prop · GY0345 · 2010-11-02 00:00:00 — Uppgifter som inte längre får bevaras ska Lagrådet har anfört att den i lagrådsremissen föreslagna lagtexten närmast tyder på att systemet kontinuerligt ska registrera den övervakades position och löpande behålla den information som är högst Regeringen vill med anledning därav framhålla att avsikten är att det tekniska systemet ska utformas så att det inte ska vara möjligt att kontinuerligt registrera var den övervakade befinner sig. Därutöver bör framhållas att lagtexten anger att endast de uppgifter som får tas fram, nämligen uppgifter om när den övervakade träder in i eller vistas i förbudsområdet eller när pågående elektronisk övervakning hindras, får bevaras och då . 7Vissa processuella, straffrättsliga och lagtekniska frågor avseende kontaktförbud 7.1.1Beslutsordningen och tingsrättens sammansättning Regeringens bedömning: Någon ändring i beslutsordningen bör inte göras. Tingsrätten bör även fortsättningsvis bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän vid avgörande av saken i ärenden om kontaktförbud. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att villkor om att förena kontaktförbud med elektronisk övervakning ska beslutas av domstol. Utredningen föreslår vidare att tingsrätten ska bestå av en lagfaren domare vid avgörande av saken i ärenden om kontaktförbud. Remissinstanserna: och tillstyrker utredningens förslag att tingsrätt ska avgöra frågor om kontaktförbud med en lagfaren domare i enlighet med vad som gäller för ärenden vid domstol. ombudsmän finner inte att utredningens argument väger tillräckligt tungt för att ändra bestämmelsen om rättens sammansättning. Skälen för regeringens förslag: Enligt utredningens förslag ska elektronisk övervakning kunna beslutas redan om det finns sannolika skäl för att ett kontaktförbud har överträtts. Av rättssäkerhetsskäl föreslår utredningen därför att villkor om elektronisk övervakning ska beslutas av domstol. Som framgått av det föregående föreslår emellertid regeringen att den elektroniska övervakningen ska vara kopplad till ett beslut om särskilt utvidgat kontaktförbud. Ett sådant förbud förutsätter att ett utvidgat kontaktförbud har överträtts. Åklagarens beslut ska prövas av tingsrätten om någon av parterna begär det (14 § lagen om besöksförbud). Regeringen gör därför bedömningen att det inte finns skäl att lägga beslut om elektronisk övervakning på domstol. Tingsrätten ska vid avgörande av saken bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän (18 § lagen om besöksförbud). Vid annan handläggning är tingsrätten domför med en lagfaren domare. Regeringen finner inte skäl att göra någon ändring av reglerna för rättens sammansättning. De skäl som anfördes när bestämmelsen infördes gör sig fortfarande gällande. Ärenden om förbud som begärs prövade av rätten kan normalt antas vara förhållandevis svårbedömda. En lagfaren domare med nämnd är dessutom att föredra med hänsyn till ärendenas i vissa fall brottsmålsliknande karaktär (prop. 1987/88:137 s. 31). Även lagen (2005:321) om tillträdesförbud vid idrotts- arrangemang innehåller en bestämmelse om att rätten ska bestå av en lagfaren domare med tre nämndemän när den avgör saken. Regeringens bedömning: Det bör inte ingå i målsägandebiträdets uppgifter att företräda sin klient i domstol vid rättens prövning i ärenden om kontaktförbud. Utredningens förslag innebär att det i ett målsägandebiträdes uppgifter ska ingå att företräda sin klient även i vissa ärenden om kontaktförbud. Remissinstanserna: avstyrker utredningens förslag och framhåller att i ärenden om kontaktförbud är den som förbudet avses skydda inte målsägande. Tingsrätten föreslår i stället att den som förbudet avses skydda ges möjligheten att få ett offentligt biträde förordnat. anser att det inte finns skäl att förordna målsägandebiträde i samtliga fall som kontaktförbud begärs. Myndigheten framhåller dock att grundläggande rättssäkerhetsaspekter talar för att den som förbudet avses skydda har