prop · GX03115 · 2010-03-23 00:00:00 — Någon motsvarighet till bestämmelsen i 8 kap. 13 § första stycket 1 regeringsformen om reger- ingens möjlighet att besluta om föreskrifter om verkställighet av lag finns inte i yttrandefrihetsgrundlagen. Någon reglering av den omfattning i vilken programbolagen ska göra sina tjänster tillgängliga för personer med funktionsnedsättning kan därför inte ske på förordnings- och myn- dighetsföreskriftsnivå såsom utredningarna föreslagit utan grunderna för hur kraven ska fastställas måste anges i lag. Radio- och har lämnat riktlinjer om hur utredning- en anser att de föreslagna föreskrifterna bör utformas. Till exempel anser utredningen att det är rimligt att föreskriva att de programtjänster som inte av ekonomiska eller tekniska skäl undantas från kraven på tillgäng- lighet eller medges mindre omfattande krav ska texta av sina sändningar från . Det ska därutöver ställas upp årliga delmål. Kraven på textning bör omfatta alla programtyper som inte särskilt undantas, oavsett om det är fråga om förstasändningar eller repri- ser, direktsändningar eller förinspelade program och oavsett vilket språk som talas i programmen. Sådana detaljerade regler är enligt regeringens mening olämpliga att ställa upp i lagform. Detta med hänsyn till att kra- ven bör kunna ändras från tid till annan, men också om den tekniska utvecklingen ger anledning att ändra kraven eller att ställa nya krav. Det krävs dock som ovan nämnts att bestämmelsen på ett tydligt sätt anger vad som ska beaktas vid bestämmandet av den omfattning i vilken pro- grambolagen ska göra sina tjänster tillgängliga för personer med funk- tionsnedsättning. Beslut om i vilken omfattning leverantören av medietjänster ska utfor- ma tjänsten så att programmen blir tillgängliga för personer med funk- tionsnedsättning bör meddelas av regeringen om sändningsverksamheten finansieras med radio- och tv-avgiften enligt lagen (1989:41) om finansi- ering av radio- och TV i allmänhetens tjänst och av Myndigheten för radio och tv i övriga fall. Besluten bör gälla för . Med hänsyn till att den tekniska utvecklingen går framåt bör inte beslutet avse en alltför . Vid remissbehandlingen av Radio- och betän- kande hävdade några remissinstanser att det är olämpligt att en myndig- het ska ange kraven på tillgänglighet och ifrågasatte om den föreslagna ordningen är ägnad att skapa tydliga regler. För de programföretag som får sändningstillstånd och tillståndsvillkor utfärdade av en myndighet, Radio- och , anser regeringen att den föreslagna ordningen inte riskerar att bli otydlig. För radio och tv i allmänhetens tjänst gäller däremot att det är riksda- gen som fattar beslut om de generella riktlinjer och villkor som ska gälla för verksamheten och hur denna ska finansieras. Regeringen formulerar utifrån beslut de villkor som ska vara förenade med sänd- ningstillståndet. För radio och tv i allmänhetens tjänst gäller således en särskild ordning för att bestämma företagens uppdrag och också för uppföljning och ut- värdering. Det kan mot den bakgrunden ifrågasättas om det är lämpligt eller nödvändigt att reglera deras skyldigheter att göra sändningarna tillgängliga för personer med funktionsnedsättning i lag. Som AV- utredningen påpekat skulle det dock framstå som egendomligt att undan- ta dem från en sådan lagreglerad skyldighet, inte minst med hänsyn till att de har kommit längst när det gäller att göra program tillgängliga för personer med funktionsnedsättning. Regeringen anser därför att radio och tv i allmänhetens tjänst bör om- fattas av en lagreglering, men att regeringen fattar beslut om på vilket sätt och i vilken omfattning som programmen ska göras tillgängliga. Det kan ske i anslutning till att sändningstillstånden meddelas men även . I denna del vill regeringen dock understryka behovet av förutsebarhet och kontinuitet för företagen. Om det krävs tillstånd för att tillhandahålla en tjänst bör beslut om tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning som huvudregel meddelas i samband med till- ståndsprövningen och bör i regel inte ändras under pågående tillståndspe- riod. Det bör finnas möjligheter att ålägga de leverantörer av medietjänster som åsidosätter skyldigheten att utforma tjänsten så att programmen blir tillgängliga för personer med funktionsnedsättning någon form av sank- Att bryta mot dessa skyldigheter kan visserligen sägas ha ett ekono- miskt motiv, eftersom sådana överträdelser kan antas bero på att tillgäng- lighetstjänsterna kostar pengar för leverantörerna. Till skillnad från över- trädelser av bestämmelser om reklam eller andra annonser, innebär emel- lertid inte ett åsidosättande av tillgänglighetskraven en extra intäkt för Ett föreläggande eventuellt förenat med vite ger leve- rantören möjlighet att undvika ekonomisk påföljd genom att se till att kraven fortsättningsvis uppnås. Regeringen anser därför att den påföljd som bör komma i fråga för den som åsidosätter kraven på tillgänglighet Det bör utformas som en skyldighet för leverantö- ren av medietjänsten att vidta den åtgärd som leverantören har underlåtit, t.ex. att fortsättningsvis texta en viss andel av sina program. SVT har motsatt sig förslaget när det gäller sanktioner med hänvisning till den särskilda ordning som gäller för utvärdering av dess uppdrag och regeringens och uttalanden om att det inte bör vara några särskilda sanktionsmöjligheter kopplade till utvärderingsuppdraget. Det saknas tillräckliga skäl för att undanta radio och tv i allmänhetens tjänst och på så vis särbehandla dem. Dessa företag är inte heller i övrigt undantagna från radio- och TV-lagens sanktionssystem Krav på audiovisuella kommersiella meddelanden Regeringens förslag: Bestämmelserna om reklamidentifiering i radio- och TV-lagen och förbudet i alkohollagen (2010:000) om att vid marknadsföring av alkoholdrycker till konsumenter använda kommer- siella annonser i ljudradio- och tv-program ska utvidgas till att även Detsamma gäller bestämmelserna om barnreklam och om reklam för sådan medicinsk behandling som endast är till- gänglig efter ordination. Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller i övrigt de krav på audiovisuella kommersiella meddelanden som följer av AV-direktivet. förslag och bedömning överensstämmer med re- Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna delar utredning- ens förslag och bedömning eller lämnar dem utaninvändningar. SES bör audiovisuella medietjänster som uteslutande är avsedda för mottagning i utlandet inte omfattas av striktare svenska regler än vad som krävs enligt AV-direktivets miniminivåer. menar att inte kan behålla barnreklamförbudet. vidare att de svenska reglerna avseende alkoholreklam utgör en konkur- rensnackdel för svenska programföretag. anser att förbudet mot alkoholreklam inte är motiverat och att förbudet innebär en konkurrens- Enligt finns det skäl att överväga lämpligheten och nödvändigheten av att i vissa fall utvidga bestämmel- Prop. 2009/10:115 serna om reklam i radio- och TV-lagen till att även omfatta beställ-tv. AV-direktivet är tillämpligt på audiovisuella kommersiella meddelanden i tv-sändningar och i beställ-tv. Begreppet audiovisuella kommersiella meddelanden omfattar i huvudsak tv-reklam, produktplacering, teleshop- ping och sponsring. Av AV-direktivet följer att alla audiovisuella kommersiella meddelan- den ska uppfylla vissa grundläggande krav (artikel 3e.1 ag). grundläggande krav kompletteras med specifika regler som bara gäller för tv-reklam och teleshopping (artiklarna 10, 14.2 och 15 i direktivet). Artiklarna behandlas närmare i avsnitten 6.12 och 6.13. produktplacering ska också uppfylla vissa krav enligt artiklarna 3f och Artikeln behandlas närmare i avsnitten 6.10 och 6.11. Annons- och reklambegreppen behandlas närmare i avsnitt 7. Skälen för regeringens förslag och bedömning Yttrandefrihetsgrundlagen och bestämmelser i vanlig lag om förbud mot och villkor för reklam I 1 kap. 12 § yttrandefrihetsgrundlagen finns regler som tillåter