prop · GX03220 · 2010-05-06 00:00:00 — Av artikel 34.1 c framgår att parterna (betaltjänstleverantören och betaltjänstanvändaren) också får komma överens i ramavtalet om att enbart begränsad information ska ges till betaltjänstanvändaren efter det att en betalningstransaktion genomförts. Enligt 34.1 c i får det avtalas att betaltjänstleverantören enbart ska tillhandahålla eller göra tillgänglig en hänvisning som gör det möjligt för betaltjänstanvändaren att identifiera betalningstransaktionen, dess belopp och eventuella avgifter. Om flera betalningstransaktioner av samma typ och till samma betalningsmottagare har genomförts, räcker det med att information om det totala beloppet och de totala avgifterna för dessa transaktioner lämnas eller hålls tillgänglig. Det följer av artikel 34.1 c ii att betaltjänstleverantören inte behöver lämna eller tillgängliggöra sådan information, om betalningsinstrumentet används anonymt eller om betaltjänstleverantören av andra skäl inte har tekniska möjligheter att tillhandahålla informationen. Betaltjänst- leverantören ska dock alltid kunna ge en betalare möjlighet att kontrollera det belopp som lagrats. I s promemorian anges att betaltjänstanvändarens möjligheter att åberopa undantaget i artikel 34.1 c ii dvs. att inte lämna eller göra tillgänglig information som gör det möjligt för betaltjänstanvändaren att identifiera betalningstransaktionen, dess belopp och eventuella avgifter ska tolkas restriktivt. Bestämmelserna om att parterna kan avtala om mindre långtgående informationsskyldighet efter det att en betalningstransaktion har genomförts syftar till att balansera behovet av tydlig och relevant information till betaltjänstanvändaren mot intresset av att betaltjänst- leverantörerna inte åläggs skyldigheter som är alltför långtgående och kostsamma i förhållande till det ändamål som ska uppnås. Den nu aktuella bestämmelsen i direktivets artikel 34.1 c ii innebär att betaltjänstanvändaren i vissa fall enbart behöver lämna eller tillgänglig- göra begränsad information efter det att en betalningstransaktion har genomförts. Om betalningsinstrumentet används anonymt eller om betaltjänstleverantören inte har tekniska möjligheter att tillhandahålla informationen, behöver ingen information alls lämnas till eller göras tillgänglig för betalningsmottagaren. I fråga om betalaren räcker det med att denne får möjlighet att kontrollera det belopp som lagrats på Prop. 2009/10:220 betalningsinstrumentet. Detta innebär sammantaget mycket begränsade krav på information, särskilt i jämförelse med de krav som enligt huvudregeln i artiklarna 47 och 48 gäller efter det att betalnings- transaktioner har genomförts. Det framstår därför som angeläget att dessa mycket begränsade krav enbart gäller i de fall då betaltjänstleverantören av objektiva skäl inte har möjlighet att lämna eller tillgängliggöra information. Så är fallet i fråga om betalningsinstrument som används anonymt, där betaltjänstleverantören inte ens har sådan information om betaltjänstanvändaren som gör det möjligt att lämna eller tillgängliggöra information. Möjligheten att begränsa informationsgivningen för andra än anonyma betalningsinstrument, med åberopande av att betaltjänst- leverantören inte har tekniska möjligheter att tillhandahålla informa- tionen, bör dock tolkas restriktivt. Detta undantag bör endast kunna åberopas i de fall när det saknas tillgängliga tekniska lösningar som gör det möjligt för betaltjänstleverantören att lämna eller tillgängliggöra sådan information som avses i artikel 34.1 c i). En betaltjänstleverantör som har valt att inte använda sig av existerande tekniska lösningar, exempelvis på grund av att dessa anses kostsamma, bör således inte kunna åberopa undantaget. I detta sammanhang bör det noteras att direktivets skäl 30 bl.a. anger att kraven på information avseende betalningsinstrument för låga belopp också bör beakta de tekniska möjligheter som på goda grunder kan förväntas av instrument som är avsedda för betalning av låga belopp. I den mån den tekniska utvecklingen gör det möjligt för betaltjänstleverantörer att i högre utsträckning tillhandahålla information avseende betalningsinstrument som avser låga belopp, minskar också deras möjligheter att åberopa undantaget i artikel 34.1 c ii. Det bör avslutningsvis framhållas att det redan av denna bestämmelse i betaltjänstdirektivet framgår att en betalare alltid ska kunna kontrollera det belopp som lagrats. 