prop · GX03225 · 2010-06-09 00:00:00 — hemvist i tagits bort på patent-, mönsterskydds- och växtförädlarrättsområdet just för att bestämmelserna inte skulle stå i strid med det dåvarande EG-fördraget. Som framhölls av regeringen i samband med att kravet togs bort på patentområdet (prop. 2000/01:13 s. 30) får ombudsbestämmelserna inte, särskilt mot bakgrund av unionsrättens krav på proportionalitet, ställa mer omfattande krav än vad som är nödvändigt för att tillgodose de behov som gör det motiverat med Prop. 2009/10:225 ett ombudskrav. I detta sammanhang framhöll regeringen även följande (a. prop. Bakom behovet av att utländska sökande ska företrädas av i hemmahörande ombud med behörighet att ta emot delgivning i ärendet ligger registreringsmyndighetens intresse av att ärenden med utländska sökande ska kunna handläggas på ett effektivt sätt. Behovet av ombud för innehavare är föranlett av andra intressen. Endast i undantagsfall torde det förekomma att en utländsk sökande själv inte medverkar till att delgivningsförfarandet i ansökningsärendet fungerar tillfredställande. En obligatorisk bestämmelse skulle således medföra att merparten av utländska sökande påtvingades ett ombudskrav i onödan. Bakom behovet av ombudskrav för utländska innehavare ligger utomståendes intresse av att en innehavare under den långa tid som en rättighet gäller kan nås för delgivning av stämning. De skäl som anfördes av regeringen i samband med ändringarna i patentlagen, och vilka även anförts till stöd för utformningen av motsvarande bestämmelser på växtförädlarrätts- och mönsterskydds- området (prop. 2000/01:13 s. 30 och prop. 2001/02:121 s. 103 f.) gör sig gällande även på varumärkesområdet. Mot denna bakgrund anser regeringen att det inte bör komma i fråga att göra varumärkeslagens bestämmelse om ombudskrav för sökande obligatorisk. Sammanfattningsvis bör det alltså i varumärkeslagen finnas en fakultativ bestämmelse som innebär att en sökande i ett ärende om varumärkesregistrering som varken har hemvist i eller bedriver näringsverksamhet som har etablerats här i landet kan föreläggas att utse någon som har hemvist i till ombud med behörighet att ta emot delgivning i ärendet. Påföljden för underlåtenhet att följa föreläggandet bör på samma sätt som i övriga lagar på det industriella rättsskyddets område vara att delgivning får ske i förenklad form. Vidare bör det finnas en obligatorisk ombudsbestämmelse för det fall innehavaren av en varumärkesregistrering inte har hemvist i och inte heller bedriver näringsverksamhet som har etablerats här i landet. Bestämmelsen bör innebära att innehavaren ska utse någon som har hemvist här till ombud med behörighet att ta emot delgivning. Om innehavaren saknar ombud bör delgivning kunna ske i förenklad form om en adress finns i varumärkesregistret. Annars blir det aktuellt med kungörelsedelgivning. När det gäller på vilket sätt kungörelsedelgivningen ska gå till för det fall en innehavare inte har anmält något ombud och någon fullständig adress inte är antecknad i varumärkesregistret föreslog att delgivning skulle få ske genom att handlingen hålls tillgänglig hos PRV och att ett meddelande om detta och om handlingens huvudsakliga innehåll kungörs. Skulle regleringen utformas på detta sätt utan t.ex. avvikande regler i förordningsform skulle det innebära att delgivnings- lagens (1970:428) bestämmelser om kungörelsedelgivning blir tillämpliga. Enligt dessa bestämmelser sker publiceringen i Post- och och/eller ortstidning. Det kan konstateras att lagreglerna i övriga lagar på det industriella rättsskyddets område har utformats på annat sätt. Där anges visserligen att handlingen ska hållas tillgänglig hos registreringsmyndigheten, men att meddelandet om detta och om handlingens huvudsakliga innehåll ska kungöras i publikation som regeringen bestämmer. Av 49 § patent kungörelsen (1967:838), 33 § mönsterskyddsförordningen (1970:486) och 29 § växtförädlarrättsförordningen (1997:383) framgår att kungörelse sker i en av registreringsmyndigheten utgiven publikation (se t.ex. angående 71 § patentlagen prop. 1976/77:63 s. 212 f.). Regeringen anser att det inte finns några skäl att utforma bestämmelserna i den nya varumärkeslagen på annat sätt än motsvarande bestämmelser på patent-, växtförädlarrätts- och mönsterskyddsområdet. Därför bör, i linje med vad PRV har förordat och i enlighet med förslaget i Ds 2008:28, bestämmelserna i de övriga lagarna på det industriella rättsskyddets område användas som förebilder för hur kungörelse- delgivning ska gå till när varumärkesinnehavare saknar ombud. Det innebär alltså att bestämmelserna bör ange att kungörelsedelgivning ska ske genom att handlingen hålls tillgänglig hos PRV och ett meddelande om detta och om handlingens huvudsakliga innehåll kungörs i publikation som regeringen meddelar föreskrifter om. Slutligen måste en genomgång ske av hur de svenska bestämmelserna om ombud och därtill relaterade frågor i övrigt förhåller sig till Singaporekonventionen om varumärkesrätt. Utöver vad som ovan redovisats avseende artikel 4.2 innehåller artikel 4 i Singaporekonventionen om varumärkesrätt också andra bestämmelser om vilka regler som konventionsstaterna får ha i fråga om ombud, fullmakter och delgivningsadresser. Det kan nämnas att dessa regler skiljer sig åt från de regler om ombud som finns i artikel 7 i patenträtts- konventionen (, PLT). Enligt artikel 4.3 får konventionsstaterna ställa krav på att skriftlig fullmakt ges in i de fall en sökande eller annan företräds av ett ombud. I varumärkeslagen ställs som framgått inte något generellt krav på att en sökande (med hemvist i eller utomlands) ska vara företrädd av ombud. För det fall sökanden företräds av ett ombud ställs enligt 9 § varumärkesförordningen endast krav på att ombudets namn och adress anges i ansökan. Något krav på att fullmakt ska ges in i registreringsärenden ställs däremot inte upp. Detsamma gäller för senare framställningar till PRV, exempelvis en ansökan om anteckning av ny adress. I 9 § förvaltningslagen anges att den som för talan i ett ärende får anlita ombud eller biträde. Inte heller i denna bestämmelse regleras i vilka fall fullmakt ska ges in. Om den som uppträder som ombud inte självmant styrker sin behörighet med en fullmakt får myndigheten med ledning av det allmänna kravet i 7 § förvaltningslagen att handläggningen ska vara så enkel, snabb och billig som möjlig utan att säkerheten eftersätts avgöra om fullmakt behövs. I ärenden av större betydelse för huvudmannen bör en myndighet dock begära in fullmakt. Det kan nämnas att PRV utfärdade nya riktlinjer om i vilka fall verket kräver att en skriftlig fullmakt ska ges in. I riktlinjerna anges bl.a. att skriftlig fullmakt krävs vid en begäran om att en registrering ska avföras eller att varuförteckningen ska begränsas (detsamma gäller i invändningsärenden), anteckning av ny innehavare, anteckning om Prop. 2009/10:225 licens, anteckning av nytt ombud och vid ansökan om pantsättning av ett Därutöver krävs skriftlig fullmakt om det råder oklarhet i ombudets behörighet. Riktlinjerna justerades när det gäller hanteringen av anteckningsärenden i vissa situationer. Dessa regler och riktlinjer har betydelse för när ett ombud bör se till att det finns en skriftlig fullmakt från uppdragsgivaren. I de situationer då uppdraget till ombudet inte är begränsat till en enstaka åtgärd utan även omfattar framtida åtgärder kan det initialt vara svårt att bedöma om det kommer behövas en skriftlig fullmakt framöver. I dessa fall kan det givetvis, som har anfört, vara lämpligt att det redan från början utfärdas en skriftlig fullmakt för ombudet. Enligt artikel 4.3 d är det tillåtet för konventionsstaterna att ha regler som möjliggör förelägganden om att fullmakt ska ges in i de fall en sökande eller innehavare företräds av ett ombud. Den tidsfrist som ges för att ge in en fullmakt får emellertid inte vara kortare än vad