prop · GX0395 · 2010-02-08 00:00:00 — För att kunna upprätthålla den reciprocitets- princip som är grundläggande i den internationella luftfartsregleringen krävs således att undantagsvisa myndighetsingripanden kan ske. En straffbestämmelse som ansluter till paragrafens andra stycke finns i 13 kap. 4 § första stycket 17. Tillstånd till inhyrning och uthyrning av luftfartyg 12 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får, om det behövs av hänsyn till flygsäkerheten eller annars till luftfarten inom svenskt område, meddela föreskrifter om att det krävs tillstånd för att hyra in eller hyra ut ett luftfartyg. Det som föreskrivs om drifttillstånd i 2 och 47 §§ ska också gälla tillstånd som föreskrivs i denna paragraf. Enligt denna paragraf, som delvis motsvarar 7 kap. 7 § den nuvarande luftfartslagen, får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer, om det behövs med hänsyn till flygsäkerheten eller annars till luftfarten inom svenskt område, föreskriva att det krävs tillstånd för att hyra in eller hyra ut ett luftfartyg. Nytt i förhållande till gällande rätt är att tillståndsplikten även kan avse inhyrning. I avsnitt 12.3 har beskrivits bakgrunden till bestämmelsen. Alla slag av in- och uthyrning av luftfartyg, dvs. uthyrningsverksamhet samt in- och uthyrning med eller utan besättning omfattas av bemyndigandet. En straffbestämmelse som ansluter till paragrafen finns i 13 kap. 4 § första stycket 16. 8 kap. Vissa bestämmelser för lufttrafiken 1 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om 1.trafik vid luftfart, 2.vad som i övrigt ska iakttas vid luftfart för att olyckor och olägenheter ska undvikas, 3.flygvägar som luftfartyg ska följa inom svenskt område, 4.begränsningar i användningen av luftrum i anslutning till sådana flygvägar, 5.flygningar över landets gränser. Denna paragraf motsvarar 8 kap. 1 och 2 §§ den nuvarande luftfarts- Prop. 2009/10:95 lagen. Det viktigaste tillämpningsområdet för det bemyndigande som ges i paragrafen är genomförandet i av de s.k. internationella trafik- Enligt artikel 12 i Chicagokonventionen förbinder sig varje fördrags- slutande stat att vidta åtgärder för att säkerställa att varje luftfartyg som flyger över dess territorium eller manövrerar där, och varje luftfartyg som bär dess nationalitetsmärke, varhelst ett sådant fartyg befinner sig, iakttar gällande bestämmelser beträffande flygning och fartygs manövre- Enligt samma artikel förbinder sig också varje fördragsslutande stat att i dessa avseenden hålla sina egna bestämmelser i största möjliga utsträckning i överensstämmelse med dem som utfärdas i enlighet med enlighet med konventionen har antagit trafikregler vilka har utfärdats som bilaga 2 till Dessa trafikregler har ändrats ett antal gånger av och är föremål för kontinuerlig översyn. Enligt artikel 68 i Chicagokonventionen får varje fördragsslutande stat, med förbehåll för bestämmelserna i konventionen, bestämma vilken flygväg som den internationella lufttrafiken ska följa inom dess Även i artikel 5 i Chicagokonventionen finns bestämmelser Nytt i förhållande till gällande rätt är förtydligandet att normgivnings- bemyndigandet även omfattar en möjlighet att meddela föreskrifter om begränsningar i användningen av luftrum i anslutning till flygvägar. En straffbestämmelse som ansluter till trafikreglerna finns i 13 kap. 6 § Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets yttrande. 2 § När det krävs av hänsyn till allmän ordning och säkerhet, får ett luftfartyg uppmanas att landa. Uppmaningen ska riktas till fartygets befälhavare. fartyget ska då landa på den plats som anvisas. Om ingen anvisning lämnas, ska landningen ske på närmaste lämpliga flygplats inom landet. Ett luftfartyg, som utan föreskrivet tillstånd kommer in i ett sådant område som avses i 1 kap. 8 §, ska lämna området. anmälas till en flygtrafikledningsenhet. Om ingen annan anvisning lämnas, ska luftfartyget möjligt landa enligt det som sägs i första stycket. Om bestämmelserna i första eller andra stycket inte följs, får luftfartygets fort- satta färd hindras. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela ytter- ligare föreskrifter om skyldighet att landa. Beslut i frågor som avses i denna paragraf meddelas av myndighet som regeringen bestämmer. I denna paragraf, som huvudsakligen svarar mot 8 kap. 3 § den nuvarande luftfartslagen, regleras frågor om landningsplikt. Enligt första stycket får ett luftfartyg, när det krävs av hänsyn till allmän ordning och säkerhet, uppmanas att landa. Som ett exempel på när det kan bli aktuellt att uppmana ett luftfartyg att landa med hänsyn till allmän ordning kan nämnas den situationen att någon som har begått ett grovt brott försöker lämna landet med hjälp av ett luftfartyg. 2009/10:95 att påfordra landning måste utövas med synnerlig försiktighet med hänsyn till de kostnader och förluster som kan uppkomma genom en uppmanad landning. Ofta kan mindre ingripande åtgärder vara tillräck- liga, t.ex. ett samarbete med myndigheterna på fartygets närmaste bestämmelseort. Som Lagrådet påpekat, klargörs det också att en uppmaning att landa ska riktas till luftfartygets befälhavare. I andra stycket föreskrivs en landningsplikt när ett luftfartyg har kommit in på ett område där luftfart är förbjuden. Landning ska ske på närmaste flygplats inom landet som är lämplig om ingen annan anvisning lämnas. Enligt 1 kap. 9 § finns det beträffande s.k. luftfartyg av särskild beskaffenhet möjlighet att göra undantag från bl.a. bestämmelserna i 8 kap. Med stöd av den bestämmelsen kan föreskrivas att segelflygplan, motorsegelflygplan, ultralätta flygplan, friflygande ballonger eller luft- skepp får fullgöra sin landningsskyldighet enligt förevarande paragraf på varje lämpligt område i närheten. Eftersom detta lagförslag öppnar upp för möjligheten att enskilda utför flygtrafikledningstjänst är det lämpligt att en anmälan enligt detta stycke ska göras till en statlig flygtrafik- ledningsenhet, även om denna inte skulle vara den som ligger närmast det inträffade. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar närmare föreskrifter om var anmälan ska göras med stöd av fjärde stycket. I tredje stycket regleras påföljden när ett fartyg bryter mot bestämmelserna i första och andra stycket. Enligt fjärde stycket överlämnas det åt regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela ytterligare föreskrifter om skyldighet att landa. Beslut om landningsskyldighet meddelas i de enskilda fallen av den myndighet regeringen bestämmer. En straffbestämmelse i anslutning till paragrafen finns i 13 kap. 4 § första stycket 18. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets yttrande. Transport av visst gods 3 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får av hänsyn till flygsäkerheten, luftfartsskyddet eller om det följer av en internationell överenskommelse som har tillträtt meddela föreskrifter om eller i ett enskilt fall besluta om förbud mot transport med luftfartyg av visst gods eller om villkor för sådan transport. Bestämmelser som rör utförsel av krigsmateriel finns i lagen (1992:1300) om krigsmateriel. Bestämmelser om transport med luftfartyg av farligt gods finns i lagen (2006:263) om transport av farligt gods. I 8 kap. 4 § den nuvarande luftfartslagen finns bestämmelser om transport av krigsmateriel och farligt gods. Regeringen anser att dessa kan utgå och i stället i huvudsak ersättas med hänvisningar till lagen (1992:1300) om krigsmateriel och lagen (2006:263) om transport av farligt gods. Med hänsyn till att flygsäkerheten och luftfartsskyddet bl.a. även kan påverkas av gods som inte är att klassa som farligt gods enligt lagen om transport av farligt gods har det tagits in ett generellt bemyndigande i Prop. 2009/10:95 första stycket om att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får av hänsyn till flygsäkerheten eller luftfartsskyddet förbjuda transport med luftfartyg av visst gods eller föreskriva villkor