prop · GY0343 · 2010-12-16 00:00:00 — En skillnad är dock att enligt ärendelagen kommer att vara motpart i ärendet, vilket inte är fallet i utsökningsmålen (jfr 18 kap. 1 § tredje stycket utsökningsbalken). Regeringen ser ingen anledning att göra avsteg från ärendelagens bestämmelser i detta avseende, vilket inte heller myndigheten föreslagit i sitt remissyttrande. Ärendelagen innebär bl.a. att rätten har möjlighet att hålla samman- träde, att rättens beslut får överklagas av den som beslutet rör förutsatt att det går honom eller henne emot, att den vanliga instansordningen gäller, att vissa tidsfrister för överklagande ska iakttas och att ett krav på prövningstillstånd i hovrätten kommer att gälla generellt. bakgrund och eftersom förverkandebeslutet har föregåtts av ett straff- rättsligt förfarande i en annan medlemsstat anser regeringen att ärende- lagen får anses innehålla ett tillräckligt skydd för den enskilde. Regeringen anser således att ärendelagen ska tillämpas vid rättens hand- läggning av ett överklagande av verkställbar- Vad ska domstolsprövningen omfatta? Prövningen av verkställbarhetsförklaringen ska avse frågan om Krono- fogdemyndighetens bedömning att beslutet är verkställbart har stöd i den lagstiftning som genomför rambeslutet, de bifogade handlingarna, dvs. det utländska förverkandebeslutet och intyget, samt den svenska lagstift- ningen i övrigt. Prövningen ska utmynna i ett ställningstagande till om det utländska beslutet får verkställas och i förekommande fall till de Prop. 2010/11:43 villkor som myndigheten har angett för verkställigheten. inte fråga om att ersätta det utländska förverkandebeslutet med ett mot- svarande svenskt beslut. Om domstolen kommer till slutsatsen att det utländska förverkandebeslutet inte bör erkännas och verkställas ska den av meddelade verkställbarhetsförklaring upp- hävas. Av artikel 8.4 följer en skyldighet för den verkställande myndigheten att samråda med den andra statens myndighet om det blir aktuellt att inte erkänna och verkställa en beslut om förverkande. Rambeslutet förutsätter att den utfärdande myndigheten får tillfälle att lämna synpunkter i dessa fall. Den modell som föreslås för att genomföra aktuellt rambeslut med en verkställbarhetsförklaring som kan upphävas av domstol leder till samma resultat som samrådsskyldigheten i artikel 8.4 avser att omfatta. Det bör därför framgå av lagen att rätten inte får upphäva ett beslut om verkställbarhet utan att beretts tillfälle att yttra sig. Rätten ska i förekommande fall kontrollera att det belopp i svensk valuta som anges i verkställbarhetsförklaringen är korrekt angivet. Att rätten är skyldig att motivera sitt beslut framgår av 28 § ärendelagen. En fråga som kan bli aktuell att ta ställning till är ett yrkande att verk- ställighet tills vidare inte ska få ske, dvs. ett yrkande om inhibition, vilket också lyfts fram av . Den nya lagen bör inte innehålla någon särskild föreskrift om inhibition eftersom en sådan möjlighet följer av 26 § ärendelagen. Regeringens förslag: En verkställbarhetsförklaring ska kunna upp- hävas om det framkommer skäl som, om de varit kända tidigare, skulle ha inneburit att någon verkställbarhetsförklaring inte hade med- delats. Detsamma ska gälla om verkställigheten av något annat skäl måste upphöra, t.ex. om den andra staten återkallar sin begäran om verkställighet, regeringen beviljar nåd eller om det inte påträffas någon egendom som kan användas för verkställighet. Kronofogde- myndigheten beslutar om att upphäva verkställbarhetsförklaringen, med undantag för vissa fall då rätten beslutar om upphävande. Ett beslut av att upphäva en verkställbarhets- förklaring ska innehålla skälen för beslutet. Ett upphävande av verk- ställbarhetsförklaringen ska innebära att de verkställighetsåtgärder som genomförts i ska återgå, såvitt detta är möjligt. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanser har tillstyrkt för- slaget eller inte haft något att invända mot det. som mer ändamålsenligt att , i stället för rätten, ges behörighet att besluta om ett upphävande i de fall då frågan om verk- ställbarhetsförklaringen är anhängig vid domstol. Skälen för regeringens förslag: Ett utländskt förverkandebeslut kan verkställas så snart har meddelat en verkställ- barhetsförklaring (se avsnitt 7.4.2). Ram- beslutet behandlar inte uttryckligen frågan om vad som gäller när den verkställande staten först beslutar att erkänna och verkställa beslutet om förverkande för att därefter upptäcka att det av någon orsak inte är möjligt att verkställa. Det framgår emellertid av flera artiklar att en verk- ställande stat kan ställas inför en sådan situation, t.ex. artikel 8.5 som anger vad som bör ske om det är omöjligt att verkställa förverkande- beslutet. Det kan således, sedan verkställbarhetsförklaringen har med- delats, komma fram omständigheter som, om de varit kända tidigare, innebär att någon verkställbarhetsförklaring inte skulle ha meddelats. Likaså kan det, under handläggningens gång, inträffa nya omständigheter som gör att verkställigheten av något skäl måste upphöra. Skälen till att upphäva en verkställbarhetsförklaring kan som nämnts vara flera. Ett skäl kan vara att det efter förklaringen har meddelats kommer fram uppgifter som inte tidigare var kända och som innebär att någon förklaring inte skulle ha meddelats om de varit kända . Nya omständigheter kan framkomma som skulle ha resulterat i en annan bedömning av de vägransgrunder som ska prövas, t.ex. om det visar sig att det finns en tidigare dom avseende samma brott. Det kan vidare visa sig att äganderätten till egendomen som ska verkställas över- gått till tredje man genom ett godtrosförvärv. Ett praktiskt skäl till att verkställigheten måste upphöra kan vara att förverkandebeslutet avser viss utpekad egendom och att det är uppenbart att den inte finns här i landet eller att den är förstörd. Vidare kan verkställighet av en betal- ningsskyldighet misslyckas därför att den berörde saknar tillgångar. Rambeslutet möjliggör vidare för såväl den utfärdande som den verk- ställande staten att bevilja nåd (artikel 13). I ett sådant fall bör verkställ- barhetsförklaringen kunna upphävas genom ett formellt beslut. Ett annat skäl till att upphäva verkställbarhetsförklaringen kan vara att det för- verkade beloppet i sin helhet redan är verkställt i en annan stat. Slutligen kan den ansökande staten av olika anledningar återkalla sin begäran. Det bör därför införas en bestämmelse om att verkställbarhetsförklaringen ska kunna upphävas under vissa omständigheter. En liknande bedömning gjordes vid genomförandet av rambeslutet om verkställighet av bötes- straff (se prop. 2008/09:218 s. 69 f.). Det kan även bli fråga om att upphäva en verkställbarhetsförklaringen delvis. En sådan situation kan t.ex. bli aktuell då Kronofogdemyndig- heten har verkställt förverkandebeslutet till viss del och gör bedömningen att det saknas tillräckligt med tillgångar i för att verkställa beslutet till fullo. Ett annat tänkbart scenario är att ett översänt beslut om förverkande mildras genom ett beslut om nåd. Verkställbarhetsförklar- ingen ska i dessa fall upphävas i den del beslutet inte kan eller får verk- ställas i . Någon särskild reglering kring detta behövs inte. Om frågan om upphävande av verkställbarhetsförklaringen aktualiseras innan rätten har hunnit pröva den ska kunna besluta om upphävande, t.ex. om den andra staten meddelar att beslutet är verkställbart. Frågan är vem som ska fatta beslut om upp- hävande i de fall där verkställbarhetsförklaringen är föremål för rättens prövning. I promemorian förslogs att rätten skulle upphäva förklaringen efter ansökan av i de fall rätten fastställt förklaringen oavsett på vilken grund upphävandet bör ske. har invänt mot denna lösning och menat att denna uppgift helt bör läggas på . Vid genomförandet av rambeslutet om verkställighet av bötesstraff diskuterades frågan om vem som ska besluta om ett upphävande i de fall där rätten har