningar. Avsikten är alltså inte att konkursförvaltaren ska skapa någon avvecklingspool. Detta har klargjorts i motiven ovan. Den föreslagna regleringen utgör, i likhet med bestämmelsen i 4 kap. 3 §, inget undantag från 7 kap. 8 § i konkurslagen. Med detta förtydligande anser regeringen det överflödigt med hänvis- ningar till konkurslagen i lagen om säkerställda obligationer. En hänvisning i konkurslagen till den nu föreslagna regleringen skulle naturligtvis tydliggöra den föreslagna regleringen. Allmänt gäller dock att en konkursförvaltare har att tillämpa en mängd branschspecifika regleringar beroende på arten av den verksamhet han eller hon förvaltar. I linje med detta bör det inte införas en hänvisning i konkurslagen till lagen om säkerställda obligationer. Hovrätten för efterlyser en utvärdering av de gällande reglerna. Regeringen konstaterar att bestämmelserna om ett emittentinstituts obestånd aldrig har tillämpats och att det därför saknas konkreta fall att utvärdera. För tydlighetens skull bör även noteras att den nu föreslagna ändringen i lagen är föranledd av frågeställningar som uppkommit till följd av den globala finansiella krisen och därav ändrade bedömningskriterier hos kreditvärderingsföretagen och inte på grund av särskilt påvisade brister i den praktiska tillämpningen. Om obligationsinnehavarnas situation förbättras genom att dessa med Prop. 2009/10:132 större säkerhet, även efter en konkurs, får planenliga betalningar medför det en positiv inverkan på kreditvärderingen. Detta sänker i sin tur upplåningskostnaderna för emittentinstitutet. En avveckling av poolen under mer ordnade former bör i normalfallet också innebära att borgenärerna totalt sett får en bättre utdelning i konkursen jämfört med om tillgångarna i säkerhetsmassan snabbt måste säljas. Enligt förslaget klarläggs att konkursförvaltaren har rätt att ta upp lån, ingå derivatavtal, återköpsavtal (repor) och andra avtal i syfte att uppnå balans mellan de finansiella villkoren för tillgångarna i säkerhetsmassan och ingångna derivatavtal å ena sidan och emittentinstitutets förpliktelser enligt säkerställda obligationer och derivatavtal å andra sidan. Hovrätten för anser att det vore mer ändamålsenligt att i stället inrikta lagregleringen på en snabb avknoppning av obligationsverksam- heten. Regeringen anser att den lagändring som föreslås närmast är av förtydligande karaktär. Det primära syftet med lagändringen är att ge förvaltaren tillgång till kortfristig likviditet. Det klargörs att förvaltaren har ett vidsträckt mandat att ingå avtal, inte enbart för att uppnå likviditetsbalans utan även för att nå balans avseende valutor, räntor och räntebindningsperioder (jfr matchningsregeln i 3 kap. 9 § lagen om utgivning av säkerställda obligationer). Detta harmonierar med det mandat som ges till förvaltare i andra länder där avtal kan ingås efter ett konkursutbrott. Det är alltså inte alltid lämpligt med en reglering som ensidigt tar sikte på en avknoppning av obligationsverksamheten. Konkursförvaltaren bör endast ingå avtal om det för avtalets ingående bedöms gynna obligationsinnehavare och derivat- motparter samt om tillgångarna i säkerhetsmassan bedöms komma att uppfylla de villkor som uppställs i lagen. Härvid får även beaktas de finansiella villkoren i det aktuella avtalet och eventuella andra avtal av samma slag som konkursförvaltaren ingått. Av definitionen i 1 kap. 2 § lagen om utgivning av säkerställda obligationer kan utläsas att det förutsätts att derivatavtal ingås mellan ett emittentinstitut och vissa godkända motparter (se även 4 kap. 57 §§ föreskrifter och allmänna råd [FFFS 2004:11] om säkerställda obligationer). Efter ett konkursutbrott kan avtal inte längre ingås av emittentinstitutet utan avtalen ska ingås av konkursboet. När konkursförvaltaren ingår ett avtal för konkursboets räkning får avtalsmotparten en massafordran (jfr 11 kap. 1 § konkurslagen). Ett annat alternativ hade varit att ge avtalsmotparten en fordran med förmånsrätt i säkerhetsmassan jämsides (pari passu) med obligations- innehavarna och derivatmotparterna, som hade kunnat göras gällande i konkursen. I de utländska rättsordningar som tillåter att avtal får ingås efter en konkurs synes det senare alternativet