som följer av tillämpningsföreskrifterna. Enligt regel 4.3 i tillämpningsföre- skrifterna måste tidsfristen för att uppfylla ett sådant föreläggande vara minst en månad om sökanden har sin hemvist i staten för vilken registrering söks och om sökanden har sin hemvist utanför staten för vilken registrering söks. Några sådana tidsangivelser finns inte i svensk rätt och inte heller i förslag till ny varumärkeslag. Det kan inte heller anses nödvändigt att införa några särskilda lagregler där dessa tidsangivelser uttryckligen anges. Några bestämmelser i den nya varumärkeslagen behövs alltså inte på denna punkt. Huruvida det, som har föreslagit, av tydlighetsskäl bör framgå av förordningsbestämmelser att PRV måste ge sökandena minst dessa tidsfrister för det fall fullmakt krävs in tar regeringen inte ställning till . Den frågan får övervägas i samband med utfärdandet av förordning till den nya varumärkeslagen. Det kan således konstateras att utöver vad som framgått tidigare i detta avsnitt innebär inte artikel 4 i Singaporekonventionen om varumärkesrätt något behov av ändringar i förslaget till ny varumärkeslag. 15.6Fastställande av ingivningsdag artikel 5 Regeringens bedömning: Inga ändringar behöver göras i förslaget till ny varumärkeslag till följd av bestämmelserna om ingivningsdag i artikel 5 i Singaporekonventionen om varumärkesrätt. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringen (se Ds 2008:28 s. 113 f.). Remissinstanserna har instämt i eller inte framfört några invändningar mot bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: Artikel 5 i Singapore- konventionen om varumärkesrätt reglerar vilka krav som får ställas upp för när en ansökan om registrering av varumärke ska anses ingiven. Artikeln kompletteras av bestämmelser i regel 5 i tillämpnings- föreskrifterna. Av artikel 5.1 a följer att en ansökan ska anses vara ingiven om den innehåller (i) en uttrycklig eller underförstådd upplysning om att ansökan avser registrering av ett varumärke, (ii) upplysningar som gör det möjligt att avgöra vem sökanden är, (iii) upplysningar som gör det möjligt för registreringsmyndigheten att kontakta sökanden eller eventuellt ombud, (iv) en tillräckligt tydlig återgivning av märket och (v) en förteckning över de varor eller tjänster för vilka registrering söks. (En förklaring om att sökanden avser att använda märket eller ett bevis på att det har använts tillkommer för de länder där detta krävs, se punkt vi.). Enligt artikel 5.2 får konventionsstaterna ställa krav på att föreskrivna avgifter ska ha betalats för att ansökan ska anses ingiven. En förutsättning för att ett sådant avgiftskrav ska vara tillåtet är dock att kravet tillämpades när staten blev part till konventionen. Konventionsstaterna får enligt artikel 5.4 inte ställa upp några ytterligare krav för att en ansökan ska anses ingiven. Däremot finns det enligt artikel 5.1 b en möjlighet för konventionsstaterna att ha en ordning som innebär att en ansökan ska anses som ingiven om bara något eller några av kraven är uppfyllda. Regleringen ger således konventions- staterna relativt stor handlingsfrihet i detta avseende. Det kan noteras att på denna punkt är regleringen mer flexibel än de bestämmelser om ingivningsdag som finns i artikel 5 i patenträttskonvention (PLT), vilka har föranlett att bestämmelser om ingivningsdag fördes in i patentlagen (se 8 b och 8 c §§ patentlagen). I regel 5 i tillämpningsföreskrifterna finns bestämmelser om hur en ansökan som inte uppfyller de krav som ställs för att den ska anses vara ingiven ska hanteras. Av punkt 1 följer att registreringsmyndigheten omgående ska förelägga sökanden att rätta till bristerna. I en sådan situation ska ansökan enligt punkt 2 anses ingiven den dag då samtliga uppgifter som konventionsstaten kräver för att ansökan ska anses ingiven har kommit in till registreringsmyndigheten. Om sökanden följer föreläggandet ska ansökan alltså anses ingiven den dag när kompletteringen