fastställt en verkställbarhetsför- (a. prop. s. 70). Regeringen gjorde bedömningen att Kronofogde- myndigheten inte bör kunna upphäva eller ändra ett domstolsbeslut, framför allt på de grunder som domstolen beaktat när beslutet om för- verkande erkändes, t.ex. någon av vägransgrunderna. Vidare anförde regeringen att situationen med upphävande av en verkställbarhets- förklaring bör kunna betraktas som ett s.k. officialprövningsfall där rätten självmant kan pröva ärendet. Regeringen ser ingen anledning att göra en annan bedömning vad gäller upphävande av en verkställbarhetsförklaring avseende ett beslut om förverkande. I de fall rätten fastställt verkställbar- hetsförklaringen och det därefter blir aktuellt att upphäva förklaringen bör endast rätten vara behörig att upphäva förklaringen om det innebär en omprövning av de grunder som var aktuella när domstolen fastställde förklaringen. Det får anses bäst förenligt med de allmänna principerna om rollfördelningen inom rättsväsendet att endast rätten får upphäva förklaringen i sådana fall. Även om det är fråga om en formalitet i vissa fall bör enligt regeringens mening således rätten besluta om upphävande i de fall förklaringen är föremål för rättens prövning eller när rätten har fastställt förklaringen. För övriga fall bör ensamt besluta om att upphäva verkställbarhetsförklaringen. Ett beslut att upphäva en verkställbarhetsförklaring har i princip samma effekt som ett beslut att inte meddela en verkställbarhetsför- . Av rambeslutet följer en skyldighet att informera den andra statens myndighet om varje beslut att inte erkänna ett beslut om förverk- ande samt skälen till beslutet. Såsom framgår av avsnitt 7.4.2 gäller inte förvaltningslagens bestämmelser om motivering av beslut Kronofogde- myndighetens exekutiva verksamhet. En skyldighet för Kronofogdemyn- digheten att motivera sitt beslut om att upphäva en verkställbarhets- förklaring ska därför införas. Skulle frågan om upphävande avgöras av rätten får ett upphävande anses vara ett sådant beslut som enligt 28 § ärendelagen ska motiveras. Om en verkställbarhetsförklaring upphävs ska eventuella verkställig- hetsåtgärder som vidtagits här i landet såvitt möjligt återgå. Regleringen i denna del överensstämmer med vad som gäller enligt utsökningsbalkens regler när en exekutionstitel upphävs (se 3 kap. 22 § utsökningsbalken). Har verkställbarhetsförklaringen upphävts endast till viss del, ska de verkställighetsåtgärder som vidtagits i den delen som upphävts återgå. Återgången av verkställighetsåtgärderna ska således anpassas till upp- hävandets omfattning. Regeringens förslag: Verkställigheten av ett utländskt beslut om förverkande ska ske på samma sätt som vid ett svenskt beslut om förverkande. I lagen ska erinras om att beslut under verkställigheten överklagas enligt reglerna i 18 kap. utsökningsbalken. Regeringens bedömning: bör inte ges några särskilda befogenheter för att säkra verkställigheten av utländska förverkandebeslut. Utländska förverkandebeslut bör verk- ställas så skyndsamt som möjligt. Detta kan reglas i förordning. Förmånsreglerna bör inte ändras. Promemorians förslag: Enligt promemorians förslag skulle åklagare meddela verkställbarhetsförklaringen och i samband med detta kunna säkra verkställigheten av förverkandebeslutet genom användande av I promemorian föreslogs också ett all- mänt skyndsamhetskrav för verkställigheten samt att indrivningen av utländska förverkandebeslut skulle ske med förtur. Remissinstanserna: Såväl som Kronofogdemyn- digheten har avstyrkt förslaget att åklagare ska kunna besluta om tvångs- Övriga remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det Skälen för regeringens bedömning: I avsnitt 7.4.9 föreslås att Krono- fogdemyndighetens verkställbarhetsförklaring ska kunna överklagas. Detta ska inte blandas samman med möjligheterna till överklagande av verkställighetsåtgärder, även om det ofta kommer att finnas ett tidsmässigt och funktionellt samband häremellan. För överklagande