rätt till juridiskt biträde i samma utsträckning som den mot vilken förbudet avser att gälla. Skälen för regeringens bedömning: Har åklagaren beslutat om besöksförbud är åklagaren enligt nuvarande reglering skyldig att på begäran av den som förbudet avses skydda föra dennes talan vid rätten, Prop. 2010/11:45 om inte särskilda skäl talar mot det. Utredningens förslag innebär att huvudregeln alltjämt ska vara att den som förbudet avses skydda ska företrädas av åklagaren i rätten. Ett målsägandebiträde ska dock kunna förordnas i ärenden där ett kontaktförbud överklagas eller när beslut om kontaktförbud ska fattas av domstol som första instans. I ärenden om kontaktförbud är den som förbudet avses skydda inte målsägande, något som också anför. Lagen om målsägandebiträde torde därför inte utan genomgripande förändringar kunna göras tillämplig på ärenden om kontaktförbud. Har åklagaren beslutat om ett förbud är han eller hon skyldig att på begäran av den som förbudet avses skydda, föra dennes talan vid rätten om inte särskilda skäl finns. Mot bakgrund av att regeringen inte föreslår någon ändring i beslutsordningen är den regleringen tillräcklig. Regeringen finner således att det inte bör ingå i målsägandebiträdets uppgifter att företräda sin klient i domstol vid rättens prövning i ärenden om kontaktförbud. Regeringens förslag: I frågor om särskilt utvidgat kontaktförbud ska ett offentligt biträde kunna förordnas för den mot vilken förbudet avses gälla, om det inte måste antas att behov av biträde saknas. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens Remissinstanserna: framhåller att ett kontaktförbud utgör en sådan inskränkning i den personliga friheten att ett offentligt biträde alltid bör förordnas när rättens prövning begärts i Skälen för regeringens förslag: Enligt gällande rätt finns det inga möjligheter för den mot vilken förbudet avses gälla att få offentligt biträde annat än när det gäller besöksförbud i gemensam bostad. Besöksförbud har inte ansetts vara av sådan karaktär att det funnits anledning att överväga att den som förbudet avses gälla ska ha rätt till Den möjlighet till rättshjälp som normalt finns i tvister av tvåpartskaraktär som handläggs vid de allmänna domstolarna har ansetts tillräcklig för att täcka behovet av rättsligt bistånd åt den som vill föra talan mot ett beslut om besöksförbud (prop. 1987/88:137 s. 32). När besöksförbud avseende gemensam bostad infördes konstaterades att det i dessa ärenden måste finnas goda möjligheter att få rättsligt Besöksförbud avseende gemensam bostad är en åtgärd som griper in i den personliga friheten och integriteten. biträde enligt rättshjälpslagen eller offentlig försvarare ansågs inte tillräckliga för att täcka behovet av rättsligt biträde i dessa fall. om besöksförbud avseende den gemensamma bostaden aktualiseras vanligtvis i situationer där det inte finns någon brottsmisstanke, varför reglerna om offentlig försvarare inte går att tillämpa i alla fall (prop. 2002/03:70 s. 45 f.). Det infördes därför en rätt till offentligt biträde när det är fråga om besöksförbud avseende gemensam bostad (7 a § lagen om besöksförbud). Undantag gäller för det fall att det måste antas att behov av biträde saknas. Utredningen har föreslagit att en motsvarande Prop. 2010/11:45 rätt till offentligt biträde ska införas i ärenden om elektronisk övervakning av kontaktförbud. Som framkommit ovan föreslår regeringen att ett beslut om särskilt utvidgat kontaktförbud som huvudregel ska förenas med villkor om elektronisk övervakning. Detta är en åtgärd som griper in i den personliga integriteten och begränsar den enskildes rörelsefrihet. Regeringen delar utredningens bedömning att starka rättssäkerhetsskäl talar för att den som förbudet avses gälla bör ges rätt till offentligt biträde. En rätt till offentligt biträde i ärenden om särskilt utvidgat kontaktförbud bör därför införas. Rätten bör dock inte vara ovillkorlig. För det fall att den person förbudet avses gälla t.ex. är part i en brottmålsprocess är en offentlig försvarare vanligtvis förordnad. Försvararens uppdrag torde i ett sådant fall omfatta även frågan om kontaktförbud och i ett sådant fall saknas behov av offentligt biträde. 