8.6 Informationsskyldighet vid enstaka betalningstransaktioner Betaltjänstdirektivets avdelning III innehåller relativt omfattande bestämmelser om skyldighet för betaltjänstleverantörer att lämna information till betaltjänstanvändaren eller göra information tillgänglig för denne i samband med enstaka betalningstransaktioner. Informations- kraven i direktivet avser allmän förhandsinformation om avgifter, genomförandetid m.m. (artikel 36 och artikel 37), information efter det att en betalningsorder mottagits (artikel 38) och information efter genomförandet av en betalningstransaktion (artikel 39). Det följer dock av artikel 35.2 att informationsskyldigheten är begränsad när en betalningsorder överförs med ett betalningsinstrument som omfattas av ett ramavtal. I dessa fall behöver betaltjänstleverantören inte lämna eller göra tillgänglig sådan information som betaltjänstanvändaren fått eller kommer att få enligt ramavtalet med den andre betaltjänstleverantör som Prop. 2009/10:220 tillhandahåller betalningsinstrumentet. 8.6.2 Informationsskyldighet vid enstaka betalningstransaktioner Regeringens förslag: Bestämmelser om vilken information som ska lämnas eller göras tillgänglig av en betaltjänstleverantör i samband med genomförande av enstaka betalningstransaktioner införs i lagen om betaltjänster. Betaltjänstleverantören är skyldig att lämna eller tillgängliggöra information om vilka uppgifter som betaltjänstanvändaren måste uppge för att genomföra en betalningsorder, maximal genom- förandetid, samtliga avgifter, och, vid betalningstransaktioner som inbegriper valutaväxling, information om tillämplig faktisk växelkurs eller referensväxelkurs. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. anser att det i lag bör framgå att betaltjänstleverantören kan fullgöra informationsskyldigheten vid enstaka betalningstransaktioner genom tillhandahållande av kopia av utkast till avtal om enskild transaktion eller utkast till betalningsorder med villkor och relevant information, enligt direktivets artikel 36.3. Skälen för regeringens förslag I promemorian föreslås bestämmelser som genomför direktivets artiklar Såvitt avser artikel 35.2 om begränsad informationsskyldighet vid användning av betalningsinstrument som omfattas av ramavtal bör en bestämmelse som i sak motsvarar den artikeln införas i lagen om Det framstår däremot som överflödigt att ta in bestäm- melsen i artikel 35.1, som enbart anger reglernas tillämpningsområde, i en särskild bestämmelse i lagen. Det kan i stället framgå av olika enskilda bestämmelser att de är tillämpliga på enstaka betalningstransaktioner. Förhandsinformation vid enstaka betalningstransaktioner I promemorian föreslås en bestämmelse som i sak motsvarar artikel 36.1 och 36.2, och som även räknar upp den information som ska lämnas till betaltjänstanvändaren eller hållas tillgänglig för denne enligt artikel 37. Det framgår inte uttryckligen av bestämmelsen huruvida skyldigheten att lämna information eller göra information tillgänglig får fullgöras genom tillhandahållande av en kopia på utkast till avtal eller betalningsorder som innehåller sådan information. Däremot anges i promemorians författ- ningskommentar att informationsskyldigheten kan uppfyllas genom tillhandahållande av ett utkast till avtal om enstaka betaltjänst, eller utkast till betalningsorder, om utkastet i fråga innehåller samma information och har framfört att det i lag bör framgå att betaltjänstleverantören kan fullgöra