kom in. Om föreläggandet däremot inte följs ska ansökan inte anses ha getts in. I svensk varumärkesrätt finns inga uttryckliga bestämmelser om ingivningsdag som motsvarar de som finns i artikel 5. Den nuvarande varumärkeslagen bygger på principen att en ansökan anses ingiven den dag då den faktiskt gavs in till PRV. Ansökningsdagen är enligt nuvarande ordning avgörande bl.a. för registreringens giltighetstid (22 § VML) och vid avgörande av företrädesrätten vid kolliderande ansökningar (14 § första stycket 6 VML). Regeringens förslag till ny varumärkeslag innebär att denna princip kommer att gälla även i fortsättningen. Den nuvarande varumärkeslagen innehåller som nämnts inte några bestämmelser om vad de handlingar som sökanden har gett in ska innehålla för att betraktas som en ansökan och tilldelas en ingivningsdag. Enligt den handläggningspraxis som utvecklats vid PRV är kraven låga. Om en handling som har getts in är möjlig att uppfatta som en ansökan, behandlas den som en ansökan även om den innehåller formella eller materiella brister. Om sökanden därefter ger in nödvändiga kompletteringar behåller ansökan sin ursprungliga ansökningsdag. Som nämnts tidigare är det enligt artikel 5 möjligt för Prop. 2009/10:225 konventionsstaterna att ha en ordning som innebär att en ansökan anses ingiven även om handlingen bara skulle innehålla en uttrycklig eller underförstådd upplysning om att den avser registrering av ett varumärke. Det sätt som frågan om ingivningsdag hanteras på enligt svensk rätt är således förenligt med artikel 5. I detta avseende innebär inte regeringens förslag några förändringar. Några ändringar i förslaget behöver därför inte göras till följd av artikel 5 i konventionen. 15.7Delning av ansökningar och registreringar artikel 7 Regeringens förslag: De nuvarande förordningsbestämmelserna om delning av en registreringsansökan respektive en registrering av ett varumärke tas i sak oförändrade in i den nya varumärkeslagen. Kommitténs förslag innehöll inte några bestämmelser om delning av ansökningar eller registreringar. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens (se Ds 2008:28 s. 115 f). Remissinstanserna har antingen tillstyrkt eller inte haft någon erinran mot promemorians förslag. Skälen för regeringens förslag: I artikel 7 i Singaporekonventionen om varumärkesrätt finns bestämmelser om delning av ansökningar om registrering av varumärken och redan gjorda registreringar. Med delning avses att en ansökan eller registrering som omfattar flera olika varor eller tjänster delas upp i två eller flera ansökningar/registreringar på vilka varorna eller tjänsterna fördelas. I artikel 7.1 anges att en ansökan får delas upp i vart fall till dess att registreringsmyndigheten har fattat beslut om ansökningen, under ett invändningsförfarande eller under prövningen av ett överklagande av ett beslut av registreringsmyndigheten. Motsvarande ska enligt artikel 7.2 gälla för delning av en registrering. I artikel 7.2 anges vidare att delning av en registrering ska kunna göras dels under varje förfarande där registreringsmyndigheten på talan av tredje man prövar om registreringen är giltig, dels under prövningen av ett överklagande av registreringsmyndighetens beslut. De konventionsstater vars lagstiftning ger en tredje man rätt att invända mot en registrering innan registrering skett får dock utesluta möjligheten till delning av en registrering. Varken den nuvarande varumärkeslagen eller kommitténs förslag till ny varumärkeslag innehåller några regler om delning av ansökningar eller registreringar. finns denna reglering i stället i varumärkesförordningen. I 7 § fjärde stycket VMF föreskrivs att en ansökan som avser flera varor eller tjänster får delas upp i två eller flera ansökningar på vilka varorna eller tjänsterna fördelas. I bestämmelsen anges vidare att dessa ansökningar ska ha samma ingivningsdag och prioritet som den ursprungliga ansökan. I 13 § tredje stycket VMF finns en