vara vanligast. En sådan lösning avviker dock från den svenska insolvensrättens systematik. I får normalt sett endast fordringar som uppkommit före konkursbeslutet göras gällande i konkursen (se 5 kap. 1 § konkurslagen). Konkursförvaltaren kan i regel inte ingå avtal som binder konkurs- gäldenären utan kan endast ingå avtal som binder konkursboet. Det faktum att avtalsmotparten ges en massafordran med prioritet framför de säkerställda och förmånsberättigade borgenärerna bör öka möjligheten att hitta villiga motparter till attraktiva villkor. ifrågasätter om detta är en korrekt beskrivning av företrädesrätten mellan Prop. 2009/10:132 olika fordringar i en konkurs. Vidare anser hovrätten att konkurs- förvaltarens arvodesanspråk riskerar att underminera säkerhetsmassan. Den typ av massafordran som uppkommer i detta fall bör behandlas som kostnad för vård och försäljning av egendom som ingår i säkerhetsmassan. Dylika kostnader bör vid tillämpningen av 14 kap. 18 § konkurslagen jämställas med konkurskostnader. Konkurskostnader delas i sin tur in i speciella och allmänna konkurskostnader. Egendom som är föremål för särskild förmånsrätt ska i första hand bära kostnader specifikt hänförliga till den egendomen, dvs. speciella konkurskostnader (14 kap. 18 § första stycket konkurslagen). Omvänt gäller att allmänna konkurs- kostnader inte i första hand får tas ur egendom som är föremål för särskild förmånsrätt (14 kap. 18 § andra stycket konkurslagen). Att kostnader specifikt hänförliga till viss egendom ska betalas med företräde framför de genom den särskilda förmånsrätten tryggade borgenärerna (obligationsinnehavare och derivatmotparter i detta fall) torde inte vara kontroversiellt. Konkursförvaltarens tydligare möjligheter att agera innebär att förut- sättningarna ökar för att den särskilda säkerhetsmassan kan hållas ihop, så länge lagens villkor är uppfyllda, vilket är till gagn för obligations- innehavare och derivatmotparter. I förhållande till säkerhetsmassans storlek bedöms konkursförvaltares arvodesanspråk vara ytterst begränsade. Konkursboets massaförpliktelser enligt ingångna avtal ska belasta säkerhetsmassan. I den föreslagna lagtexten liksom i lagen om utgivning av säkerställda obligationer i allmänhet talas det om säkerhetsmassa. Detta hindrar emellertid inte att ett emittentinstitutet etablerar flera säkerhetsmassor (jfr Ds 2001:38 s. 109 f). Om ett flertal säkerhetsmassor har skapats och förvaltaren ingår avtal för att uppnå balans för en viss säkerhetsmassa, ska den massaförpliktelse som uppstår belasta tillgångarna i just den säkerhetsmassan (jfr 14 kap. 18 § första stycket konkurslagen). En annan säkerhetsmassa får däremot inte belastas om det kan vara till skada för någon med särskild förmånsrätt i den säkerhetsmassan (jfr 14 kap. 18 § andra stycket konkurslagen). Eftersom de nya motparterna erhåller en massafordran i konkursen och därigenom får betalt framför de säkerställda borgenärerna kan mot- stående intressen tänkas uppstå. De medel som konkursförvaltaren får tillgång till genom att ingå nya avtal kommer sannolikt huvudsakligen att användas till att betala obligationer i den takt de förfaller. Avtalen kommer att belasta hela säkerhetsmassan. Obligationsinnehavare med tidigt förfallande obligationer skulle därför kunna gynnas i förhållande till obligationsinnehavare med senare förfallande obligationer, om till- gångarna i säkerhetsmassan inte skulle räcka för att betala alla borgenärer med förmånsrätt i säkerhetsmassan och borgenärer med massafordringar som ska belasta säkerhetsmassan. Konkursförvaltaren bör dock inte ingå denna typ av avtal, om inte tillgångarna i säkerhets- massan bedöms vara tillräckliga för att alla borgenärer med förmånsrätt i säkerhetsmassan och borgenärer med massafordringar som ska belasta säkerhetsmassan kan få fullt betalt genom att tillgångarna i säkerhets- massan tas i anspråk. Detta följer direkt av kravet på att konkurs- förvaltaren får ingå avtalen i syfte att matchningskraven ska uppfyllas samt att även de finansiella villkoren i de nya avtalen ska beaktas vid Därigenom skyddas även oprioriterade borgenärers Prop. 2009/10:132 intressen. De oprioriterade borgenärerna skyddas även genom att konkursboets massaförpliktelser