informationsskyldigheten vid enstaka betalningstransaktioner genom tillhandahållande av kopia av utkast till avtal om enskild transaktion eller utkast till betalningsorder med villkor och relevant information, på det sätt som möjliggörs enligt direktivets Inledningsvis kan här noteras att bestämmelsen i direktivets artikel 36.3 inte är en sådan bestämmelse som medlemsstaterna kan välja att införa. Enligt regeringens bedömning är det däremot inte nödvändigt att uttryckligen i lag ange att informationsskyldigheten får fullgöras på något av de sätt som anges i artikel 36.3, dvs. genom tillhandahållande av kopia av utkast till avtal om enstaka betalningstransaktion, eller av utkast till betalningsorder, med angivande av villkor och relevant information. Artikel 36.3 utgör närmast ett förtydligande av artikel 36.1 genom att ange två av flera möjliga sätt att fullgöra den informationsskyldighet som framgår av artikel 36.1. Detta kan framgå av författnings- kommentaren till nu aktuell bestämmelse i lagen om betaltjänster, men behöver inte uttryckligen anges i lagen. även framhållas att den information som omfattas av bestämmelsen ska lämnas eller hållas tillgänglig utan att betaltjänstanvändare behöver betala någon avgift för informationsgivningen. Däremot bör det av bestämmelsen uttryckligen framgå vilken information som ska lämnas eller göras tillgänglig för betaltjänst- Det rör sig dels om information om vilka uppgifter som en betaltjänstanvändare ska uppge för att en betalningsorder ska kunna genomföras, t.ex. unika identifikationskoder som IBAN-nummer eller Dessutom ska betaltjänstleverantören kunna uppge den maximala genomförandetiden för betalningstransaktionen. tolkningsuttalande från Europeiska kommissionen innebär detta att betaltjänstleverantören ska lämna eller tillgängliggöra information om hur det maximalt får ta från det att betalarens betaltjänstleverantör mottar medel från betalaren till dess att medlen nått betalnings- mottagarens betaltjänstleverantör och kan disponeras av betalnings- Betaltjänstleverantören ska också kunna uppge samtliga de avgifter som ska betalas och, i tillämpliga fall, en specificering av dessa Om betalningstransaktionen innebär växling mellan valutor, ska betaltjänstleverantören också lämna eller tillgängliggöra information om den faktiska växelkurs som ska användas för transaktionen, alternativt en I detta sammanhang kan noteras att Europeiska kommissionen i ett tolkningsuttalande framhållit att en betaltjänst- leverantör som uppger en viss växelkurs måste använda denna kurs vid genomförandet av betalningstransaktionen, och att en betaltjänst- leverantör som avser att tillämpa en referensväxelkurs måste ange hur denna fastställs (som exempel ges att referenskursen anges genom hänvisning till den kurs som ges av någon leverantör av finansiell information som t.ex. Reuters). Vidare framgår att eventuella avgifter som påverkar den faktiska växelkursen måste anges . I ett av de exempel som kommissionen anger som godkänd informationsgivning avseende växelkurser lämnar betaltjänstleverantören inte någon information om att avgifter tas ut på ett sätt som innebär en för betaltjänstanvändaren något mindre förmånlig växelkurs. I det givna exemplet anges att växelkursen fastställs utifrån (eng. is derived from) en viss offentligt tillgänglig källa, men det anges inte att betaltjänstleverantören tar ut en avgift som innebär att den faktiska växelkursen blir mindre förmånlig för betaltjänstanvändaren än den kurs som anges hos källan. Kommissionens tolkningsuttalande i denna del framstår inte som helt förenligt med direktivets artikel 37.1, där det bl.a. anges att information om samtliga avgifter för betalningstransaktionen ska lämnas till eller hållas tillgängliga för betaltjänstanvändaren. Enligt regeringens bedömning bör , då en referensväxelkurs används, information om samtliga avgifter som tas ut i samband med växlingen lämnas eller göras tillgänglig för