prop · GX03225 · 2010-06-09 00:00:00 — Som nämnts i avsnitt 11.2 måste ansökan om internationell registrering, för att få verkan från den dag då den gavs in till PRV, ha kommit in till Internationella byrån senast därefter. Som kommittén angav kommer troligen denna frist i de flesta fall att hinna löpa ut innan ansökan har återupptagits och överlämnats till Internationella byrån. I en sådan situation anses ansökan inkommen den dag då den faktiskt kom in till Internationella byrån. För en sökande som är angelägen om att få en så tidig ansökningsdag som möjligt har alltså i dessa fall inget att vinna på att ansöka om återupptagning. En sökande för vilken ansökningsdagen inte är avgörande kan möjligheten till återupptagning däremot vara av värde. I stället för att behöva ge in en ny ansökan och betala ny ansökningsavgift, kan sökanden på ett enkelt sätt och till en lägre kostnad Prop. 2009/10:225 få handläggningen av den avskrivna ansökan återupptagen. upp till sökanden att avgöra vilket av dessa alternativ som bör användas. En annan fördel med en sådan ordning innebär att reglerna för internationella ansökningar och nationella ansökningar får en enhetlig utformning. Sammantaget anser regeringen därför att möjligheten till återupptagande bör stå till buds även för ansökningar om internationell registrering. 15.14Anteckning om licens m.m. artiklarna Regeringens bedömning: Inga ändringar i förslaget till ny varumärkeslag behöver göras till följd av artiklarna i Singaporekonventionen om varumärkesrätt om anteckning av licens m.m. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens (se Ds 2008:28 s. 132 f.). Remissinstanserna har inte framfört några synpunkter i denna del. Skälen för regeringens förslag: I artiklarna i Singaporekonventionen om varumärkesrätt finns bestämmelser om anteckningar av licenser i varumärkesregistret och därmed sammanhängande frågor. Ytterligare bestämmelser finns i regel 10 i tillämpningsföreskrifterna. Här anges de krav som en konventionsstat får ha på vilka uppgifter och vilka dokument som den som begär en anteckning ska ge in. På samma sätt som i flertalet andra artiklar har det i artikel 17.4 tagits in ett uttryckligt förbud mot att konventionsstaterna ställer upp andra krav än de som har stöd i konventionen. I svensk rätt är det enligt 34 § tredje stycket VML möjligt att anteckna en licens i varumärkesregistret. I bestämmelsen anges att på begäran ska en sådan anteckning göras i varumärkesregistret. Det finns dock ett undantag från detta. Om licenstagarens användning av varumärket uppenbarligen är ägnad att vilseleda allmänheten får en sådan anteckning inte göras. Singaporekonventionen om varumärkesrätt innehåller inte några regler som medger att konventionsstaterna har denna typ av begränsningar i rätten att få en anteckning om licens i varumärkesregistret. Den nuvarande bestämmelsen i 34 § tredje stycket VML är således inte förenlig med konventionen. I avsnitt 14.2.3 föreslår regeringen emellertid, i likhet med kommittén, att denna begränsning inte ska tas med i den nya varumärkeslagen. Regeringens förslag är alltså förenligt med konventionen på denna punkt. finns bestämmelser om vad en ansökan om anteckning av licens ska innehålla i varumärkesförordningen (15 § VMF). Huruvida det bör göras några ändringar i sak av dessa bestämmelser får övervägas i samband med utfärdandet av förordningsbestämmelser till den nya varumärkeslagen. I promemorian gjordes vidare bedömningen att såväl gällande varumärkeslag som kommitténs förslag i övrigt var förenligt med artikel Ingen av remissinstanserna har invänt mot denna bedömning. 2009/10:225 Regeringen har samma uppfattning. Som framgått i avsnitt 14.2.3 innebär regeringens förslag att regleringen i den nya varumärkeslagen utformas i huvudsak i enlighet med kommitténs förslag. Några ändringar i regeringens lagförslag behöver alltså inte göras till följd av konventionen. 