i verkställighetsfrågor finns bestämmelser i 18 kap. Regeringen gör bedömningen att det inte finns någon anledning att i detta sammanhang göra några avsteg från dessa bestäm- En erinran om detta bör tas in i den nya lagen. Rambeslutet ger få anvisningar för själva verkställigheten eftersom det, enligt artikel 12.1, är en angelägenhet för den verkställande staten. är också utgångspunkten för principen om ömsesidigt erkännande, dvs. den verkställande staten verkställer en annan stats beslut som om det vore ett nationell beslut. Det innebär att verkställigheten av ett utländskt beslut om förverkande ska hanteras på samma sätt som ett motsvarande svenskt beslut, vilket bör framgå av den nya lagstiftningen. I artikel 7.1 anges att den verkställande staten skyndsamt ska vidta alla de åtgärder som krävs för verkställigheten. En första fråga kan ställas om man, i likhet med vad som är fallet vid frysning, bör införa en tidsfrist som anger när verkställigheten senast ska ha genomförts. formell tidsfrist är emellertid, enligt regeringens bedömning, inte lika påtaglig vid verkställighet av ett lagakraftvunnet beslut om förverkande som vid frysning. Någon tidsfrist bör därför inte läggas fast. En annan fråga är om kravet på skyndsam handläggning uttryckligen bör regleras när det gäller själva indrivningsförfarandet. I 4 § indriv- ningslagen öppnas en möjlighet för regeringen att meddela föreskrifter om att indrivning i vissa fall ska ske med förtur. den bedömningen att en sådan förtursregel kunde föras in i förordning. Regeringen gör härvid samma bedömning som vid genomförandet av Prop. 2010/11:43 rambeslutet om verkställighet av bötesstraff (prop. 2008/09:218 s. 71 f.), det torde räcka att i förordning ange att indrivning ska ske skynd- samt utan att denna verkställighet uttryckligen ges förtur framför andra. Skälet till att den utfärdande staten begär verkställighet av ett utländskt förverkandebeslut i är att den staten har förhoppningen att verk- ställigheten ska lyckas bättre här än i den egna staten. Om Kronofogde- myndigheten får till uppgift att verkställa ett förverkandebeslut, får den dömde normalt kännedom om att verkställighet har begärts. Det innebär att det finns en risk för att denne försöker undgå verkställigheten genom att gömma undan egendom eller vidta annan illojal åtgärd. Med den utgångspunkt promemorian hade att skulle vara behörig myndighet föreslogs också särskilda regler om att använda vissa straffprocessuella tvångsmedel för att kunna säkra verkställighet av det utländska förverkandebeslutet. Risken torde dock generellt sett inte vara större än vid verkställigheten av ett svenskt förverkandebeslut om åklagare inte säkrat egendomen genom beslag eller kvarstad. Regeringen vill i sammanhanget också anmärka att , enligt de allmänna bestämmelser som gäller, har möjlighet att underlåta delgiv- ning innan verkställighetsåtgärder vidtas om det finns en konkret risk för illojalt förfarande. Som också redovisats i avsnitt 5.2.4 finns möjligheter för utländska myndigheter att utverka beslut om användande av straff- processuella tvångsmedel för att säkra egendomen i fråga innan ett beslut om förverkande sänds över för verkställighet här. Det är fullt möjligt att en utländsk myndighet inte i förväg utverkar ett sådant beslut. Flera olika skäl till det kan tänkas, men enligt regeringens mening finns det inga avgörande skillnader mellan de möjligheter som står en utländsk myndig- het till buds för att säkra egendomen enligt den angivna lagstiftningen och de möjligheter som står en svensk åklagare till buds i ett nationellt förfarande. Rambeslutet har som nämnts som utgångspunkt att samma förfarande ska tillämpas vid verkställigheten av ett utländskt förverk- andebeslut som vid verkställigheten av ett svenskt förverkandebeslut. Med hänsyn till detta och med hänsyn till de befogenheter som Krono- fogdemyndigheten har, finner regeringen inte skäl att ge myndigheten ytterligare befogenheter för att säkra