bestäm- melser i vanlig lag om bland annat kommersiell reklam. anges att vad som sägs i tryckfrihetsförordningen om att föreskrifter får meddelas i lag om vissa kommersiella annonser gäller också i fråga om ljudradio- och tv-program och tekniska upptagningar. marknadsföring av alkoholdrycker och tobaksvaror, om s.k. indirekt tobaksreklam och om förbud mot kommersiella annonser som har med- delats till skydd för hälsa eller miljö enligt förpliktelser som följer av unionsrätten (1 kap. 9 § 14 tryckfrihetsförordningen). yttrandefrihetsgrundlagen hindrar inte att det i lag meddelas föreskrifter om förbud i övrigt mot kommersiell reklam i ljudradio- och tv-program eller om villkor för sådan reklam. Detsamma gäller föreskrifter om för- bud mot och villkor för annan annonsering och sändning av program som helt eller delvis bekostas av någon annan än den som bedriver program- verksamheten, s.k. sponsring (1 kap. 12 § andra stycket yttrandefrihets- I motiven till yttrandefrihetsgrundlagen anges att med kommersiell re- klam avses rent affärsmässiga meddelanden som syftar till att främja avsättning av varor eller tjänster m.m. (prop. 1990/91:64 s. 114). Vad gäller beställ-tv kan noteras att motiven till 1 kap. 12 § yttrande- frihetsgrundlagen endast berör möjligheten till lagbestämmelser rörande radio och tv. Överföringar enligt 1 kap. 9 § yttrandefrihetsgrundlagen nämns inte i detta sammanhang (jfr prop. 1990/91:64 s. 113). Möjligheten att i lag reglera bland annat reklam enligt 1 kap. 9 § ytt- randefrihetsgrundlagen synes alltså inte ha övervägts i detta samman- Frågan berörs inte heller i anslutning till behandlingen av 1 kap. 9 lydelsen av 1 kap. 12 § jämförd med 1 kap. 9 § och 1 kap. 1 § tredje Prop. 2009/10:115 stycket yttrandefrihetsgrundlagen anses innebära att 1 kap. 12 § andra stycket yttrandefrihetsgrundlagen tillåter lagregler om förbud mot kom- mersiell reklam eller om villkor för sådan reklam även för sådana överfö- ringar som avses i 1 kap. 9 § yttrandefrihetsgrundlagen t.ex. beställ-tv. Regeringen delar bedömning att yttrandefri- hetsgrundlagen tillåter att regler om reklam införs för beställ-tv. framhållit omfattas även kommersiell marknadsföring i princip av skyddet för yttrandefriheten. Detta framgår av praxis i anslutning till artikel 10 i Europakonven- tionen och av 2 kap. 1 och 13 §§ regeringsformen (jfr NJA 1999 s. 749). Enligt den senare paragrafen får friheten att yttra sig i näringsverksamhet begränsas. Vi återkommer i kommande avsnitt till om det är lämpligt och nödvän- digt att utvidga bestämmelserna om reklam i radio- och TV-lagen till att även omfatta beställ-tv. Enligt artikel 3e.1 a och 3e.1 b i AV-direktivet ska audiovisuella kom- mersiella meddelanden vara lätta att känna igen. Det är förbjudet med dolda meddelanden och subliminal teknik får inte förekomma. Artikeln motsvarar i allt väsentligt tv-direktivets bestämmelse och den ger uttryck för den grundläggande principen om reklamidentifiering. Tillämpnings- området har dock utvidgats till att även omfatta beställ-tv. I marknadsföringslagen och den bilaga till direktivet om otillbörliga affärsmetoder som gäller som svensk lag finns flera bestämmelser som grundas på principen om reklamidentifiering. Marknadsföringslagen är tillämplig på marknadsföring i såväl tv-sändningar som beställ-tv. I 9 § marknadsföringslagen föreskrivs att all marknadsföring ska utformas och presenteras på ett sådant sätt att det tydligt framgår att det är fråga om marknadsföring. Enligt punkt 11 i bilagan är det vidare förbjudet att oriktigt påstå eller skapa intryck av att en näringsidkare inte agerar i syften som är hänförliga till näringsverksamhet. Mot denna bakgrund anser regeringen i likhet med att nationell rätt uppfyller kraven i artikel 3e.1 ab i AV-direktivet. Någon ytterligare åtgärd för att genomföra AV-direktivet behövs därför inte. Även radio- och TV-lagen innehåller dock bestämmelser om reklam- identifiering. Det finns bestämmelser om annonssignatur och