15.15Rätt att yttra sig före ett avslagsbeslut artikel 21 Regeringens bedömning: Inga ändringar behöver göras i förslaget till ny varumärkeslag till följd av reglerna i artikel 21 i Singaporekonventionen om varumärkesrätt om rätten för en sökande att yttra sig innan ett avslagsbeslut. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens (se Ds 2008:28 s. 134 f.). Remissinstanserna har inte framfört någon synpunkt på bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 21 i Singaporekonventionen om varumärkesrätt finns en bestämmelse om rätt att få tillfälle att yttra sig före ett avslagsbeslut. Den innebär att registreringsmyndigheten inte får avslå en ansökan (eller annan begäran) helt eller delvis utan att sökanden har getts tillfälle att yttra sig inom rimlig tid. Bestämmelsen är tillämplig på en ansökan eller begäran om: delning av en ansökan eller registrering, ändring av namn eller adress, anteckning av ny innehavare, rättelse av fel, förnyelse av registrering, anstånd, återupptagande m.m., anteckning av licens, och ändring eller borttagande av en licensanteckning. När det gäller en ansökan om anstånd, återupptagen handläggning eller återställande av försutten tid enligt artikel 14 behöver registrerings- myndigheten dock inte ge sökanden tillfälle att yttra sig före ett avslagsbeslut, om sökanden redan har fått tillfälle att yttra sig över de omständigheter som beslutet kommer att grundas på. I svensk rätt regleras dessa frågor i huvudsak av förvaltningslagen. En sökande, klagande eller annan part har enligt 16 § förvaltningslagen rätt att ta del av det som har tillförts ärendet, om detta avser myndighets- utövning mot någon enskild. Rätten att ta del av uppgifter gäller med de begränsningar som följer av bestämmelserna om partsinsyn i 10 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Av 17 § förvaltningslagen följer att huvudregeln är att ett ärende som avser myndighetsutövning mot någon enskild inte får avgöras utan att den som är sökande, klagande eller annan part har underrättats om en uppgift som tillförts ett ärende av någon annan och att sökanden har getts tillfälle att yttra sig över den. Undantag från detta kan göras bland annat om avgörandet inte går sökanden emot, om uppgiften saknar betydelse eller om åtgärderna av Prop. 2009/10:225 någon anledning är uppenbart obehövliga. Om en myndighet avser att fatta beslut om rättelse av ett fel följer av 26 § förvaltningslagen att myndigheten ska ge den som är part tillfälle att yttra sig, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild och åtgärden inte är uppenbart obehövlig. Dessa bestämmelser i förvaltningslagen gäller för PRV:s handläggning av varumärkesärenden i den mån det inte finns särskilda bestämmelser. När det gäller ansökningar om registrering och om förnyelse av en registrering innehåller varumärkeslagen särskilda bestämmelser om att PRV ska ge sökanden tillfälle att rätta eller komplettera en bristfällig ansökan (19 § och 23 § tredje stycket VML). Motsvarande bestämmelser finns i regeringens förslag till ny varumärkeslag. Dessa regler innebär alltså att sökanden får tillfälle att yttra sig före verkets beslut. Vidare finns såväl enligt nuvarande ordning (20 § tredje stycket VML) som enligt regeringens förslag bestämmelser om att den som har beviljats en varumärkesregistrering ska ges tillfälle att yttra sig över en invändning mot registreringen innan beslut fattas. Utöver dessa lagregler gäller dessutom som en allmän princip inom förvaltningsrätten att en förvaltningsmyndighet har ett ansvar för att utredningen av ett ärende blir så fullständig som ärendet kräver. Denna princip gäller naturligtvis även för PRV:s handläggning av varumärkesärenden. I detta får anses ligga att verket har ett primärt ansvar för att uppmärksamma sökanden på eventuella brister och ofullständigheter i ett varumärkesärende innan något beslut fattas. Beslut som gäller en ansökan om anstånd eller något rättsmedel meddelas normalt med utgångspunkt enbart från de omständigheter som sökanden själv har åberopat i sin ansökan. I dessa fall behöver sökanden enligt artikel 14 därför inte ges tillfälle att yttra sig före ett avslagsbeslut. Av vad som anförts ovan kan det konstateras att svensk rätt i den utsträckning som artikel 21 kräver ger en sökande eller någon annan som begär en åtgärd i ett varumärkesärende möjlighet att lämna synpunkter innan PRV fattar ett beslut som innebär att ansökan eller begäran helt eller delvis avslås. Regeringens förslag innebär i detta avseende inte några nyheter jämfört med vad som gäller . Några ändringar i förslaget till ny varumärkeslag behöver därför inte göras på grund av artikel 21. 