betaltjänstanvändaren i förhand. Enligt direktivets artikel 36.1 ska informationen och villkoren, vid enstaka betalningstransaktioner, lämnas till betaltjänstanvändaren eller göras åtkomliga för denne på ett lättillgängligt sätt. I skäl 25 till direktivet anges att det vid enstaka betalningstransaktioner inte bör krävas i varje enskilt fall att information ska lämnas på papper eller via något annat varaktigt medium, eftersom betalaren vanligtvis är närvarande när betalningsordern ges. Vidare framgår att betaltjänstleverantören i stället kan lämna muntlig information vid betjäningen eller göra information åtkomlig på annat sätt som t.ex. genom att anslå villkoren i sina lokaler. Dessutom bör betaltjänstleverantören lämna eller tillhandahålla information om var närmare upplysningar finns att tillgå, exempelvis genom hänvisning till en webbadress. I detta sammanhang bör framhållas att det i samband med enstaka betalningstransaktioner alltså inte uppställs någon skyldighet för betaltjänstleverantören att alltid lämna information till betaltjänst- användaren. I stället gäller att betaltjänstleverantören ska hålla informationen tillgänglig för betaltjänstanvändaren. Distinktionen mellan att lämna information och att hålla information tillgänglig klargörs i skäl 27 till direktivet, där det anges att tillgängliggörande av information innebär att informationen bör göras tillgänglig för betaltjänstanvändaren med beaktande av dennes eventuella begäran om ytterligare information. Dessutom anges att betaltjänstanvändaren vid tillgängliggörande bör vidta någon aktiv åtgärd för att få informationen, t.ex. genom att begära den från betaltjänstleverantören, logga in till en bankkontobrevlåda eller föra in ett bankkort i en kontoutdragsskrivare. Avsikten är att betaltjänst- användaren enkelt ska kunna tillgodogöra sig informationen och villkoren, vilket innebär att dessa bör finnas i en handling eller i annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för betaltjänstanvändaren. Dessutom ska informationen och villkoren vara skrivna på ett klart och lättförståeligt sätt och på ett språk som är officiellt språk i den medlemsstat där betaltjänsten erbjuds, om inte betaltjänstleverantören och betaltjänstanvändaren har kommit överens om att ett annat språk ska användas i stället. Om betaltjänstanvändaren begär det, ska betaltjänst- leverantören dessutom tillhandahålla informationen och villkoren på papper eller något annat varaktigt medium. Om ett avtal om en enstaka betalningstransaktion ingås på distans och det är betaltjänstanvändaren som har tagit initiativet till att ingå avtalet på det sättet, och betaltjänstleverantören inte har möjlighet att uppfylla sin informationsskyldighet, ska denne i stället lämna informationen eller göra den tillgänglig efter det att betalningstransaktionen har genomförts. Denna regel är tillämplig i samtliga fall då avtal om en enstaka betalningstransaktion ingås på betaltjänstanvändarens initiativ utan att betaltjänstleverantören och betaltjänst användaren befinner på samma plats. Europeiska kommissionen har i ett tolkningsuttalande angående direktivets artikel 36.2 hänvisat till definitionen av teknik för distanskommunikation i artikel 4.24 och framfört att regeln i artikel 36.2 är tillämplig i alla de fall då avtal om betaltjänster ingås utan att betaltjänstleverantören och betaltjänstanvändaren är fysiskt närvarande på samma plats. Som exempel på betaltjänster som typiskt sett ingås på distans har kommissionen nämnt betalningstransaktioner som initieras av betaltjänstanvändaren över telefon eller Internet. Det avgörande för bedömningen av huruvida betaltjänstleverantören får lämna information eller hålla den tillgänglig först efter det att betalningstransaktionen har genomförts är sålunda huruvida avtalet om en enstaka betalnings- transaktion sluts utan att de båda är fysiskt närvarande på samma plats. Detta innebär också att i de möjligen ovanliga fall då en