om uppgift om i vems intresse en annons sänds. I lagen regleras vidare att i annon- ser i tv-sändningar får det inte uppträda personer som spelar en framträ- dande roll i tv-program som huvudsakligen handlar om nyheter och ny- hetskommentarer. Med beaktande att principen om reklamidentifiering och då en utvidg- ning av bestämmelserna inte kan anses stå i strid med yttrandefrihets- grundlagen anser regeringen att bestämmelserna i radio- och TV-lagen om reklamidentifiering bör utvidgas till att även omfatta beställ-tv. Mänsklig värdighet och diskriminering Enligt artikel 3e.1 c iii i AV-direktivet får audiovisuella kommersiella meddelanden inte vara utformade så att de strider mot mänsklig värdig- De får inte heller innehålla eller främja diskriminering på grund av kön, ras eller etniskt ursprung, religion eller trosuppfattning, funktions- hinder, ålder eller sexuell läggning. Förutom att tillämpningsområdet har utvidgats till att även omfatta beställ-tv innebär AV-direktivet i övrigt ingen nyhet i förhållande till tv-direktivet. I 6 kap. 1 § radio- och TV-lagen föreskrivs att den som sänder tv- program eller som sänder ljudradioprogram efter tillstånd av regeringen ska se till att programverksamheten som helhet präglas av det demokra- tiska statsskickets grundidéer och principen om alla människors lika värde och den enskilda människans frihet och värdighet. gäller även för reklam. Regeringen föreslår i avsnitt 6.7.1 att paragrafen ska utvidgas till att även omfatta beställ-tv. Tv-direktivets förbud mot diskriminerande reklam och reklam som strider mot mänsklig värdighet har ansetts genomfört i svensk rätt genom de tidigare motsvarigheterna till demokratibestämmelsen som fanns i radiolagen och i lagen om satellitsändningar av televisionsprogram (se SOU 1992:49 s. 68 och prop. 1992/93:75 s. 33). utredningens bedömning att det , vid genomförandet av motsvarande regler i AV-direktivet, saknas anledning att göra någon annan bedöm- Någon ytterligare lagstiftning utöver den som regeringen föreslår i avsnitt 6.7.1 avseende beställ-tv behövs således inte. Hälsa, säkerhet och miljö I artiklarna 3e.1 c iiiiv i AV-direktivet föreskrivs att audiovisuella kommersiella meddelanden inte får uppmuntra till ett beteende som är skadligt för hälsa eller säkerhet eller till ett beteende som är mycket skad- ligt för miljön. Förutom att tillämpningsområdet har utvidgats till att även omfatta beställ-tv innebär AV-direktivet i övrigt ingen nyhet i för- hållande till tv-direktivet. Ovan nämnda krav i tv-direktivet har i tidigare lagstiftningsärenden an- setts tillgodosedda genom gällande svensk rätt, främst marknadsförings- lagen och dess regler om otillbörlig marknadsföring (se SOU 1992:49 s. 67 f. och prop. 1992/93:75 s. 33). Marknadsföringslagen är tillämplig på marknadsföring i såväl tv-sändningar som beställ-tv. mer att kraven i AV-direktivet är uppfyllda genom denna lag. denna del krävs således någon åtgärd. Cigaretter och andra tobaksvaror I artikel 3e.1 d i AV-direktivet finns ett förbud mot alla former av audio- visuella kommersiella meddelanden för cigaretter och tobak. bär AV-direktivet ingen nyhet i förhållande till tv-direktivet. ningsområdet har dock utvidgats till att även omfatta beställ-tv. Enligt 14 § första stycket tobakslagen får en näringsidkare som mark- Prop. 2009/10:115 nadsför tobaksvaror till konsumenter inte använda kommersiella annon- 1.periodiska skrifter eller andra jämförbara skrifter på vilka tryckfri- hetsförordningen är tillämplig, 2.ljudradio- eller tv-program eller tv-sändningar över satellit som om- fattas av radio- och TV-lagen, eller 3.andra överföringar eller tekniska upptagningar på vilka yttrandefri- hetsgrundlagen är tillämplig. Som konstaterat är marknadsföring av tobak i tv- program genom kommersiella annonser redan förbjuden genom bestäm- melserna i 14 § första stycket 2 tobakslagen. Beställ-tv omfattas av 1 kap. 9 § första stycket yttrandefrihetsgrundlagen. Även marknadsföring av tobak i beställ-tv