15.16Övriga bestämmelser i om varumärkesrätt Regeringens bedömning: Inga lagstiftningsåtgärder behövs med anledning av artiklarna 1, 6, 9, 15, 16 och 2231 i Singaporekon- ventionen om varumärkesrätt utöver vad som föreslås tidigare i denna proposition. bör inte göra några reservationer enligt artikel 29 i samband med tillträdet till Singaporekonventionen om varumärkesrätt. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens (Ds Prop. 2009/10:225 2008:28 s. 136 f.). Remissinstanserna har inte haft någon invändning mot promemorians bedömning. Skälen för regeringens bedömning: I det följande görs en kortfattad genomgång av övriga artiklar i Singaporekonventionen om varumärkesrätt och hur dessa förhåller sig till gällande rätt och regeringens förslag till ny varumärkeslag. Förkortningar och begrepp artikel 1 I artikel 1 anges och förklaras de förkortningar och begrepp som används i Singaporekonventionen om varumärkesrätt. Ingen av dessa bestämmel- ser kräver några lagstiftningsåtgärder. Registrering i flera klasser artikel 6 Av artikel 6 följer att en ansökan om registrering av ett varumärke som avser flera klasser enligt Niceklassifikationen ska resultera i en och samma registrering. Detta överensstämmer med vad som gäller enligt svensk rätt (se 16 § VML). Regeringen har, liksom kommittén, inte föreslagit några förändringar i detta avseende (se avsnitt 9.2.2). Några ändringar i lagförslaget krävs alltså inte på denna punkt. Klassificering av varor och tjänster artikel 9 I artikeln anges bl.a. att registreringsmyndigheterna ska använda Niceklassificeringen vid registrering av varumärken och publicering av registreringar. Vidare anges att klassificeringen inte får vara avgörande vid bedömningen av om en viss vara eller tjänst ska anses vara av samma eller liknande slag som en annan. I registreras varumärken enligt Niceklassificeringen. Klass- indelningen har inte någon betydelse vid prövningen av om två varor eller tjänster ska anses vara av samma eller liknande slag. Svensk rätt uppfyller alltså de krav som Singaporekonventionen om varumärkesrätt ställer i denna del. Regeringens förslag innebär inte några förändringar i detta avseende. Skyldighet att följa artikel 15 I artikeln anges att en konventionsstat måste följa de bestämmelser om varumärken som finns i . Bestämmelsen tar främst sikte på länder som inte har tillträtt , men som ändå kan önska tillträda Singaporekonventionen om varumärkesrätt. är medlem av Parisunionen och påverkas inte av bestämmelsen. Varumärken för tjänster artikel 16 I artikeln anges att konventionsstaterna är skyldiga att registrera varumärken för tjänster (service marks) och att tillämpa Pariskonven- tionens bestämmelser om varumärken för varor för dessa varumärken. Artikeln har även berörts ovan i avsnitt 15.3. I är det möjligt att registrera varumärken för Varumärkeslagens regler om varor gäller också för tjänster (1 § tredje stycket VML). Regeringens förslag till ny varumärkeslag innebär att detta ska gälla även fortsättningsvis. Några ändringar i förslaget till ny varumärkeslag med anledning av artikel 16 i konventionen behövs alltså Administrativa bestämmelser m.m. artiklarna Artiklarna innehåller administrativa bestämmelser om den beslutande församlingen enligt Singaporekonventionen om varumärkes- rätt, kraven för att bli part, ikraftträdandet m.m. bestämmelser kräver några lagstiftningsåtgärder. Det är inte