motsvarande bestämmelse för uppdelning av en registrering. De svenska bestämmelserna stämmer alltså sakligt sett överens med Prop. 2009/10:225 artikel 7. Några ändringar av innehållet i bestämmelserna behöver därför Däremot kan det ifrågasättas om inte denna reglering bör tas in i varumärkeslagen och inte som finnas på förordningsnivå. Som en jämförelse kan nämnas att bestämmelserna om delning av ansökningar och registrering av gemenskapsvarumärken har tagits in i varumärkesförordningen, se artikel 44 respektive artikel 49 i rådets förordning (EG) nr 207/2009 av om gemenskapsvarumärken (EUT L 78, 24.3.2009, s. 1). För den som ansöker om eller innehar en varumärkesregistrering kan möjligheten att kunna dela en ansökan eller en registrering vara viktig, t.ex. i den situationen att det görs invändning mot en registrering endast för en del av de varor eller tjänster som registreringen avser. I promemorian gjordes mot denna bakgrund bedömningen att det är lämpligt att delningsmöjligheten kommer till uttryck direkt i lagen. Ingen av remissinstanserna har haft någon invändning mot detta. Regeringen ansluter sig till promemorians bedömning i denna fråga. De nuvarande förordningsbestämmelserna om delning av en ansökan och en registrering bör tas in i den nya varumärkeslagen utan några ändringar i sak. 15.8Ingivande av handlingar och andra meddelanden artikel 8 Regeringens bedömning: Inga ändringar behöver göras i förslaget till ny varumärkeslag till följd av artikel 8 i Singaporekonventionen om varumärkesrätt om sättet för kommunikation samt de formella krav som får ställas på handlingar och uppgifter som ges in till registreringsmyndigheten. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens (se Ds 2008:28 s. 117 f.). Remissinstanserna har instämt i eller inte framfört någon invändning mot bedömningen. har anfört att av tydlighetsskäl bör tidsfristen enligt regel 6.5 i tillämpningsföreskrifterna för ingivande av en handling i original tas in i en förordningsbestämmelse. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 8 i Singaporekonventionen om varumärkesrätt finns viktiga bestämmelser om sättet för kommunikation och om vilka formella krav konventionsstaterna får ställa på utformningen av handlingar. Vidare finns bestämmelser om vad som gäller om en konventionsstat väljer att tillåta att ansökningar eller andra handlingar ges in elektroniskt. Artikeln innehåller sex handlingsreglerande stycken, vilka i tur och ordning behandlar sätt för ingivande av handlingar och framförande av andra meddelanden, språket i meddelanden, undertecknande av meddelanden på papper, möjligheten för konventionsstater att ställa upp vissa krav om de tillåter elektronisk kommunikation, modellformulär samt förbud mot Kompletterande bestämmelser angående handlingar m.m. finns i regel 6 i tillämpningsföreskrifterna. I artikel 8.1 finns en övergripande bestämmelse som innebär att en konventionsstat får tillåta alla former av kommunikationsmedel för kontakter mellan en sökande eller annan och registreringsmyndigheten. Bestämmelsen tillgodoser därför både de stater som önskar ha möjlighet att använda elektronisk kommunikation till vilka hör och de stater som önskar använda mer traditionella former för kommunikation. Ytterligare bestämmelser om elektronisk kommunikation finns i artikel 8.4, som behandlas närmare nedan. I artikel 8.2 finns bestämmelser om vilka språkkrav som är tillåtna. Av punkt a följer att konventionsstaterna får tillämpa en ordning som innebär att ansökningar och andra meddelanden till registrerings- myndigheten ska vara skrivna på ett visst språk. I de fall flera språk tillåts vid registreringsmyndigheten, kan ytterligare språkkrav ställas förutsatt att de inte innebär att en handling eller en del av en handling ska ges in på flera språk. Om det inte krävs att ett visst tillåtet språk ska användas, får registreringsmyndigheten enligt punkt c kräva att meddelandet översätts till ett språk som