genom kommersiella annonser är således förbjuden enligt 14 § första stycket 3 tobakslagen. Kraven i artikel 3e 1 d i AV- direktivet är därmed redan uppfyllda i svensk rätt när det gäller kommer- siella annonser. Enligt artikel 3e.1 e i AV-direktivet får audiovisuella kommersiella med- delanden om alkoholhaltiga drycker inte vara särskilt riktade till minder- åriga. Sådana meddelanden får inte heller uppmuntra till överkonsumtion av alkohol. Förutom att tillämpningsområdet har utvidgats till att även omfatta beställ-tv innebär AV-direktivet i övrigt ingen ändring i förhål- lande till tv-direktivet. Som redovisats i avsnitt 5 finns i 4 kap. 8 § alkohollagen bestämmelser med krav på måttfullhet vid marknadsföring av alkoholdrycker och för- bud mot att särskilt rikta marknadsföring av alkoholdrycker till barn eller ungdomar, som ligger väl i linje med vad som krävs enligt AV-direktivet. Marknadsföringslagen är tillämplig på marknadsföring i tv-sändningar och i beställ-tv. Bestämmelsen i 4 kap. 8 § alkohollagen är således till- lämplig även på beställ-tv. Därtill kommer att det enligt 4 kap. 10 § alko- hollagen är förbjudet att vid marknadsföring av alkoholdrycker till kon- sumenter använda kommersiella annonser i ljudradio- och tv-program. Bestämmelsernas innehåll kommer att föras över till den nya alkoholla- gen som föreslås (se prop. 2009/10:125). Svensk rätt har således gått längre än vad som krävs i fråga om tv-sändningar enligt AV-direktivet. De hälsoskäl som påtalats avseende tv-sändningar gör sig även gällan- de avseende beställ-tv. Enligt AV-direktivet kan dessutom beställ-tv delvis komma att ersätta tv-sändningar (skäl 48). alkohollagens förbud att vid marknadsföring av alkoholdrycker till kon- sumenter använda kommersiella annonser i ljudradio- och tv-program bör utvidgas till att även omfatta beställ-tv. Receptbelagda läkemedel och medicinsk behandling efter ordination Artikel 3e.1 f i AV-direktivet reglerar marknadsföring av medicinska produkter och medicinsk behandling. I artikeln föreskrivs att audiovisuel- la kommersiella meddelanden om medicinska produkter och medicinsk behandling ska vara förbjudna om produkterna är tillgängliga endast efter ordination i den medlemsstaten till vars jurisdiktion leverantören av me- dietjänster hör. I denna del innebär AV-direktivet ingen ändring i förhål- lande till tv-direktivet. Tillämpningsområdet har dock utvidgats till att även omfatta beställ-tv. Enligt 7 kap. 10 § första stycket radio- och TV-lagen får reklam för så- dan medicinsk behandling som endast är tillgänglig efter ordination inte sändas i tv, såvida det inte är fråga om tillåtna sponsringsmeddelanden. Av paragrafens tredje stycke följer vidare att försäljningsprogram för läkemedel eller för medicinsk behandling är förbjudna. I 21 a § tredje stycket läkemedelslagen (1992:859) finns ett förbud mot marknadsföring av receptbelagda mediciner med undantag för vissa vaccinationskampanjer. I likhet med anser regeringen att AV-direktivets olika krav på förbud mot marknadsföring av medicinsk behandling efter ordi- nation genomförts i nationell rätt genom 7 kap. 10 § radio- och TV- lagen. Genom 21 a § läkemedelslagen är också kravet på förbud mot marknadsföring av receptbelagda läkemedel genomfört i svensk rätt. Det nuvarande förbudet är generellt utformat och omfattar således även be- ställ-tv. Någon lagstiftningsåtgärd behövs därmed inte i denna del. De skäl som påtalats avseende tv-sändningar gör sig även gällande avseende beställ-tv. Enligt AV-direktivet kan dessutom beställ-tv delvis komma att ersätta tv-sändningar (skäl 48). Med beaktande av det anförda anser re- geringen i likhet med att bestämmelsen om reklam för sådan medicinsk behandling som endast är tillgänglig efter ordination bör utvidgas till att även omfatta beställ-tv. Reklam riktad till minderåriga I artikel 3e.1 g i AV-direktivet anges att audiovisuella kommersiella meddelanden inte får orsaka minderåriga fysisk eller moralisk skada. Marknadsföringen