aktuellt för att göra några reservationer i samband med tillträdet till konventionen (se artikel 29). Det kan noteras att bestämmelsen i artikel 27 om förhållandet mellan Singaporekonventionen om varumärkesrätt och TLT inte kommer att få någon praktisk betydelse för svensk del eftersom inte är anslutet till TLT. Vid ett tillträde kommer givetvis Singaporekonventionen om varumärkesrätt för svensk del att vara tillämplig i förhållande till andra stater som har tillträtt samma 16 Ändringar i firmalagen 16.1.1Behovet av ett särskilt känneteckensskydd för näringskännetecken Regeringens bedömning: Det bör finnas ett särskilt känneteckensskydd för näringskännetecken. Kommitténs bedömning överensstämmer i allt väsentligt med regeringens. Se SOU 2001:26 s. 376. Remissinstanserna har tillstyrkt eller inte haft någon erinran mot bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: Det är vanligt att företag använder sin firma som enda kännetecken, både för verksamheten som sådan och för de varor eller tjänster som företaget tillhandahåller. Detta förhållande gäller i hög grad små och medelstora företag, vars verksamhet i princip utgörs av de tjänster som företaget producerar. Möjligheten att få ensamrätt till firma och övriga näringskännetecken kan därför ha stor betydelse vid sidan av möjligheten att få ensamrätt till varukännetecken. För många företag skulle enbart ett skydd för varumärken dessutom vara alltför begränsat. skulle t.ex. ha svårt att använda ett varumärke i den omfattning som krävs för att vidmakthålla skyddet. Det gäller särskilt företag som sysslar med utveckling av nya produkter eller tjänster. I sådana företag kan det dröja innan en vara eller tjänst kan tillhandahållas på ett sätt som gör att företaget kan uppfylla det krav på användning som finns för varumärken. Näringskännetecken har också betydelse i förhållande till andra intressenter än ett företags kunder. De har t.ex. betydelse i kontakter med finansiärer, stat och kommuner, forskningsinstitut och anställda m.fl. Den goodwill som är knuten till näringskännetecknet kan i dessa kontakter ha avgörande betydelse för företagets möjligheter att finansiera sin verksamhet, att få de tillstånd som kan fordras för etablering av viss verksamhet, att få samarbete till stånd i olika utvecklingsprojekt samt att behålla och rekrytera den personal som behövs för verksamheten. Mot i huvudsak denna bakgrund gjorde kommittén bedömningen att det även i fortsättningen behövs ett särskilt känneteckensskydd för firma. Ingen remissinstans har ifrågasatt bedömningen. Regeringen delar också kommitténs uppfattning, med det förtydligandet att alla typer av näringskännetecken som erhåller känneteckensrättsligt skydd och inte endast firmor bör omfattas av motsvarande skydd även . Också i fortsättningen bör det således finnas ett särskilt känneteckensskydd för näringskännetecken. Se avsnitt 5.2 beträffande att detta skydd även i fortsättningen ska regleras i en egen lag firmalagen (1974:156), förkortad FL. 16.1.2Utgångspunkter för ändringarna i firmalagen I direktiven till (Dir. 1997:118) uttalades att varumärken och firmor har delvis likartade funktioner på marknaden och att kännetecknen blivit allt mer överlappande. I direktiven klargjordes också att kommittén, när det gäller firmaområdet, främst skulle undersöka vilka samordningsbehov som finns mellan firmarätten och varumärkesrätten och överväga hur en lämplig samordning kunde uppnås. Firmarätten har, som konstaterats, ett nära samband med varumärkesrätten. Regelverken behöver därför vara samordnade i så hög grad som det är möjligt. Skyddet för firmor bör vara utformat så att det skapas förutsättningar för en bra balans och ett gott samspel mellan firmarätten och varumärkesrätten. Många av de förändringar som föreslås inom varumärkeslagstiftningen bör därför genomföras även i firmalagstiftningen. Undantag bör emellertid göras om det finns sakliga skäl för detta, t.ex. med hänsyn till firmans associationsrättsliga funktion