prop · GX03173 · 2010-03-23 00:00:00 — Definitionerna i 1 § atomansvarighetslagen redovisas utförligt i för- arbetena till lagen (prop. 1968:25 och prop. 1981/82:163). Enligt Paris- konventionen omfattar begreppet atomskada endast person- eller sak- skada men det får omfatta även andra typer av skador. I förarbetena an- förs att lagen omfattar person- och sakskada samt direkt tillfogad allmän förmögenhetsskada, dvs. ren förmögenhetsskada (prop. 1968:25 s. 82 och 83). I avsnitt 8.1.3 behandlas den närmare avgränsningen av begrep- pet atomskada och hur det förhåller sig till den reviderade Pariskonven- tionens begrepp. Flera anläggningar kan betraktas som en enhet Enligt 2 § atomansvarighetslagen kan två eller flera atomanläggningar som har samma innehavare och som ligger i varandras omedelbara närhet behandlas som en enda anläggning vid tillämpningen av lagen. En följd av bestämmelsen är att en gemensam försäkring kan tecknas för de an- läggningar som betraktas som en enhet. I praktiken innebär bestämmel- sen att vart och ett av de numera tre reaktorområden med kärnkraftsan- läggningar i drift som finns i , dvs. de i Forsmark, och , utgör en anläggning i atomansvarighetslagens mening (prop. 1981/82:163 s. 56). Genom bestämmelsen i 3 § atomansvarighetslagen har utnyttjat möjligheten att utvidga tillämpningsområde. omfattar atomolyckor som inträffar på svenskt territorium eller på eller över det fria havet. Lagen är också tillämplig på skador i länder som inte är konventionsstater om olyckan inträffat i och innehavaren av en svensk anläggning är ansvarig. Regeringen får dock enligt 3 § tredje stycket förordna att ersättning inte ska betalas för skada i ett sådant land, om ersättning i det landet inte skulle betalas för en atomskada som upp- kommer i (reciprocitet). Ett sådant förordnande får inte tillämpas i den mån tillämpningen skulle vara oförenlig med internatio- Regeringen har inte utnyttjat möjligheten att besluta Utformningen av 3 § har möjliggjort tillträde till det gemen- samma protokollet om tillämpningen av och Wien- konventionen (prop. 1991/92:31 s. 13 ff.). I fråga om ansvar för inneha- vare av atomanläggningar i utlandet gäller beträffande ansvarets utsträck- ning i rummet vad som föreskrivs i anläggningsstatens lag. att en svensk domstol aldrig kan bli behörig att handlägga anspråk i an- ledning av en olycka i en icke-konventionsstat för vilken en utländsk an- läggningshavare ansvarar (prop. 1968:25 s. 87). Enligt 4 § kan reger- ingen, med iakttagande av förpliktelser enligt Pariskonventio- nen, förordna att en icke-konventionsstat ska likställas med en konven- tionsstat vid lagens tillämpning. Enligt huvudregeln i 5 § är atomanläggningens innehavare ansvarig för en atomskada som orsakats av en atomolycka. tas det speciella fallet att en olycka orsakas uteslutande av atomsubstans som har lagts upp tillfälligt i anläggningen i anslutning till en transport av substansen till eller från en annan atomanläggning. ansvarar den som är ansvarig för transporten, dvs. avsändande anläggningshavaren (se nedan). Strikt ansvar och undantag Anläggningshavaren har enligt 11 § ett objektivt (strikt) ansvar som inne- bär att ersättning utgår även om anläggningshavaren inte är vållande till Från det strikta ansvaret undantas atomolyckor som är en direkt följd av krigshandling eller liknande handling under väpnad konflikt, inbör- deskrig eller uppror eller som har orsakats av en allvarlig naturkatastrof Reglerna enligt är tvingande, för- utom undantaget för naturkatastrofer som kan åsidosättas genom en be- stämmelse i anläggningsstatens lag. I atomansvarighetslagen har därför införts en bestämmelse som innebär att, om möjligheten att undanta naturkatastrofer utnyttjats, den föreskriften måste respekteras när den svenska atomansvarighetslagen ska tillämpas på en olycka för vilken en anläggningshavare i den staten är ansvarig. ras bl.a. i förhållande till . Objekt som undantas från ansvaret En atomolycka kan resultera i mycket omfattande skador på