betaltjänst- användare tar initiativ till en enstaka betalningstransaktion i en form som typiskt sett används vid distanskommunikation (t.ex. via Internet), men betaltjänstleverantören eller en representant för denne är fysiskt närvarande på samma plats som betaltjänstanvändaren, är betaltjänst- leverantören skyldig att lämna information eller göra den tillgänglig före det att avtal ingås. Denna situation kan uppstå t.ex. då betaltjänst- användaren avser att initiera en enstaka betalningstransaktion genom att använda en dator i betaltjänstleverantörens lokaler. Information till betalaren när en betalningsorder har mottagits Direktivets artikel 38 innehåller bestämmelser om vilken information som betaltjänstleverantören ska lämna till eller hålla tillgänglig för betalaren efter det att en betalningsorder från denne har mottagits. Samma formkrav gäller för denna information som för förhandsinformationen, dvs. att den ska finnas i en handling eller i annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för betalaren utan att denne behöver använda t.ex. någon särskild teknisk utrustning. Dessutom ska informationen och villkoren vara skrivna på ett klart och lättförståeligt sätt och på ett språk som är officiellt språk i den medlemsstat där betaltjänsten erbjuds, utom om betaltjänstleverantören och betalaren har kommit överens om att ett annat språk ska användas i stället. Om betalaren begär det ska betaltjänst- leverantören dessutom tillhandahålla informationen och villkoren på papper eller något annat varaktigt medium. Den specifika information som ska lämnas till eller hållas tillgänglig för betalaren efter mottagandet av betalningsordern avser uppgifter om betalningstransaktionens belopp, den dag då betalningsordern togs emot samt storleken på eventuella avgifter som ska betalas av betalaren och i tillämpliga fall en specificering av beloppen för dessa avgifter. Dessutom ska information lämnas eller tillgängliggöras som gör det möjligt att identifiera betalningstransaktionen och, i tillämpliga fall, uppgifter om betalnings- mottagaren. Om genomförandet av betalningstransaktionen innebär växling mellan valutor ska betalningstransaktionens belopp anges i den valuta som används i betalningsordern. Om den växelkurs som användes vid betalningstransaktionen inte var densamma som angetts i förhandsinformationen ska informationsgivaren (betalarens betaltjänst- leverantör) ange eller hänvisa till den växelkurs som denne använde vid betalningstransaktionen, samt även betalningstransaktionens belopp efter valutaväxlingen. Motsvarande bestämmelser föreslås i promemorian. I promemorians lagförslag används dock uttrycket i stället för det i direktivet använda för att ange den tidsram inom vilken betalarens betaltjänstleverantör måste lämna information till, eller tillgängliggöra information, för betalaren efter det att dennes betalningsorder har mottagits. Med uttrycket avses, enligt promemorians författ- ningskommentar, att betaltjänstleverantören ska lämna eller göra information tillgänglig för betalaren utan dröjsmål efter det att betalningsordern har tagits emot. Specifikt anges att informationen ska lämnas eller göra tillgänglig från det att betalningsordern kommit in elektroniskt eller, om betalningsordern lämnats över disk, innan betalaren lämnar lokalen. Som skäl för att i svensk lag använda uttrycket i stället för direktivets anges i promemorian att uttrycket används i distans- och hemförsäljningslagens (2005:59) bestämmelser om lämnande av information. Enligt promemorian bör tidskravet utformas så att det ligger i linje med denna lag, vilket anges vara förenligt med direktivet och inte gå ut över konsumentens intresse. Krav på att viss information och avtalsvillkor ska ges av en näringsidkare till en konsument, efter det att ett avtal avseende finansiella tjänster eller finansiella instrument har slutits mellan dem med användande av medel för distanskommunikation, finns i 3 kap. 3 § fjärde