verkställigheten av förverkandebeslut i enlighet med rambeslutet. Regeringens förslag: Annan egendom än pengar som erhållits vid verkställigheten ska som huvudregel säljas. Undantag ska dock göras för sådan egendom som kan befaras komma till brottslig användning eller annars är olämplig för försäljning. Den ska i stället oskadliggöras av den myndighet som förvarar egendomen. Egendom som inte går att sälja får förstöras. I vissa fall ska förverkad egendom kunna föras över till den medlemsstat som sänt över beslutet om förverkande. Influtna medel ska tillfalla den svenska staten när beloppet under- stiger . Uppgår influtna medel till eller mer ska beloppet delas lika mellan den svenska staten och den andra medlemsstaten. ska besluta om egendomens hantering och fördelning. Regeringen ska kunna besluta om en annan fördelning i ett enskilt fall. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian fanns ingen uttrycklig bestämmelse om vilken myndighet som ska ansvara för att oskadliggöra egendom som inte får säljas. Remissinstanserna har tillstyrkt promemorians förslag eller lämnat det utan invändningar. Skälen för regeringens förslag När den faktiska verkställigheten är genomförd, dvs. när den egendom som anges i det utländska beslutet om förverkande har omhändertagits eller när egendom som motsvarar det värde som förverkandebeslutet anger har drivits in eller utmätts uppkommer frågan om hur Kronofogde- myndigheten ska förfara med egendomen, bl.a. mot bakgrund av artikel 16 i rambeslutet. Utgångspunkten i rambeslutet är att vid verkställighet av beslutet om förverkande ska den verkställande statens lagstiftning tillämpas (artikel 12.1). Detta inkluderar även förfarandet efter det att den faktiska verk- ställigheten är avklarad och det blir fråga om att viss egendom ska säljas, oskadliggöras eller förfogas över på annat sätt och hur sedan egendomen, i form av influtna medel, ska fördelas. Enligt svenska bestämmelser tillfaller förverkad egendom svenska staten, utom i vissa undantagsfall som inte är aktuella här, oavsett om den förverkade egendomen är resultatet av ett sak- eller värdeförverk- ande (36 kap. 17 § ). Utmätt egendom som kan realiseras går till försäljning enligt bestämmelserna i utsökningsbalken. Egendom som beslagtagits och som därefter förverkats ska hanteras enligt bestämmel- serna i lagen om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. Utgångspunkten är att egendomen ska säljas (4 och 6 §§). Egendom som kan befaras komma till brottslig användning eller annars är olämplig att sälja ska oskadliggöras enligt 5 §. Oskadliggörande torde främst bli aktu- ellt vad avser typiska brottsverktyg eller egendom som utgör själva Kan egendomen inte säljas ska den förstöras (6 §). 2010/11:43 Influtna medel tillfaller staten. Motsvarande sätt att förfara med egendomen bör vara en utgångspunkt när ett beslut om förverkande har översänts hit med stöd av rambeslutet och har verkställts här. Det innebär att egendom som kan säljas ska gå till försäljning eller, i övriga fall, oskadliggöras eller förstöras. I artikel 16 i rambeslutet finns emellertid särskilda bestämmelser som innebär ett avsteg från svenska bestämmelser. Detta gäller särskilt fördelning av influtna medel, men rambeslutet utgår även i från att viss egendom ska kunna lämnas över till den andra staten. I den nya lagstiftningen bör det därför föras in bestämmelser som lever upp till de åtaganden som följer av nämnda artikel. När verkställigheten av ett beslut om förverkande är avslutad ska ställa samman resultatet av indrivningen och underrätta den utfärdande myndigheten om utgången av ärendet samt om fördelningen av influtna medel. De närmare detaljerna angående hur detta ska ske bör regleras i förordning. Fördelningen av influtna medel I artikel 16.1 anges hur den verkställande staten ska fördela det penning- belopp som erhålls vid verkställigheten, oavsett om verkställigheten av- ser tillgångar på t.ex. ett bankkonto eller annan egendom som