7.2.1Straffskalan för överträdelse av kontaktförbud Regeringens bedömning: Straffmaximum för överträdelse av kontaktförbud bör inte höjas. Utredningens förslag innebär att straffmaximum för överträdelse av kontaktförbud ska höjas från ett till fängelse. Remissinstanserna: och ombudsmän avstyrker förslaget. I huvudsak ifrågasätter de utredningens motivering till varför straffskalan ska skärpas. ifrågasätter också om det är rimligt att utifrån proportionalitetsprincipen höja straffskalorna för denna typ av brott. Även Juridiska fakultetsstyrelsen vid avstyrker förslaget. delar i och för sig utredningens uppfattning att straffmaximum bör höjas till fängelse men ifrågasätter de skäl som anförts till stöd för straffhöjningen. för kvinnojourer och tjejjourer i framhåller att det är viktigt att samhället är tydligt med att alla överträdelser betraktas som allvarliga, vilket utredningens förslag om en förhöjd straffskala signalerar. Skälen för regeringens bedömning: Straffskalan för ett brott ska återspegla dess allvar. I likhet med vad som gäller för överträdelse av besöksförbud bör straffminimum även fortsättningsvis vara böter. När det gäller straffmaximum har utredningen föreslagit att detta ska höjas från ett till fängelse. Ett bibehållet maximistraff fängelse ger enligt regeringens mening ett tillräckligt utrymme för en nyanserad straffmätning också för de allvarligaste fallen. I sådana fall torde dessutom gärningen inte sällan innefatta annat brott såsom olaga hot eller misshandel och ska ett gemensamt straff för brottsligheten bestämmas enligt befintliga bestämmelser om straff vid flerfaldig brottslighet. Dessutom innebär förslagen i avsnitt 8 att en strängare straffskala är tillämplig vid upprepade fall av överträdelse av kontaktförbud i vissa fall. Med hänsyn till det anförda bör straffmaximum även fortsättningsvis Regeringens bedömning: fall av överträdelse bör inte straff- Utredningens förslag innebär att ringa fall av överträdelse ska Remissinstanserna: avstyrker förslaget och framhåller att den nuvarande bestämmelsen om att det i ringa fall inte ska dömas till ansvar utgör en ventil för de fall där det vore obilligt att döma ställer sig tveksam till förslaget och betonar att det finns många situationer där en viss åtgärd rent objektivt faller inom det straffbara området, men där handlingen inte framstår Även Juridiska fakultetsstyrelsen vid framhåller att genom att betrakta kontakter som inte är befogade som just överträdelser och inte enbart som ringa fall av överträdelser ges rättsväsendet ett incitament att agera mer kraftfullt, vilket ger tydliga signaler till den mot vilken förbudet avses gälla. Skälen för regeringens bedömning: Ett besöksförbud omfattar inte kontakter som med hänsyn till särskilda omständigheter är uppenbart befogade (1 § fjärde stycket lagen om besöksförbud). för överträdelse av besöksförbud undantas dessutom överträdelser som är att anse som ringa (24 § andra stycket). Enligt vad som anfördes i förarbetena till bestämmelsen kan under ansvarsfrihetsregeln falla kontakter som inte är av den karaktären att de kan anses uppenbart befogade, men som ändå framstår som klart ursäktliga. att ansvarsfrihetsregeln bör kunna tillämpas för enstaka överträdelser om parterna har försonats och båda vill ha förbudet upphävt (prop. 1987/88:137 s. 52). Ett undantag från straffansvaret för ringa brott måste, för att förbudets skyddsverkan ska kunna upprätthållas, ges ett snävt tillämpningsområde. Som skäl för att också ringa fall av överträdelser bör vara straffbara har utredningen i huvudsak anfört att det förefaller som att området för straffrihet vid ringa överträdelser har blivit alltför omfattande och att området måste inskränkas väsentligt. Några exempel på straffvärda fall som bedömts