enligt ingångna avtal ska belasta säkerhetsmassan. Det kan också noteras att det kan uppstå motstående intressen mellan obligationsinnehavare med förfallotid kort efter konkursutbrottet då avvecklingspoolen är matchad, och innehavare med senare förfallotid då poolen är matchad (se prop. 2002/03:107 s. 88 f, där man avfärdar en återbäringsskyldighet i denna situation). har försatts i konkurs kan förmånsrätt i tillgångarna i säkerhetsmassan endast tillskapas för innehavare av säkerställda obligationer och motparter i derivatavtal (jfr 3 a § förmåns- rättslagen). Andra rättshandlingar som ett emittentinstitut vidtar ger inte motsvarande förmånsrätt för motparterna. Omfattningen av de rätts- handlingar som konkursförvaltaren får mandat att vidta (ta upp lån, ingå derivatavtal, återköpsavtal och andra avtal) efter ett konkursutbrott med konsekvensen att en massafordran uppstår är vittgående. Syftet med detta är att förvaltaren ska kunna välja det alternativ som är mest ändamålsenligt för att uppnå matchning och att förvaltaren inte ska behöva vara begränsad till t.ex. emission av obligationer och ingående av derivatavtal. De framåtblickande bedömningar som förvaltaren måste göra i enlighet med såväl lagen om utgivning av säkerställda obligationer som det nu aktuella förslaget kan vara komplicerade att göra. För att få hjälp vid dessa bedömningar kan förvaltaren anlita ett sakkunnigt biträde såsom en revisionsbyrå, investmentbank eller annan lämplig rådgivare (jfr 7 kap. 11 § konkurslagen). I viktigare frågor ska förvaltaren enligt 7 kap. 10 § konkurslagen höra tillsynsmyndigheten och särskilt berörda borgenärer, om det inte föreligger hinder mot det. I många fall kommer det dock sannolikt att vara så brådskande att ingå nya avtal att det inte kommer att vara möjligt att höra alla berörda parter. Det torde också i praktiken vara så svårt att höra samtliga borgenärer att det av den anledningen bör anses föreligga hinder. Detta gäller särskilt i fråga om obligationsinnehavarna, som kan förväntas utgöra ett stort antal och vars identitet ofta är svår att fastställa och som dessutom är geografiskt spridda. Innehavet av obligationer kan vidare komma att ändras över tiden. Om konkursförvaltaren gör bedömningen att villkoren för att ingå nya avtal är uppfyllda, bör borgenärernas intressen dessutom anses vara tillräckligt beaktade och de skulle därmed inte behöva höras särskilt. Regeringens förslag: Ändringarna i lagen om utgivning av säker- ställda obligationer ska träda i kraft . Promemorian lämnade inte några förslag i denna del. Remissinstanserna: Flera remissinstanser betonar vikten av att Skälen för regeringens förslag: Kreditvärderingsföretagen har till följd av turbulensen på finansmarknaderna fått ökad fokusering på likviditet (avsnitt 4.2). Detta har i sin tur medfört att kreditvärderingsföretagen nu kommer att ändra sina bedömningskriterier. Förtydligandet i lagen införs för att undvika att de svenska säkerställda obligationerna får en lägre kreditvärdering på grund av oklarheter avseende konkursförvaltarens möjligheter att bibehålla likviditets- matchningen. Det är därför angeläget att de föreslagna lagändringarna träder i kraft , vilket bedöms vara . Bemyndigande om avgifter avseende Regeringens förslag: Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bemyndigas att meddela föreskrifter om sådana avgifter som den behöriga myndigheten får ta ut enligt och rådets förordning (EG) nr 1060/2009 om kreditvärderingsinstitut. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: och tillstyrker förslaget. framhåller att bemyn- digandet även bör ges i lagform och påpekar att formuleringen att meddela föreskrifter om avgifter inte innebär att avgifterna får disponeras av myndigheten. De övriga remissinstanserna har inte kommit in med några synpunkter. Skälen för regeringens förslag: trädde Europa- parlamentets och rådets förordning (EG) nr 1060/2009 av om kreditvärderingsinstitut2 (EU-förordningen) i kraft. EU-förordningen började tillämpas förutom ett par bestämmelser som ska börja tillämpas . EU-förordningen syftar till att bidra till en högre kvalitet på de kredit- betyg som utfärdas inom unionen och innehåller bl.a. bestämmelser om tillsyn över