för sådan transport. Det har också under beredningen av denna proposition uppmärksammats att det finns förbud mot transport av krigsmateriel med luftfartyg i artikel 35 a Chicagokonventionen. Vissa former av krigs- materiel behöver inte med nödvändighet utgöra ett hot mot flygsäker- heten eller luftfartsskyddet. För att få en reglering som täcker även sådana fall föreslår därför regeringen att bestämmelsen kompletteras med en möjlighet att meddela föreskrifter även om det följer av en inter- nationell överenskommelse som har tillträtt. I artikel 36 i Chicagokonventionen finns även en bestämmelse som tillåter fördragsslutande stater att förbjuda eller reglera användningen av fotografiapparater på luftfartyg som flyger över deras territorier. Regler som ansluter till denna artikel finns i lagen (1993:1742) om skydd för landskapsinformation. 4 § Om inte annat särskilt föreskrivs i denna lag, får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om handlingar som ska medföras vid luftfart (luftfartygshandlingar). I denna paragraf, som motsvarar 8 kap. 5 § den nuvarande luftfartslagen, ges bemyndigande att meddela föreskrifter om luftfartygshandlingar. I nuvarande lagstiftning benämns dessa handlingar fartygshandlingar. Någon saklig ändring är dock inte avsedd. I Chicagokonventionen finns bestämmelser om luftfartygshandlingar i artiklarna 29 och 34. Enligt artikel 29 ska varje luftfartyg som är hemmahörande i en fördragsslutande stat och som används i inter- nationell luftfart medföra 1.nationalitets- och registreringsbevis, 3.vederbörliga certifikat för varje medlem av besättningen, 5.licens för radioutrustning som finns ombord, 6.om luftfartyget befordrar passagerare, lista med deras namn samt avgångs- och bestämmelseort, 7.om det befordrar gods, frakthandlingar och detaljerade uppgifter om godset. När det gäller resedagbok föreskrivs i artikel 34 att det för varje luft- fartyg som används i internationell luftfart ska föras en sådan, i vilken det ska föras in uppgifter angående luftfartyget, dess besättning och varje företagen resa på sätt som föreskrivs i enlighet med konventionen. Det finns även närmare bestämmelser rörande vissa luftfartygs- handlingar i kap. 11 i bilaga 2 till Chicagokonventionen. Bemyndigandet innebär både en rätt att föreskriva vilka handlingar som ska finnas ombord och en rätt att föreskriva hur dessa handlingar ska vara utformade. När det gäller vad som särskilt föreskrivs i lagen kan det hänvisas till Prop. 2009/10:95 att det finns bestämmelser om nationalitets- och registreringsbevis i 2 kap. och om luftvärdighets- och miljövärdighetsbevis i 3 kap. Paragrafen har utformats utifrån Lagrådets förslag. framhålla att bemyndigandet också innefattar en rätt att meddela före- skrifter om hur luftfartygshandlingar ska vara utformade. 5 § Om någon för att kunna ta till vara sin rätt behöver ta del av innehållet i en luftfartygshandling, ska han eller hon få det. I det allmännas verksamhet gäller i stället bestämmelserna i tryckfrihets- förordningen och offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). I denna paragraf, som motsvarar 8 kap. 6 § den nuvarande luftfartslagen, regleras rätten att ta del av luftfartygshandlingar. Bestämmelsen om rätten att ta del av luftfartygshandlingar infördes efter mönster av dåvarande 39 § sjölagen om rätt att ta del av dagbok (prop. 1957:59 s. 131 f.). En motsvarande bestämmelse finns numera i 18 kap. 5 § sjölagen (1994:1009). Bestämmelsen i sjölagen innehåller en begränsning i rätten att ta del av vederbörande handlingar såvitt gäller anteckning som äger samband med sammanstötning med annat fartyg. Begränsningen hänger samman med rättegångsreglerna för sjöförklaring (prop. 1966:145 s. 141) och anledning saknas att införa motsvarande bestämmelser i luftfartslagen. Förevarande bestämmelse gäller till skillnad från bestämmelsen i sjölagen inte enbart dagbok utan även andra fartygshandlingar. I uttrycket för att kunna ta till vara sin rätt ligger en begränsning som får anses utgöra ett tillräckligt skydd mot en alltför vidsträckt tillämpning av paragrafen. Paragrafen torde få betydelse även vid tillämpningen av bestämmelsen i 38 kap. 3 § om den materiella editions- plikten. 