som ringa har utredningen dock inte redovisat. domstolsavgörande som redovisats i betänkandet, där två inspelade meddelanden på en telefonsvarare inte bedömdes som ringa brott, tyder snarare på att undantaget fått en snäv avgränsning i praxis. Enligt regeringen måste det även i fortsättningen finnas ett visst utrymme att underlåta straffansvar för de lindrigaste överträdelserna, såsom i fall när kontakten inte kan anses vara uppenbart befogad men ändå klart ursäktlig. Detta kan t.ex. vara fallet när den som förbudet avses skydda agerat eller på annat sätt gett den som förbudet gäller befogad anledning att anta att hon eller han ville ha en kontakt med den som förbudet avses gälla. Kontakten mellan de två kan i ett sådant fall inte betraktas som uppenbart befogad. Bestämmelsen om att det i ringa Prop. 2010/11:45 fall inte ska dömas till ansvar utgör en spärr för att endast de allra lindrigaste fallen av överträdelse faller utanför det straffbara området. 7.2.3Hindrande av elektronisk övervakning Regeringens förslag: Den som har meddelats ett särskilt utvidgat kontaktförbud med villkor om elektronisk övervakning och som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet hindrar att den elektroniska övervakningen kommer till stånd eller kan fortgå, döms för hindrande av elektronisk övervakning till böter eller fängelse i högst . Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: anser att det torde medföra avsevärt större problem än vad utredningen låter påskina att motivera den mot vilken förbudet avses gälla att sätta på sig utrustningen. Enligt tingsrätten utgör inte risken att bli dömd för det föreslagna brottet och att genomgå ett klargörandesamtal tillräckliga påtryckningsmedel i dessa situationer. betonar i sitt remissyttrande att om elektronisk övervakning ska användas utan samtycke från den som förbudet avses gälla behövs det andra åtgärder för att få övervakningen att fungera, t.ex. att överträdelse och hindrande av elektronisk övervaknig kan leda till fängelse. i anser att böter inte ska ingå i straffskalan vid hindrande av elektronisk övervakning. Skälen för regeringens förslag Behovet av en straffsanktion För att den elektroniska övervakningen ska fungera måste den övervakade medverka till övervakningen genom att bära den tekniska utrustningen, ladda batterier etc. Ett beslut om elektronisk övervakning innebär att den som ska underkastas övervakningen är skyldig att medverka till att denna kommer till stånd och kan fortgå. Detta är nödvändigt för att syftet med övervakningen, att förstärka skyddsverkan av vissa kontaktförbud, ska kunna upprätthållas. Om övervakningen inte kommer till stånd genom att den som ska stå under övervakning vägrar att sätta på sig utrustningen eller om denne under verkställigheten t.ex. förstör utrustningen eller underlåter att se till att den kan fungera på avsett vis, fyller regleringen inte någon funktion. När intensivövervakning med elektronisk kontroll används inom används den som ett alternativ till ett fängelsestraff och den övervakade har därför ett incitament att samtycka till övervakningen, eftersom det medför att han eller hon får vistas utanför anstalten. Misskötsamhet under pågående verkställighet kan leda till att beslutet om intensivövervakning med elektronisk kontroll upphävs. Den dömde ska då föras till en verkställighet av fängelsestraffet. Vid elektronisk övervakning av ett särskilt utvidgat kontaktförbud, där Prop. 2010/11:45 övervakningen syftar till att förstärka kontaktförbudets skyddsverkan och inte används som ett alternativ till någon annan åtgärd, finns inte någon motsvarande möjlighet att sanktionera att den som är underkastad övervakningen fullgör sina skyldigheter. Utredningen har föreslagit att överträdelse av skyldigheten ska vara straffbar. Det finns ett behov av att kunna ingripa med en sanktion vid underlåtenhet att medverka till övervakningen. Enligt regeringen framstår en straffsanktion som den enda möjligheten att säkerställa att