används vid myndigheten och att översättningen är gjord av en auktoriserad översättare eller av ett ombud. I övrigt får det enligt en uttrycklig bestämmelse i punkt b inte ställas krav på bevittnande, bekräftelse, bestyrkande, legalisering eller annat intygande av översättningar i vidare mån än som föreskrivs i konventionen. Varken nuvarande varumärkeslag eller regeringens förslag till ny varumärkeslag innehåller några språkbestämmelser eller liknande krav. Några ändringar i förslaget behöver därför inte göras på grund av artikel 8.1 och 8.2 i konventionen. Språkregler finns däremot på förordningsnivå. Enligt 7 § första stycket VMF ska en ansökan i ett varumärkesärende vara skriven på svenska om inte PRV i det enskilda fallet medger annat. Är en bilaga till ansökan skriven på något annat språk än svenska, ska sökanden även lämna in en styrkt svensk översättning av bilagan om PRV kräver detta. Frågan om hur språkreglerna fortsättningsvis bör vara utformade tar regeringen inte ställning till . Den frågan får övervägas i samband med utfärdandet av förordningsbestämmelser till lagen. När det gäller ansökningar som ges in i pappersform följer av artikel 8.3 att det får krävas att handlingen är undertecknad. Något krav på att underskriften ska bevittnas, bekräftas, bestyrkas eller intygas på något liknande sätt får inte finnas i nationell rätt utom i de fall handlingen avser ett avstående från en registrering. Härutöver får bevis om att en underskrift är äkta endast begäras om det finns skälig anledning att betvivla underskriftens äkthet. Även denna bestämmelse stämmer överens med såväl nuvarande varumärkeslag som regeringens förslag till ny varumärkeslag. Inga ändringar i förslaget behöver alltså göras till följd av artikel 8.3. Enligt artikel 8.4 får de konventionsstater som tillåter elektronisk kommunikation ställa upp sådana krav som föreskrivs i regel 6 punkterna 48 i tillämpningsföreskrifterna. I punkt 4 finns bestämmelser om underskrifter som är relevanta för en konventionsstat som tillåter att meddelanden i pappersform ges in Elektronisk ingivning kan t.ex. ske genom ett telefax som skickas till registreringsmyndigheten eller genom en handling som skickas som en bilaga med e-post. I en sådan situation ska handlingen anses vara underskriven om den innehåller en underskrift som hade godtagits om handlingen hade getts in i pappersform. Det får dock enligt punkt 5 krävas att handlingen därefter ska ges in i original. Fristen för att ge in originalhandlingen får inte understiga en månad från det att registreringsmyndigheten tog emot handlingen. När det gäller uppgifter som ges in elektroniskt får konventionsstaterna enligt punkt 6 ha regler om att uppgifterna ska verifieras elektroniskt. Konventionsstaterna har rätt att själva föreskriva på vilket sätt den elektroniska verifikationen ska ske. Detta innebär att det för svensk del alltså är möjligt att t.ex. tillämpa de metoder för elektronisk signering som föreskrivs i lagen (2000:832) om kvalificerade elektroniska signaturer. I 17 § VML anges att den som vill låta registrera ett varumärke ska ge in en skriftlig ansökan om detta till registreringsmyndigheten. I avsnitt 9.2.2 föreslår regeringen att det i den nya varumärkeslagen ska tas in en bestämmelse med en något annan utformning än . Den av regeringen föreslagna bestämmelsen överensstämmer med artikel 8.4 i konventionen. Några ändringar behöver alltså inte göras i förslaget. Som redovisades i promemorian kan ansökningar om varumärkes- registrering redan nu ges in elektroniskt till PRV, dock med det förbehållet att sökanden måste bekräfta ansökningen genom att underteckna en skriftlig handling. Skälet till detta är en förordnings- bestämmelse som anger att ansökan ska vara underskriven av sökanden eller hans ombud. I samband med utfärdandet av förordnings- bestämmelser till den nya varumärkeslagen kommer regeringen att ta ställning till hur regleringen bör vara utformad i detta avseende.