kreditvärderingsinstitut. Enligt EU-förordningen ska tillsynen över kreditvärderingsinstituten utföras av den behöriga myndigheten i hemmedlemsstaten (den medlemsstat där det berörda kreditvärderings- institutet har sitt stadgeenliga säte) i samarbete med andra berörda behöriga myndigheter och med bistånd av europeiska värdepappers- tillsynskommittén, CESR. Varje medlemsstat ska utse en behörig myndig- het (artikel 22). ska kreditvärderings- institut kunna ansöka om registrering (artikel 40). Den behöriga myndigheten i hemmedlemsstaten får ta ut registrerings- och/eller tillsynsavgifter av kreditvärderingsinstitutet (artikel 19). Avgifterna ska stå i proportion till de kostnader som uppkommit för den behöriga myndigheten i hemmedlemsstaten. Bestämmelserna i är inte avsedda att påverka tillämpningen av relevanta bestämmelser i nationell lagstiftning om tillsynsavgifter eller liknande avgifter (skäl 57). Därmed kan avgifter tas ut i enlighet med vad som följer av nationell lagstiftning i respektive land. Det har påbörjats ett arbete med att anpassa svensk lagstiftning till EU- förordningen. I promemorian (Ds 2010:7) lämnas förslag till en ny lag om kreditvärderingsinstitut. Denna lag kommer dock inte att kunna träda i kraft förrän tidigast . En behörig myndighet måste därför utses i annan ordning . Regeringen förväntas utse till behörig myndighet genom en ändring i förordningen (2009:93) med instruktion för . 2 EUT L 302, 17.11.2009, s. 1 (Celex 32009R1060). få möjlighet att ta registrering och tillsyn. Det är viktigt att denna möjlighet finns redan när ansökningar om registrering kan pröva en ansökan om registrering förväntas bli omfattande och kan medföra relativt höga kostnader för den behöriga myndigheten. kommer dock inte den nya planerade lagen om kreditvärderingsinstitut att vara i kraft. Enligt 8 kap. 3 § regeringsformen ska som huvudregel föreskrifter om t.ex. tillsynsavgifter meddelas genom lag. Av 8 kap. 9 och 11 §§ samma lag följer dock att också kan bemyndiga regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om tillsyns- avgifter. Sådana bemyndiganden kan ges i lag eller i annan form. bör därför innan fatta beslut om att bemyndiga regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om avgifter. har i ett generellt bemyndigande överlåtit åt regeringen att meddela föreskrifter om ansöknings- och expeditionsavgifter för de statliga förvaltningsmyndigheterna (prop. 1989/90:138, bet. 1989/90:FiU38, rskr. 1989/90:289). Det har dock framförts kritik mot bemyndigandet bl.a. eftersom det finns oklarheter kring dess räckvidd (se RiR 2004:17 s. 23 f. och SOU 2007:96 s. 138 ff). Med hänsyn till den kritik som framförts mot tidigare generella bemyndigande avseende ansöknings- och expeditionsavgifter bör bemyndigande omfatta alla sådana avgifter som följer av EU-förordningen, dvs. även ansöknings- och expeditionsavgifter. Som påpekar finns det även anledning för regeringen att överväga om ett bemyndigande också bör ges i lag. Detta bör lämpligen ske i det lagstiftningsärende som avser förslag till lag om kreditvärderingsinstitut. Beträffande påpekandet från om myndig- hetens disponering av avgifterna framgår det av prop. 2003/04:1, bet. 2003/04:FiU1 och rskr. 2003/04:42 att redan godkänt att vissa av nu aktuella avgifter också får disponeras av . 8Konsekvenser av förslaget rörande säkerställda obligationer 8.1Konsekvenser för innehavare av säkerställda obligationer och derivatmotparter Det föreslagna förtydligandet avseende konkursförvaltarens möjligheter att ta upp lån och ingå andra avtal syftar till att öka förutsättningarna för att matchningen bibehålls efter att emittentinstitutet försatts i konkurs, att den särskilda säkerhetsmassan kan hållas ihop samt att obligations- innehavare och derivatmotparter kan fortsätta att erhålla planenliga betalningar. Detta medför i allmänhet en mer förmånlig avveckling av konkursboet, vilket gynnar bl.a. innehavare av säkerställda obligationer och derivatmotparter. De eventuella motstående intressen som kan uppstå mellan de nya motparterna med massafordran och de säkerställda borgenärerna har behandlats i avsnitt 5. 