eller dess användning som offentligrättsligt individualiseringsmedel. Kommitténs uppdrag var, som nämnts, att på firmaområdet undersöka samordningsbehoven i anledning av den varumärkesrättsliga lagstiftningen och det var också den typen av förslag som kommittén Även nu är därför utgångspunkten att det inte är aktuellt någon större saklig reform av firmarätten utöver den samordning beskrivits ovan och som alltså är nödvändig med hänsyn till den varumärkesrättsliga lagstiftningen. Ett samordningsproblem som påtalats av vissa remissinstanser och som bör kommenteras särskilt är att Patent- och registreringsverkets (PRV) beslut i ärenden om registrering av varumärken överklagas till Patentbesvärsrätten, medan de olika registreringsmyndigheternas beslut angående registrering av firma överklagas till allmän förvaltningsdomstol. De överväganden som behöver göras när det gäller instansordningen påverkas dock av hur den framtida domstols- organisationen på immaterialrättens område utformas. Den frågan är aktuell i det tidigare nämnda ärendet om domstolsorganisationen på immaterialrättens område (se avsnitt 10.3.1). Kommittén har också, just mot bakgrund av att frågan bör behandlas i anslutning till behandlingen av frågan om utformningen av domstolsorganisationen, avstått från att överväga frågan om instansordningen. Något förslag som remissinstanserna har kunnat yttra sig över finns således inte i den här delen. Regeringen bedömer mot denna bakgrund att det är lämpligast att nu låta instansordningen i firmaärenden kvarstå oförändrad. Patentbesvärsrätten har påtalat att alla förslag till förändringar av firmalagen innebär att lagen blir svåröverskådlig och att en redaktionell omarbetning av hela lagen borde göras. Som redovisats i avsnitt 5.2 har det inte varit möjligt att göra en redaktionell översyn i detta lagstiftningsärende. Som nämns där är det enligt regeringens mening därför angeläget att en sådan översyn kommer till stånd . Sammanfattningsvis är alltså utgångspunkten för regeringens förslag till ändringar i firmalagen att en bättre samordning mellan varumärkesrätten och firmarätten ska uppnås. Särskiljningsförmåga som villkor för registrering Regeringens bedömning: Det nuvarande kravet att en firma för att få registreras ska vara ägnad att särskilja sökandens verksamhet från andra näringsidkares verksamhet bör behållas. Kommitténs förslag: Kommittén föreslår att särskiljningsförmåga som ett villkor för registrering av firma avskaffas. firman som kännetecken ska dock även fortsättningsvis krävas Se SOU 2001:26 s. 380 f. Remissinstanserna: Förslaget har fått ett blandat mottagande av har ansett att kommitténs resonemang är svårgenomträngligt och har anfört att ett lagförslag i frågan under alla förhållanden måste vara tydligare motiverat innan det antas. verksamhet även omfattade den verksamhet som nu bedrivs inom ) har avstyrkt förslaget med motiveringen att det skulle leda till omfattande missförstånd av firmaskyddet, stor osäkerhet bland näringsidkare, kunder och allmänheten samt sannolikt ett ökat antal rättsprocesser. har i ett senare yttrande bekräftat att man är av samma uppfattning. Kommissionären för aktiebolagsärenden AB har påtalat att förslaget skulle skapa oreda och har påtalat flera problem med förslaget. Patentbesvärsrätten har däremot inte haft något att erinra mot förslaget. m.fl. har tillstyrkt förslaget med motiveringen att det skulle spara tid och kostnader för sökandena genom att handläggningen hos registrerings- myndigheten skulle förenklas. Även har tillstyrkt förslaget med motiveringen att det skulle skapa bättre förutsättningar för företag att idka näring genom att registreringsförfarandet avsevärt förenklas. Skälen för regeringens bedömning: Det nuvarande kravet på särskiljningsförmåga (9 § första stycket FL) infördes i firmalagen mot bakgrund av ett behov av bättre samordning med varumärkeslagen. Syftet var att närma firmalagen till varumärkeslagen för att minska möjligheterna till kringgående av