själva an- läggningen och egendom inom anläggningsområdet. För att inte riskera att ansvarsbeloppet endast räcker till att täcka denna typ av skador, med följden att övriga skadelidande skulle bli utan ersättning, undantas enligt 12 § skada på anläggningen eller på egendom som finns inom dess områ- de som används eller var avsedd att användas i förbindelse med denna, så kallad on-site property. Vid atomolycka under transport av atomsubstans omfattar anläggnings- havarens ansvar även skada på själva transportmedlet. Frågor om ersättningens storlek och jämkning Ersättningen enligt lagen bestäms med tillämpning av allmänna skade- En avvikelse från dessa regler är att jämkning av skadestånd i anledning av medvållande på den skadelidandes sida endast sker vid uppsåtlig eller grovt vårdslös medverkan (13 §). Anspråk på ersättning för atomskada får i princip inte göras gällande mot annan än anläggningshavaren eller den som meddelat ansvarsförsäkring (14 §). Kanalisationsprincipen ska tillämpas även beträffande skada på själva atomanläggningen och så kallad on-site-property. anläggningshavarens ansvar för atomskada som har orsakats av krigs- Däremot gäller kanalisationsprincipen inte om en fysisk person orsakat en skada uppsåtligen. Anläggningshavarens ansvar uppgår enligt 17 § till 300 miljoner sär- skilda dragningsrätter (SDR) för varje atomolycka. har detta belopp motsvarat mellan 3,3 miljarder och . För en anläggning som är avsedd enbart för framställning, behandling eller förvaring av obestrålat uran, samt vid transport av sådant uran, är beloppet 10 miljoner SDR. För en innehavare av en anläggning i utlandet bestäms beloppet enligt anläggningsstatens lag. Det förhållandet att en innehavare av en anläggning i svarar för skador upp till 300 miljoner SDR innebär att de två första stegen i Paris- och tilläggskonventionen är reducerade till ett steg. Regler om skyldighet att ha en försäkring som täcker ansvaret enligt atomansvarighetslagen finns i 2227 §§. Anläggningshavaren ska ha en försäkring för att täcka ansvaret intill det belopp som gäller enligt lagen. Försäkringen får tas antingen så att försäkringsbeloppet täcker ansvarig- heten för varje inträffad atomolycka eller så att försäkringen vid varje tidpunkt gäller för anläggningen med avtalat försäkringsbelopp efter av- drag för ersättning som försäkringsgivaren har att utge på grund av för- Den förstnämnda försäkringsformen har aldrig tillämpats. Ansvarsför- säkring tecknas i realiteten så att försäkringsgivaren ansvarar för ett be- lopp , vanligen . Försäkringsbeloppet ska då uppgå till av ansvarsbeloppet enligt lagen, dvs. 360 miljoner SDR. Om en skada skulle uppkomma ersätts maximalt 300 miljoner SDR. Tanken är att det ska finnas en reserv för ytterligare skador som under alla förhållanden uppgår till minst 60 miljoner SDR. På så sätt ga- ranteras ytterligare ersättning intill dess att anläggningshavaren fullgjort sin skyldighet att ordna tilläggsförsäkring för att återupprätta det ur- sprungliga försäkringsbeloppet. Försäkringen ska godkännas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer (). Skyldigheten att ha en för- säkring är straffsanktionerad i 40 § med böter eller fängelse . Ansvaret för skada under transport får täckas av särskild försäkring. Den ersättningsberättigade har rätt att få ut ersättning direkt av försäk- Frågan om det ska vara möjligt att rikta talan direkt mot en försäkringsgivare avgörs med stöd av nationell rätt. Denna bestämmelse tillämpas också i de fall en talan om ersättning får väckas i men utländsk lag är tillämplig på förhållandet mellan försäkringsgivaren och anläggningshavaren eller anläggningen ligger utanför svenskt territorium. Försäkringsplikt gäller inte för staten. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får befria en enskild anläggningshavare från försäkringsplikten. Det förutsätter att anläggningshavaren ställer godtag- bar säkerhet, t.ex. genom bankgaranti eller deposition av värdehandling- ar, för sina förpliktelser enligt lagen eller motsvarande lagstiftning i en annan konventionsstat (prop. 1968:25 s. 147 och 148). Anläggningshava- ren ska också uppfylla kraven på en fungerande skadereglering. Staten ansvarar i andra hand för anläggningshavarens ersättningsskyldig- het (28 §). Staten betalar ersättning om någon som är berättigad till er- sättning av innehavaren av en anläggning i visar att han inte har kunnat få ut ersättningen av innehavarens försäkringsgivare. Ersättning av statsmedel kan utgå även vid katastrofolyckor (2931 §§). Ersättning betalas för skador som uppkommit i eller i andra stater anslutna till tilläggskonventionen eller på eller över det fria havet ombord på fartyg eller luftfartyg som är registrerade i eller någon annan stat ansluten till konventionen. Vidare ersätts skador som uppkom- mit på eller över det fria havet i andra fall, om skadan tillfogats en stat ansluten till tilläggskonventionen eller en medborgare i en sådan stat, varvid dock ersättning för skador på fartyg eller luftfartyg betalas endast om fartyget vid tiden för atomolyckan var registrerad i en sådan stat. Det sammanlagda belopp som betalas till följd av en atomolycka är begränsat till ett belopp motsvarande 425 miljoner SDR. Utöver de regler som föranletts av Paris- och tilläggskonventionen infördes ett fjärde ersättningssteg i atomansvarighetslagen. Enligt detta ska staten, om en innehavare av en anläggning här i landet är an- svarig och de ersättningar som utgår enligt första till tredje stegen inte räcker för att ersätta uppkommen skada, betala en ersättning som uppgår till (31 a §). Detta extra statsansvar omfattar bara skador i , , och samt skador som uppkommit ombord på fartyg eller luftfartyg som är registrerade i något av dessa länder. Därutöver ersätts skador som svenska medborgare eller svenska juridiska personer har lidit, oavsett var skadan har inträffat. Även skador i en annan stat ansluten till tilläggskonventionen ersätts, men endast enligt reciprocitetsprincipen. Om det efter att en atomolycka har inträffat visar sig att beloppen en- ligt första till fjärde stegen inte räcker för att ersätta uppkommen skada, betalas ersättning av statsmedel enligt grunder som bestäms i en särskild lag (33 §). Någon viss ersättningsnivå garanteras inte genom bestämmel- sen. Atomansvarighetslagen innebär sammanfattningsvis att anläggnings- havaren enligt det första steget (som omfattar även det andra steget) har rätt att begränsa sitt ansvar till 300 miljoner SDR. I det tredje steget har staten gemensamt med de stater som är anslutna till tilläggskonventionen ett kompletterande ansvar med 125 miljoner SDR. Därutöver finns det fjärde steget med ett särskilt statsansvar för atomolyckor i intervallet mellan 425 miljoner SDR och (högsta nivån på det särskilda statsansvaret). Om staten har betalat ersättning inom ramen för anläggningshavarens ansvarsbelopp får staten återkräva ersättningen av anläggningshavaren, dennes försäkringsgivare och den mot vilken anläggningshavaren har regressrätt. Statens rätt att återkräva ersättning som i övrigt betalats av statsmedel är starkt begränsad. I huvudsak föreligger regressrätt endast mot en fysisk person som har orsakat skadan uppsåtligen, 35 § atom- ansvarighetslagen (prop. 1981/82:163 s. 24). Ansvaret för atomolyckor vid transporter Ansvaret för atomolyckor som inträffar under transport regleras i 68 och 10 §§. Ansvaret för atomolyckor som orsakats av atomsubstanser som befinner sig utanför atomanläggningen utan att vara under transport regleras i 9 §. Inträffar en olycka under transport av atomsubstans är huvudregeln att den avsändande anläggningshavaren är ansvarig. Det förklaras av att det i regel är avsändaren ensam som kan övervaka och kontrollera ämnenas emballering och sändningens lastning på transportmedlet. Vid transport mellan anläggningar inom konventionsstaternas territo- rier kan avsändande och mottagande anläggningshavare skriftligen kom- ma överens om att ansvarigheten ska övergå till mottagaren . Även om inget sådant