8.2Konsekvenser för övriga (oprioriterade) borgenärer i emittentinstitutets konkurs Förslaget ökar förutsättningarna för en förmånlig ordnad avveckling av konkursboet, vilket också bör gynna emittentinstitutets oprioriterade borgenärer även om det kan medföra att konkursboet avvecklas i långsammare takt. De eventuella motstående intressen som kan uppstå genom att konkursförvaltaren ingår avtal har behandlats i avsnitt 5. Förslaget syftar till att undvika att svenska säkerställda obligationer åsätts en lägre kreditvärdering (alternativt en kreditvärdering som är närmare kopplad till och följer emittentens allmänna icke säkerställda motpartsrating). En bibehållen hög kreditvärdering för svenska säker- ställda obligationer påverkar såväl prissättningen som investerarintresset för obligationerna och är därför positiv för svenska emittentinstituts finansieringsförmåga och internationella konkurrenskraft. Förslaget beräknas inte få några kostnadskonsekvenser för emittentinstituten. 8.4Konsekvenser för emittentinstituts låntagare En bibehållen hög kreditvärdering för svenska säkerställda obligationer medför fortsatt tillgång till en attraktiv finansieringskälla för hypoteks- långivare och därmed indirekt lägre räntekostnader för konsumenter med bostadslån och andra hypotekslåntagare. Hovrätten för efterlyser en mer ingående bedömning av förslagets finansiella konsekvenser. Hovrätten framhåller att konkurs- förfarandet kommer att bli mer utdraget och därmed leda till ökade konkurskostnader, som staten i vissa fall kan få bära. Enligt hovrätten kan även en mer omfattande registreringsskyldighet tänkas medföra en motsvarande ökning av granskningsverksamhet. Som tidigare nämnts (avsnitt 5) har gällande bestämmelser om ett emittentinstituts obestånd inte tillämpats i något fall sedan lagen trädde ikraft . Förslaget beräknas därför inte få några kostnads- konsekvenser för staten eller påverka resursbehovet för Finansinspek- tionen, inklusive dess granskningsverksamhet, annat än marginellt. Even- tuella merkostnader finansieras inom anslagsram. Förslaget bedöms inte medföra något behov av speciella informations- insatser. Med hänsyn till kreditvärderingsföretagens ökade fokus på likviditets- frågan och att den osäkerhet som uppstått avseende den aktuella regleringen kan medföra ekonomiska konsekvenser av icke oväsentlig art är det angeläget att ikraftträdandet sker . 9.1Förslag till lag om ändring i lagen (2003:1223) om utgivning av säkerställda obligationer Andra stycket har tagits bort, se vidare avsnitt 5. Förslaget har behandlats i avsnitt 5. I paragrafen, som är ny, regleras vilka avtal som konkursförvaltaren får ingå för konkursboets räkning. Konkursförvaltaren ges ett uttryckligt mandat att ta upp lån, ingå derivatavtal, återköpsavtal (repor) och andra avtal (t.ex. värdepapperslån) i syfte att uppnå balans mellan å ena sidan de finansiella villkoren för tillgångarna i säkerhetsmassan och ingångna derivatavtal och å andra sidan emittentinstitutets förpliktelser enligt säkerställda obligationer och derivatavtal. Uttrycket ta upp lån avser att täcka dels ingående av bilaterala eller syndikerade låneavtal och lånefacilitetsavtal, dels emission av obliga- tioner och andra skuldförbindelser på kapitalmarknaden. Jämfört med förslaget i promemorian har de hänvisningar till 5 § som finns i 6 och 7 §§, efter påpekande av , förtydligats så att de avser lån som upptagits eller avtal som ingåtts enligt 5 § (inte bara avtal som ingåtts enligt 5 §). Hovrätten för anser att rekvisitet i syfte bör skärpas. Hovrätten hänvisar till att det i de utländska regler som varit mönster för förslaget krävs att åtgärderna ska vara nödvändiga eller erforderliga. Regeringen konstaterar att det inte uppställs några sådana krav i den danska lagregleringen. I , och tar kravet på nödvändighet/erforderlighet sikte på ett infriande av de säkerställda obligationerna. Det nu aktuella förslaget är emellertid utformat på så sätt att befogenheterna får utnyttjas i syfte att uppnå likviditetsmässig balans. Ett alltför strängt rekvisit skulle kunna motverka syftet med det förtydligande tillägget i lagen. Förvaltaren ges ett vidstäckt mandat att ingå avtal inte enbart för att uppnå likviditetsbalans utan även för att nå balans avseende valutor, räntor och räntebindningsperioder (jfr matchningsregeln i 3 kap. 9 §).