varumärkeslagens regler om särskiljningsförmåga (SOU 1967:35 s. 205 f. och prop. 1974:4 s. 181 f.). Det är emellertid fortfarande så att kravet på särskiljningsförmåga förefaller vara strängare vid registrering av varumärken än vid registrering av firmor. Kommitténs analys visar att de olika bedömningarna kan ge upphov till vissa samordningsproblem. Vid prövning av frågor om förväxling mellan firmor och varumärken enligt varumärkeslagen bedöms firmors skyddsomfång på ungefär samma sätt som skyddsomfånget för egentliga varukännetecken. Detta har lett till att beskrivande firmor i vissa fall tillerkänns ett alltför stort skyddsomfång i förhållande till varumärken. Vid prövning av frågor om förväxling mellan varukännetecken och firmor enligt firmalagen tillerkänns varukännetecken ibland ett för snävt skyddsomfång. Kommittén pekade på att kravet på särskiljningsförmåga vid registrering av varumärken numera i hög grad styrs av rättsutvecklingen inom EU och anförde att det därför inte är möjligt att i gå en egen väg när det gäller synen på särskiljningsförmåga för registrerade varumärken. En bättre balans mellan varumärkesrätten och firmarätten i detta avseende skulle därför, enligt kommittén, endast kunna nås i den mån det är möjligt att förändra kravet på särskiljningsförmåga inom firmarätten. Kommittén konstaterade därefter att det tycks finnas ett berättigat behov av möjlighet att registrera beskrivande firmor och att rättsläget innebär att dessa firmor inte tillerkänns något stort skyddsomfång, om ens något, vid prövning av ensamrättens omfattning. Kommittén landade i att det bästa vore att ta bort kravet på särskiljningsförmåga vid registreringen av en firma men endast tillerkänna känneteckensrättslig ensamrätt till sådana firmor som har särskiljningsförmåga. Man skulle därigenom förenkla förfarandet vid firmaregistrering och anpassa sig bättre till att olika näringsidkare har olika behov vad gäller funktionen hos företagets firma. Med utgångspunkt från denna problembeskrivning föreslog kommittén att kravet på särskiljningsförmåga som ett villkor för registrering av firma ska tas bort. Regeringen anser att det visserligen kan finnas vissa fördelar med att avskaffa kravet på särskiljningsförmåga som ett villkor för registrering. De som avser att starta ett företag och som för egen del inte behöver en firma med särskiljningsförmåga skulle slippa anstränga sig för skapa en sådan firma. Enligt regeringens bedömning har emellertid inte kommittén tagit tillräckligt stor hänsyn till de olika intressen som ligger bakom kravet på särskiljningsförmåga som ett villkor för registrering. Kravet på särskiljningsförmåga bärs upp av såväl enskilda som allmänna intressen. Hos de näringsidkare som registrerar firmor finns sannolikt ett starkt önskemål att i ett så tidigt skede som möjligt få besked i frågan om firman kan anses ha särskiljningsförmåga och därmed ett känneteckensrättsligt skydd. Med den ordning som kommittén föreslår skulle en firmainnehavare först i ett senare skede, t.ex. när någon försöker registrera ett med firman förväxlingsbart varumärke, få besked om firman kan anses ha särskiljningsförmåga och därmed ett känneteckensrättsligt skydd. Att låta företagare verka under sådan osäkerhet om firmans känneteckensrättsliga status kan troligen verka hämmande på viljan att investera i firman t.ex. genom olika former av marknadsföringsåtgärder. Ett företags firma har dessutom en viktig uppgift på det offentligrättsliga planet. Firman innebär, vid sidan av person- eller organisationsnummer, en hjälp vid identifiering av företag i olika offentligrättsliga sammanhang, bl.a. som part i rättegång och som skattebetalare. Intresset av ett särskiljande kännetecken inom rättsskipning och förvaltning talar emot ett borttagande av kravet på särskiljningsförmåga. På motsvarande sätt skulle det vara till nackdel för konsumenter och andra kunder, vilka genom firman får ledning vid valet mellan olika konkurrerande företag och deras produkter.