stycket distans- och hemförsäljningslagen. Av bestämmelsen framgår att informationen ska ges efter det att avtal ingåtts. Enligt samma lags 3 kap. 4 § andra stycket gäller på motsvarande sätt vid telefonförsäljning att viss information och samtliga avtalsvillkor ska ges till konsumenten efter det att ett avtal ingåtts. I detta sammanhang kan noteras att det i författningskommentaren till 3 kap. 3 § distans- och hemförsäljningslagen anges att uttrycket innebär ett krav på näringsidkaren att lämna eller sända informationen till konsumenten som avtalet ingås (prop. 2004/05:13 s. 158). Av författningskommentaren till samma lags 3 kap. 4 § framgår att uttrycket även i det sammanhanget innebär ett krav på att information lämnas eller sänds till konsumenten som avtalet ingås (a.a. s. 160). Enligt regeringens bedömning bör det i möjligaste mån upprätthållas en enhetlig terminologi i den lagstiftning som rör informationsgivning vid tillhandahållande av finansiella tjänster. Det framstår därför som mindre lämpligt att i den nu aktuella lagstiftningen använda uttrycket och ge det en innebörd som skiljer sig från vad som avses när samma Prop. 2009/10:220 uttryck används i distans- och hemförsäljningslagen. I stället bör det i bestämmelsen anges att information ska lämnas eller tillgängliggöras efter det att betalningsordern mottagits. Den närmare tidsramen för informationsgivning i de fall som omfattas av den nu aktuella bestämmelsen skiljer sig dessutom åt beroende på omständigheterna i samband med avtalsslutandet. I vissa fall då en betalningsorder mottagits på elektronisk väg kan betaltjänstleverantören lämna informationen inom efter mottagandet, t.ex. i ett e- postmeddelande. Att inte tillgängliggöra eller lämna information skulle strida mot direktivets krav på omedelbar informationsgivning. I andra fall när betalaren inte fysiskt överlämnar betalningsordern till betaltjänstleverantören kan det dock, beroende på vilka rutiner som tillämpas av betaltjänstleverantören, vara ogörligt att lämna eller tillgängliggöra informationen direkt i anslutning till mottagandet. I dessa fall bör kravet på snabbhet i informationsgivningen innebära att betaltjänstleverantören ska lämna, tillgängliggöra eller sända informationen till betalaren som betalningsordern mottagits. Beroende på faktorer som t.ex. postgång kan detta få till följd att betalaren i praktiken får tillgång till informationen först en eller . Betaltjänstleverantören fullgör dock sin informations- givningsskyldighet i detta sammanhang genom att vidta de åtgärder som krävs för att informationen ska lämnas, tillgängliggöras eller sändas till betalaren som betalningsorder mottagits. I dessa fall, då betaltjänstleverantören inte har möjlighet att lämna eller tillgängliggöra information genom t.ex. elektronisk kommunikation, gäller alltså motsvarande krav som enligt 3 kap. 3 och 4 §§ distans- och hem- försäljningslagen. Distinktionen mellan distans- och hemförsälj- ningslagen och den nu föreslagna lagstiftningen är att betaltjänst- leverantören enligt de nu föreslagna bestämmelserna är skyldiga att lämna eller tillgängliggöra informationen snabbare om detta är tekniskt möjligt. Att tillämpa en tidsgräns motsvarande den som anges i 3 kap. 3 och 4 §§ distans- och hemförsäljningslagen även i dessa fall skulle, som nämnts ovan, strida mot direktivets krav på tillgängliggörande eller lämnande av information. Information till betalningsmottagaren när en betalningstransaktion har genomförts Direktivets artikel 39 uppställer regler om att viss information ska lämnas till eller göras tillgänglig för betalningsmottagaren av dennes betal- tjänstleverantör efter det att betalningstransaktionen har genomförts. Den information som ska ges till eller hållas tillgänglig för betalningsmottagaren motsvarar till stor del den information som betalaren ska ges tillgång till enligt artikel 38, och omfattas av samma språk- och övriga formkrav som denna information.