6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om skyldighet för dem som tjänstgör ombord på luftfartyg att medföra flygcertifikat och andra handlingar. I denna paragraf, som motsvarar 8 kap. 7 § den nuvarande luftfartslagen, regleras frågan om skyldighet för dem som tjänstgör ombord på luft- fartyg att medföra flygcertifikat och andra handlingar. Som nämnts ovan under 4 § ska enligt artikel 29 i Chicagokonven- tionen varje luftfartyg som är hemmahörande i en fördragsslutande stat och som används i internationell luftfart medföra vederbörliga certifikat för varje medlem av besättningen. Bestämmelsen i 4 § om luftfartygs- handlingar kan emellertid inte anses omfatta certifikat, varför det behövs en särskild bestämmelse om skyldighet för dem som tjänstgör ombord på luftfartyg att medföra flygcertifikat. Ansvaret för skador genom luftfart Bestämmelserna i detta kapitel har endast ändrats i förhållande till den nuvarande luftfartslagen genom att de fått en annan numrering. syn av bestämmelserna är att vänta i annan ordning. 2009/10:95 kommentaren har anpassats till dessa omständigheter. 1 § Bestämmelser om ansvaret för skador som genom luftfart tillfogas personer eller egendom som inte transporteras med luftfartyget finns i lagen (1922:382) angående ansvarighet för skada i följd av luftfart. Paragrafen motsvarar 10 kap. 1 § den nuvarande luftfartslagen. 2 § Bestämmelser om skyldighet för lufttrafikföretag och luftfartygsoperatörer att ha försäkring för sådant ansvar som avses i 1 § finns i och rådets förordning (EG) nr 785/2004 av om försäkringskrav för lufttrafikföretag och luftfartygsoperatörer. Paragrafen motsvarar 10 kap. 1 a § den nuvarande luftfartslagen. 3 § Regeringen får meddela föreskrifter om att det även i andra fall än som följer av 2 § ska finnas försäkring för ansvar enligt 1 §. Försäkringen får ersättas av någon motsvarande säkerhet som regeringen bestämmer. Paragrafen motsvarar 10 kap. 2 § den nuvarande luftfartslagen. 4 § Transportstyrelsen ska utöva tillsyn över att lufttrafikföretag och luft- fartygsoperatörer fullgör de skyldigheter som följer av förordning (EG) nr 785/2004 i fråga om försäkring för sådant ansvar som avses i 1 §. Ett sådant bevis som avses i artikel 5.1 i förordningen ska ges in till Transport- styrelsen. Paragrafen motsvarar 10 kap. 2 a § den nuvarande luftfartslagen. 5 § Transportstyrelsen får i fråga om sådana flygningar över svenskt område och sådana mellanlandningar som avses i artikel 8.2 i förordning (EG) nr 785/2004 kräva bevis om giltig försäkring. Paragrafen motsvarar 10 kap. 2 b § den nuvarande luftfartslagen. 6 § Om någon som tjänstgör på luftfartyg är ersättningsskyldig för skada genom luftfart som har uppkommit genom hans eller hennes fel eller försummelse i tjänsten, får rätten jämka ersättningen med hänsyn till felets eller försummelsens beskaffenhet, skadans storlek eller omständigheterna i övrigt. Detsamma gäller i fråga om andra med tjänst som har betydelse för trafiksäker- heten. I fråga om skadeståndsansvaret för arbetstagare gäller 4 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207). Paragrafen motsvarar 10 kap. 3 § den nuvarande luftfartslagen. 10 kap. , bärgning, undersökning av luftfartsolyckor och rapportering av händelser 1 § Bestämmelser om flygräddningstjänst finns i lagen (2003:778) om skydd Ett luftfartygs ägare eller brukare och de som tjänstgör på luftfartyg eller vid flygplatser eller andra anläggningar för luftfarten är skyldiga att delta i flyg- Regeringen meddelar föreskrifter om ersättning av allmänna medel för deltagandet. I fråga om ersättning vid personskador gäller lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd och lagen (1977:266) om statlig ersättning vid ideell skada m.m. Denna paragraf motsvarar 11 kap. 1 § den nuvarande luftfartslagen. I första stycket görs en hänvisning till bestämmelserna om flyg- räddningstjänst i lagen (2003:778) om skydd mot olyckor. 