övervakningen kan komma till stånd och effektivt motverka överträdelser. Med hänsyn till den påtagliga risk för skadeverkningar som sådana överträdelser kan medföra, inte minst i förhållande till den som kontaktförbudet avses skydda, måste vidare en straffsanktion anses vara motiverad av överträdelsens allvar. Följaktligen anser regeringen att en överträdelse av skyldigheten att medverka till att elektronisk övervakning kommer till stånd och fortgår bör vara förenad med en straffsanktion. Att den mot vilken kontaktförbudet gäller är skyldig att medverka till att elektronisk övervakning kommer till stånd och kan fortgå innebär att denne måste dels medverka till att övervakningen kan inledas, t.ex. genom att utrustningen för övervakning kan monteras, dels se till att utrustningen kan fungera på avsett vis . Det straffbara området bör således ta sikte på åtgärder som innebär att utrustningen inte kan monteras, t.ex. en vägran att låta sig påbojas. Det bör vidare avse alla åtgärder som innebär att den elektroniska övervakningen hindras. Sålunda bör inte enbart ett aktivt handlande, såsom att förstöra utrustningen, omfattas utan även en underlåtenhet att sköta utrustningen på det sätt som dess funktion kräver, t.ex. att underlåta att se till att batterierna i utrustningen är laddade. Straffansvaret ska omfatta den som ålagts skyldigheten, dvs. den som övervakas elektroniskt. Förutsättningarna för straffansvar kan lämpligen formuleras så att den som har meddelats kontaktförbud med villkor om elektronisk övervakning ska dömas till ansvar om han eller hon hindrar att den elektroniska övervakningen kommer till stånd eller kan fortgå. Brottet bör benämnas hindrande av elektronisk övervakning. Normalt torde den som på detta sätt hindrar elektronisk övervakning ha uppsåt till gärningen. Det kan emellertid också tänkas fall där en oaktsam underlåtenhet att fullgöra de skyldigheter som den elektroniska övervakningen är förenad med är så klandervärd att straffansvar bör föreskrivas. Detta kan t.ex. vara fallet om någon inte bryr sig om huruvida batterierna är laddade eller ej, men uppsåt ändå inte föreligger till underlåtenheten. Enligt regeringen bör därför, som utredningen föreslagit, såväl uppsåtliga som grovt oaktsamma gärningar vara straffbara. Med grov oaktsamhet bör i första hand avses sådana beteenden som är ett utslag av medveten oaktsamhet. Annan oaktsamhet än sådan som är grov bör däremot inte omfattas av straffbestämmelsen. Straffet bör motsvara vad som gäller för överträdelse av kontaktförbud, Prop. 2010/11:45 dvs. böter eller fängelse i högst . Lagrådet har anfört att frågan om påföljd vid upprepad vägran att ta på sig övervakningsutrustningen bör uppmärksammas. Regeringen konstaterar att varje överträdelse torde ses som ett enskilt brott. Påföljden vid upprepade överträdelser bör bestämmas i enlighet med vad som i allmänhet gäller vid flerfaldig brottslighet. Regeringens bedömning: Lagändringarna bör göras inom ramen för den befintliga besöksförbudslagstiftningen. Utredningens förslag innebär att lagen om besöksförbud ska ersättas med en ny lag om kontaktförbud. Remissinstanserna: Flera remissinstanser, bl.a. , Justitiekanslern, , , , för kvinnojourer och tjejjourer i tillstyrker utredningens förslag om att lagen om besöksförbud ska ersättas med en ny lag. Förslaget avstyrks emellertid av , som ställer sig tveksam till behovet av en helt ny lag. Flertalet av remissinstanserna, däribland , , , och Datainspektionen anser att den elektroniska övervakningen initialt bör bedrivas i en tidsbegränsad försöksverksamhet för att därefter utvärderas. Skälen för regeringens bedömning: De förändringar som behöver göras i lagen om besöksförbud i syfte att tydliggöra lagens förebyggande verkan och öka den utsattes trygghet är inte alltför omfattande och kan därför göras inom ramen för den befintliga lagen. Regeringen delar således bedömning att det inte finns något behov av en helt ny lag. Bestämmelserna om elektronisk övervakning