därefter har sålts (se artikel 16.2 a). Om det belopp som erhålls vid verkställig- heten understiger får den verkställande staten behålla hela Detta belopp kommer således att tillfalla den svenska staten när är verkställande stat. Om däremot beloppet uppgår till 10 000 euro eller mer ska hela beloppet fördelas lika mellan den utfärdande I den nya lagstiftningen bör det införas en bestäm- melse som motsvarar denna schablonregel i rambeslutet. delning enligt schablonregeln bör meddelas av . Hanteringen av annan egendom än penningbelopp kommer verkställigheten av ett utländskt förverkande- beslut att resultera i att viss egendom omhändertas. Det kan bero på dels att det utländska förverkandebeslutet avser en viss egendom, dels att de tillgångar som finns att tillgå vid verkställigheten utgör annan egendom än ett penningbelopp. I artikel 16.2 ges den verkställande staten ett antal alternativ för hur den ska förfoga över denna egendom. säljas och influtna medel ska då fördelas enligt schablonregeln (punkt 2 a). Egendomen kan också överlämnas till den stat som översänt beslutet om förverkande (punkt 2 b). Om det utländska förverkande- beslutet avser viss egendom kan det finnas ett önskemål från den andra staten att egendomen överlämnas till den staten. förverkande en betalningsskyldighet får viss egendom överlämnas till den andra staten endast om den staten samtyckt till detta, vilket ska framgå av intyget. Finns inget sådant samtycke är den verkställande staten förhindrad att lämna över viss egendom. För det fall den verkställande staten inte har möjlighet att tillämpa något av de alternativ som anges, får den förfoga över egendomen i enlighet med den statens lagstiftning (punkt 2 c). Detta torde bli aktuellt t.ex. om det vore olämpligt att sälja egendomen eller överlämna den till den andra staten och egendomen helst bör oskadliggöras. I den nya lagstiftningen som genomför rambeslutet bör enligt regeringens mening huvudregeln vara att egendom som erhålls vid verkställigheten ska säljas. Intäkterna ska sedan fördelas enligt den schablonregel som föreslås ovan, dvs. belopp som uppgår till eller över- stiger fördelas lika mellan den svenska och andra staten, i övriga fall tillfaller hela beloppet den svenska staten. Vissa undantag från denna huvudregel bör emellertid enligt regeringen föras in i den nya lag- stiftningen. Egendom som inte går att sälja får förstöras. Viss egendom ska också kunna överlämnas till den andra staten om det utländska beslutet om för- verkande avser just den egendomen eller om beslutet avser ett penning- belopp och den andra staten samtyckt till att viss egendom som tagits omhand som ett led i verkställigheten av beslutet kan lämnas över. Ett överlämnande av viss egendom ska kunna ske om det finns särskilda skäl. bör i en sådan situation samråda med den andra myndigheten. Det bör poängteras att rambeslutet inte syftar till återställande av egendom till rättmätig ägare (skäl 15). För det sam- arbetet finns andra bestämmelser, såväl internationella som inhemska (se avsnitt 7.1). Vidare kan det visa sig av praktiska skäl vara olämpligt att transportera egendomen, t.ex. med hänsyn till höga kostnader. En annan aspekt att beakta är att ett överlämnande inte bör ske om den schablon- regel som gäller för fördelningen av influtna medel i stora delar frångås. I en sådan situation är det bättre att sälja egendomen och fördela pengarna. Ett annat fall där egendomen inte bör bli föremål för försäljning är egendom som är av det slaget att den inte bör komma i omlopp, t.ex. föremål som kan befaras komma till brottslig användning eller vars användande utgör ett brott. Denna egendom bör i stället oskadliggöras. Vad som ovan nämnts angående hanteringen av förverkad egendom gäller inte i fråga om pengar. Som Lagrådet har påpekat bör detta komma till direkt uttryck i lagen. Ett särskilt undantag från bestämmelserna om hur den verkställande staten kan förfoga över viss egendom finns i artikel 16.3 i rambeslutet.