2 § den lagen ska den myndighet som regeringen bestämmer ansvara för räddningstjänst vid flyghaverier inom Sveriges sjöterritorium med undantag för vattendrag, kanaler, hamnar och andra insjöar än , och och inom ekonomiska zon. ska också ansvara för de insatser mot skador som behövs, när ett luft- fartyg är nödställt eller när fara hotar lufttrafiken, samt ansvara för efter- forskning av luftfartyg som saknas. Av 4 kap. 2 § första stycket förordningen (2003:789) om skydd mot olyckor framgår att Sjöfarts- verket svarar för flygräddningstjänst. I andra stycket regleras skyldigheten att medverka i flygräddnings- 2 § Den som bärgar ett luftfartyg som har förolyckats eller befinner sig i nöd och alla som medverkar vid bärgningen har rätt till bärgarlön. vid bärgning av gods ombord på ett sådant luftfartyg eller av något som hör till luftfartyget eller godset. I fråga om bärgarlönen tillämpas bestämmelserna i 16 kap. 3 § tredje och fjärde styckena, 5 § första stycket andra och tredje meningarna, 6 § och 10 § tredje stycket sjölagen (1994:1009). Den som i en sådan nödsituation räddar människor från luftfartyget eller medverkar vid deras räddning har också rätt till en del av bärgarlönen. De särskilda kostnader som någon i övrigt har haft för bevarandet av ett luftfartyg eller av gods ska också ersättas, om kostnaderna har varit nödvändiga. Den som deltar i en bärgning trots ett uttryckligt och befogat förbud av luftfartygets befälhavare, ägare eller, om luftfartyget inte används av ägaren, den som brukar det i ägarens ställe har inte rätt till bärgarlön. Detsamma gäller i fråga om ersättning för kostnader för bevarande av luftfartyg och gods. Bestämmelserna om bärgning i denna paragraf tillämpas inte på sådan bärgning som avses i 16 kap. 1 § 1 sjölagen. Denna paragraf motsvarar 11 kap. 2 § den nuvarande luftfartslagen. Bärgningsreglerna i luftfartslagen hänvisar i viss utsträckning till Det kan dock anmärkas att reglerna om bärgning och bärgarlön praktiskt sett inte har tillnärmelsevis samma betydelse för luftfarten som Reglerna om bärgning har det övergripande syftet att uppmuntra till bärgning av luftfartyg och last eller med andra ord att Detta gäller bl.a. reglerna om bärgarlön. fartslagens regler innebär att bärgarlön ska betalas bara då bärgnings- företaget har lyckats. Därigenom ansluter regelverket till en sjörättslig princip som på engelska brukar sammanfattas med uttrycket no cure I första stycket regleras i vilka fall det föreligger rätt till bärgarlön och ersättning för kostnader som någon haft för bevarandet av ett luftfartyg eller av gods. Bärgning kan ske till sjöss jämväl som på land eller i Fall av bärgning i luften torde dock vara mycket ovanliga och i praktiken torde de endast komma i fråga beträffande luftballonger. Reglerna om bärgarlön och ersättning för nödvändiga kostnader gäller oavsett om luftfartyget är infört i det eller Vid bestämmandet av ersättning för nödvändiga kostnader ska bärgningsreglerna tillämpas analogt. Det har tidigare funnits en regel om att lastägare bara svarade med godset när deras egendom hade bärgats eller bevarats (se prop. 1995/96:16 s. 111). I och med att denna regel har avskaffats har lastägarna ett personligt ansvar för den bärgarlön och kostnadsersättning som belöper på dem. I andra stycket finns en regel om bärgning i strid mot ett uttryckligt och befogat förbud. När ett förbud är befogat får avgöras genom rätts- Om ett luftfartyg eller dess last hotar miljön, torde det dock bara i rena undantagsfall finnas fog för ett förbud. Av tredje stycket framgår att sjölagens regler om bärgning har före- träde framför förevarande paragraf. Det betyder att bärgning av ett nödställt eller förolyckat luftfartyg eller gods från luftfartyget följer sjölagens regler, om bärgningen sker i ett farvatten. 