avtal ingåtts övergår ansvaret när mottag- aren övertar atomsubstansen. När övertagandet ska anses ha ägt rum framgår inte uttryckligen av lagtexten, men uppges bygga inte bara på den egentliga besittningsgången utan även på visst hänsynstagande till andra omständigheter (, Svensk och internationell atomansvarighetslagstiftning, 1968, s. 37). Vid transport mellan en anläggning i en konventionsstat och avsändare eller mottagare i en icke-konventionsstat är anläggningshavaren i kon- ventionsstaten ansvarig för varje olycka som inträffar under transporten Prop. 2009/10:173 och sker inom lagens geografiska tillämpningsområde. ren kan inte befria sig från ansvaret genom t.ex. skriftligt avtal. Om transporten sker till eller från en atomreaktor i ett transportmedel, t.ex. ett atomfartyg, följer av 6 § tredje stycket och 7 § andra stycket att den landbaserade anläggningens innehavare är ansvarig så länge ämnena finns i innehavarens direkta eller indirekta besittning. Atomskador vid transporter som går i transit över svenskt territorium mellan atomanläggningar i icke-konventionsstater ersätts av den som har tillstånd till transporten. Ansvaret för olyckor utanför atomanläggningar eller vid en avbruten transport Inträffar en atomolycka utanför en atomanläggning utan att det är fråga om en olycka under transport gäller som huvudregel att den anläggnings- havare som senast hade ämnena i sin besittning är ansvarig (9 §). Be- stämmelsen kan aktualiseras t.ex. om ett fartyg med last av atomsub- stanser förliser och behållaren med atomsubstans sjunker till havsbottnen men sedermera fräts sönder, vilket får till följd att en atomskada upp- kommer (, a.a., s. 42). Inträffar en sådan olycka i an- slutning till en avbruten transport bär den ansvaret som vid tiden för avbrottet var ansvarig enligt reglerna om transporter, dvs. den som hade ämnena i sin besittning eller som ansvarar till följd av ett skriftligt avtal som ingåtts med stöd av lag. Ansvar för transportören i vissa fall Enligt 10 § får regeringen eller den myndighet som regeringen bestäm- mer, på ansökan av transportören, förordna att transportören ska ansvara för olyckor under transporten i stället för anläggningshavaren. Detta för- utsätter att transportören och anläggningshavaren är överens om åtgärden och att transportören har tecknat en ansvarsförsäkring eller ställt annan likvärdig säkerhet. Rätt till återkrav mot anläggningshavare I 15 § finns regler om rätt till återkrav mot anläggningshavaren. Om annan än anläggningshavaren med stöd av andra regler än Pariskonven- tionen blir ansvarig för en atomskada i en icke-konventionsstat kan den som blivit ersättningsskyldig inträda i den skadelidandes rätt mot anlägg- ningshavaren. Skador som inte kan särskiljas Stora bevissvårigheter kan uppkomma när det gäller att särskilja atom- skador från andra skador. I 16 § anges därför att atomansvarighetslagens regler ska tillämpas även på annan skada som inträffar med en atomskada när de båda slagen av skador inte kan särskiljas. Solidariskt ansvar, nedsättning av skadeståndet och innehavarens regressrätt Om två eller flera anläggningshavare är ansvariga för samma skada sva- rar de solidariskt för skadeståndet. Ansvaret är solidariskt endast inom ramen för det lägsta ansvarsbelopp som gäller för någon av anläggnings- havarna (18 §). Om den ersättning som betalas ut med stöd av lagen inte räcker som ersättning åt de skadelidande ska deras ersättningar och den ränta som löper på beloppet sättas ned med samma kvotdel (19 §). Anläggningshavarens regressrätt, dvs. rätt att av annan återkräva vad anläggningshavaren har betalat enligt lagen eller motsvarande lagstift- ning i en annan konventionsstat, regleras i 20 §. Regressrätt föreligger enbart mot en fysisk person som har orsakat skadan uppsåtligen eller mot den som genom ett skriftligt avtal med anläggningshavaren uttryckligen åtagit sig att svara för skadan, t.ex. en leverantör av utrustning. Ersättningsanspråk mot anläggningshavare preskriberas om inte den