har enligt regeringens förslag kopplats till den befintliga regleringen i lagen om besöksförbud och inte till någon särskild försökslagstiftning. Mot bakgrund av att elektronisk övervakning införs i ett nytt sammanhang är det emellertid av stor vikt att följa upp hur lagen tillämpas och vilka effekter ändringarna får för den enskilde, såväl ur skyddssynpunkt som i ett integritets- perspektiv. bör därför få i uppdrag att utvärdera lagstiftningen. Vid denna utvärdering ska särskilt uppmärksammas vilken genomslagskraft elektronisk övervakning av särskilt utvidgat kontaktförbud fått och om det området som förbudet gäller är väl avvägt. Den föreslagna regleringen kan även om den inte utformas som en försöksverksamhet omprövas när erforderlig erfarenhet har vunnits av tillämpningen. Mot denna bakgrund anser regeringen att det inte finns anledning att tidsbegränsa de bestämmelser som tar sikte på elektronisk övervakning. 8 En straffbestämmelse om olaga förföljelse Regeringens förslag: Den som förföljer en person genom brottsliga gärningar som utgör 1.misshandel enligt 3 kap. 5 § eller försök till sådant brott som inte är ringa, 2.olaga tvång enligt 4 kap. 4 § första stycket , 3.olaga hot enligt 4 kap. 5 § första stycket , 4.hemfridsbrott eller olaga intrång enligt 4 kap. 6 § , 5.ofredande enligt 4 kap. 7 § , 6.sexuellt ofredande enligt 6 kap. 10 § , 7.skadegörelse enligt 12 kap. 1 § eller försök till sådant brott, 8.åverkan enligt 12 kap. 2 § första stycket , eller 9.överträdelse av kontaktförbud enligt 24 § lagen (1988:688) om kontaktförbud döms, om var och en av gärningarna har utgjort led i en upprepad kränkning av personens integritet, för olaga förföljelse till fängelse i högst . Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag. Utredningen föreslår att även grovt olaga tvång, grovt olaga hot, förtal, förolämpning, våld och hot mot tjänsteman, förgripelse mot tjänsteman och övergrepp i rättssak, men däremot inte åverkan, ska omfattas av straffbestämmelsen. Utredningens förslag till lagtext omfattar också grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning. Dessutom föreslår utredningen att straffbar förberedelse till de angivna brotten ska omfattas. Utredningen föreslår vidare, som särskilda kvalificerande rekvisit, att var och en av gärningarna ska ha utgjort ett led i en upprepad förföljelse som medfört en kränkning av den utsatta personens integritet. Slutligen föreslår utredningen att straffet ska vara fängelse i högst eller, om brottet är grovt, fängelse i lägst och högst . Remissinstanserna: Ett flertal remissinstanser tillstyrker eller lämnar utan erinran att en särskild straffbestämmelse införs, däribland , , , Kammarrätten i , Länsrätten i , Justitiekanslern, , , Säkerhetspolisen, Kriminalvården, , , , Juridiska fakultetsstyrelsen vid , för kvinnojourer och tjejjourer i och . En del av dessa lämnar också utredningens förslag till hur bestämmelsen närmare ska utformas utan erinran. anser att det finns skäl att förstärka skyddet mot systematisk förföljelse men ifrågasätter förslaget med hänsyn till att det, tillsammans med utredningens övriga förslag, leder till en kraftfull ökning av repressionen när det gäller de gärningar som ingår i det föreslagna brottet. (Brå) och vid anför att det i stället bör övervägas en särskild straffskärpningsgrund som tar sikte på upprepad förföljelse. och ställer sig tveksamma till den föreslagna Prop. 2010/11:45 lagtekniken, bl.a. eftersom den enligt fakultetsnämnden ger upphov till gränsdragningsproblem i förhållande till vad som inte ska vara straffbart. Även andra remissinstanser pekar på att brottskonstruktionen riskerar att leda till konkurrensproblem. Mental Hälsa ifrågasätter behovet av en ny straffbestämmelse. Flera remissinstanser har synpunkter på vilka brottstyper som bör omfattas av straffbestämmelsen. anför att brottskatalogen bör begränsas till de brott där problemen är störst och att fokus bör vara på brott som normalt medför endast ett bötesstraff.