16 kap. sjölagen har uttrycket farvatten en vidsträckt betydelse (se prop. 1995/96:16). Uttrycket är inte begränsat till farleder eller i övrigt till vattenområden som trafikeras av större fartyg utan omfattar alla vatten där det går att framföra någon form av vattenfarkost och alla vatten över- huvud som inte är av helt obetydlig omfattning. på fria havet men också på hamnar och på inre farvatten som sjöar, kanaler och floder. Dammar, vattenhål e.d. är däremot inte farvatten i den mening som avses i 16 kap. sjölagen. 3 § Den som har en fordran på bärgarlön eller ersättning för kostnader enligt 2 § har luftpanträtt i luftfartyget eller godset med förmånsrätt enligt 4 § 1 förmånsrättslagen (1970:979), om bärgarlönen eller ersättningen avser åtgärder som har avslutats i . En yngre fordran har företräde framför en äldre. uppkommit på grund av samma händelse har lika rätt till betalning. För att ett luftfartyg ska få lämna den plats där åtgärderna för bärgningen eller bevarandet avslutades, eller för att ägaren ska få ta godset i besittning, krävs att borgenärerna medger det. Detta gäller dock inte, om borgenärerna har fått betalt för sina fordringar eller säkerhet har ställts. I denna paragraf, som motsvarar 11 kap. 3 § den nuvarande luftfarts- lagen, regleras frågan om uppkomsten av luftpanträtt för fordran på bärgarlön eller ersättning för särskilda kostnader som varit nödvändiga för bevarandet av ett luftfartyg eller av gods, samt en sådan fordrans prioritetsordning i förhållande till andra fordringar. artikel IV punkterna 1 och 2 i . Luftpanträtt stiftas utan avtal genom fordringens uppkomst. Luftpant- rätten omfattar allt som bärgats eller bevarats. Avser luftpanträtten flera föremål, följer det av allmänna principer att varje föremål svarar för hela skulden. Luftpanträtt har företräde framför ägarförbehåll som belastar egendomen. 4 § Luftpanträtt omfattar inte ersättning som på grund av försäkring eller av någon annan anledning betalas för skada på luftfartyg eller gods. Denna paragraf motsvarar 11 kap. 4 § den nuvarande luftfartslagen. I allmänhet omfattar panträtt vad som trätt i stället för skadad eller förlorad pant. På sjörättens område finns dock ingen allmän panträttslig surrogationsprincip. När det gäller sjöpanträtt är således surrogation utesluten (se prop. 1973:42 s. 288 ff. och 3 kap. 49 § sjölagen). Det har inte ansetts motiverat att ha olika lösningar för sjö- och luftpanträtt (se prop. 1973:42 s. 378 f.). Även om det finns skäl som talar för att luft- panträtt även ska omfatta försäkringsersättning och annan ersättning som utgår för skada på säkerhetsobjektet, kan dessa skäl inte anses väga så tungt att det finns anledning att frångå överensstämmelsen med sjörätten. Luftpant- och sjöpantborgenärer har även uteslutits från den krets av tredje män till vars förmån försäkring gäller enligt 9 kap. 1 § försäkrings- avtalslagen (2005:104). 5 § Säljs luftfartyget eller godset exekutivt, upphör luftpanträtten sedan försäljningen har vunnit laga kraft och köpesumma betalats. Borgenärerna har rätt till betalning ur köpesumman enligt bestämmelserna i utsökningsbalken. Luftpanträtten i godset upphör, om det genom lossning ställs till avsändarens eller mottagarens förfogande. Om godset lämnas ut utan borgenärens tillstånd, svarar den som tar emot godset för fordringen, om han eller hon kände till denna. Han eller hon svarar dock inte för mera än det värde som godset hade vid lossningen. Denna paragraf motsvarar 11 kap. 5 § den nuvarande luftfartslagen. Luftpanträtt upphör normalt genom att fordringen infrias. kan även upphöra genom exekution, godsets utlämnande, preskription och förverkande. De två första fallen behandlas i förevarande paragraf och det tredje fallet i nästa paragraf. Frågan om förverkande behandlas i 36 kap. . I första stycket föreskrivs således att om luftfartyget eller godset säljs exekutivt, upphör luftpanträtten sedan försäljningen har vunnit laga kraft.