får inte direkt uppmana minderåriga att köpa eller hyra en produkt eller tjänst genom att utnyttja deras oerfarenhet eller godtrogenhet, direkt uppmana dem att övertala sina föräldrar eller någon annan att köpa de varor eller tjänster som ingår i reklamen, utnyttja det speciella förtroende som minderåriga hyser för föräldrar, lärare eller personer eller utan skäl visa minderåriga i farliga situationer. Förutom att tillämpningsområdet har utvidgats till att även omfatta beställ-tv innebär AV-direktivet i övrigt ingen ändring i förhållande till tv-direktivet. Enligt 7 kap. 4 § radio- och TV-lagen får reklam i en tv-sändning inte syfta till att fånga uppmärksamheten hos barn . Svensk rätt har således i fråga om tv-program gått längre än vad som krävs enligt AV-direktivet. All marknadsföring ska vidare stämma överens med god marknadsfö- ringssed. Som redovisats i avsnitt 5 får begreppet god marknadsförings- sed sitt innehåll genom bland annat grundregler för reklam. I artikel 18 i dessa regler finns bestämmelser om marknadsföring riktad till barn och ungdomar som nästan ordagrant mot- svarar artikel 3e.1 g i AV-direktivet. Marknadsföring via tv-program och beställ-tv som strider mot nämnda artikel i strider således normalt sett även mot marknadsföringslagen. Att utnyttja barn och ung- Prop. 2009/10:115 domars oerfarenhet och godtrogenhet vid marknadsföring kan också i vissa fall innebära att näringsidkaren använt sig av vilseledande mark- nadsföring i strid med marknadsföringslagen. Mot denna bakgrund kan regeringen inte se att genomförandet av arti- kel 3e.1 g i AV-direktivet kräver någon annan särskild lagstiftningsåt- gärd utöver att barnreklamförbudet i radio- och tv-lagen utsträcks till att också omfatta beställ-tv. I 7 kap. 7 b § radio- och TV-lagen finns förbud mot annonsavbrott i program som huvudsakligen vänder sig till barn och mot sändning av reklam före eller efter ett program eller en del av ett program som huvudsakligen vänder sig till barn , om det inte är fråga om sponsringsmeddelanden. Det får inte heller i reklam i tv- sändningar förekomma personer eller figurer som spelar en framträdande roll i program som huvudsakligen vänder sig till barn . Re- geringen anser att även dessa bestämmelser bör utvidgas till att omfatta beställ-tv. Regeringens förslag: Bestämmelserna om förbud mot sponsring dels av program som huvudsakligen handlar om nyheter eller nyhetskommenta- rer, dels för den vars huvudsakliga verksamhet är att tillverka eller sälja alkoholdrycker eller tobaksvaror utvidgas till att även omfatta beställ-tv. Detsamma gäller bestämmelsen om begränsningar för sponsring som lämnas av läkemedelsföretag. Sponsring definieras i radio- och tv-lagen som bidrag som någon som inte tillhandahåller eller producerar ljudradio, tv-sändning, beställ-tv eller sökbar text-tv ger för att finansiera dessa medietjänster eller program i syfte att främja bidragsgivarens namn, varumärke, anseende, verksamhet, produkt eller intresse. När en leverantör av medietjänster tillhandahåller ett sponsrat program i en tv-sändning eller i beställ-tv ska leverantören vid vissa, i lagen an- givna, tillfällen ange att programmet är sponsrat och vem som har bidra- git till finansieringen. Ett sponsringsmeddelande i en tv-sändning eller i beställ-tv ska inne- hålla sponsorns namn, logotyp eller något annat kännetecken för spon- sorn. Meddelandet får inte innehålla säljfrämjande inslag. Radio- och och förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Flera remissinstanser stödjer utredningarnas för- slag eller lämnar dem utan erinran. Enligt Trav och Galopp (ATG) och Kanal 75 måste bestämmelserna vara tydligare och i större utsträck- ning ansluta till ordalydelsen i AV-direktivet. Föreningen producenter och TV-producenter anser att bestämmelserna ytterligare bör anpassas till AV-direktivet. Enligt för radio och TV torde avsikten inte vara att tillåta sponsring av enkla meddelanden om tid, väderlek m.m. (vilka omfattas av programbegrep-