ska- delidande anmäler sitt anspråk hos innehavaren från den dag den skadelidande fick eller med skälig aktsamhet hade bort få kännedom om den skada som medför rätt till ersättning enligt lagen och om den för skadan ansvarige, så kallad korttidspreskription (21 §). Talan om ersättning ska under alla omständigheter väckas mot inne- havaren eller dennes försäkringsgivare från den dag atom- olyckan inträffade. Har skadan orsakats av en atomsubstans som har till- gripits olovligen, förlorats eller övergivits utan att åter ha tillvaratagits, får talan dock inte väckas efter det att har förflutit för tillgreppet, förlusten eller övergivandet. Ersättning av statsmedel för sena skador Preskriptionsreglerna i 21 § kompletteras av regeln i 32 § om ersättning av statsmedel för så kallade sena skador. Denna regel har ingen motsva- righet i men har i likhet med flertalet andra stater funnit att regelsystemet bör kompletteras eftersom det vid en atom- olycka kan uppkomma skador som visar sig först efter olyckan (prop. 1981/82:163 s. 24). Bestämmelsen är tillämplig på atomskador som uppkommit i i följd av en atomolycka för vars skadeverk- ningar innehavaren av en atomanläggning i är ansvarig. Ersätt- ning av statsmedel betalas för skador som visat sig först efter att anlägg- ningshavarens ansvar preskriberats, men för olyckan. Beträffande ersättningsskyldigheten för sena skador gäller samma korttidspreskription som för atomskador i allmänhet. Talan mot innehavaren av en atomanläggning eller dennes försäkrings- givare får väckas i , om atomolyckan helt eller delvis har inträffat i eller atomanläggningen är belägen här och atomolyckan i sin helhet har inträffat utom konventionsstaternas område eller om platsen för olyckan inte kan bestämmas med säkerhet. Om det är nödvändigt för att uppfylla åtagandena i får regeringen förordna om Prop. 2009/10:173 inskränkning av den behörighet som tillkommer svensk domstol (36 §). Talan mot anläggningshavaren eller dennes försäkringsgivare eller mot staten ska väckas vid rätten i den ort där atomolyckan inträffade. Är två eller flera domstolar behöriga, väcks talan vid någon av dem. Saknas behörig domstol ska talan väckas vid (37 §). 5Ett svenskt tillträde till de reviderade ansvarskonventionerna Regeringens bedömning: bör tillträda ändringspro- tokoll till Pariskonvention om skadeståndsansvar på atom- energins område och tilläggskonvention till Pariskonventio- nen. Utredningarnas bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som har berört frågan har till- styrkt att tillträder ändringsprotokollen. Skälen för regeringens bedömning Det finns anledning att först uppmärksamma en EU-rättslig aspekt på frågan om ett svenskt tillträde till ändringsprotokoll till Paris- och tilläggskonventionen. Artikel 13 i innehåller bestämmelser om vilken konventionsstats domstolar som är behöriga att pröva ersättningsanspråk i anledning av en atomolycka. Bestämmelserna berörs av rådets förord- ning (EG) nr 44/2001 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (I-förordningen). Genom ändringsprotokollet till Pariskonventio- nen utvidgas behörigheten för olycksstatens domstolar. I denna fråga har EU exklusiv behörighet. När det däremot gäller frågor som inte inverkar på behåller medlemsstaterna sin behörighet. EU har dock kon- staterat att det inte är möjligt att särskilja de bestämmelser i ändrings- protokollet, som omfattas av EU:s behörighet, från andra frågor som inte inverkar på och som omfattas av medlemsstaternas egen behö- righet. Av praxis följer att medlemsstaterna därför inte utan vidare kan bli parter till ändringsprotokollet. Någon möjlighet för EU att bli part till protokollet finns inte. För att medlemsstaterna, med beaktan- de av EU:s behörighet i vissa delar, ska kunna bli parter till protokollet har unionen därför bemyndigat medlemsstaterna att ratificera eller anslu- ta sig till protokollet i unionens intresse (jfr rådets beslut /882/EG av om bemyndigande för de medlemsstater som är fördragsslutande parter i av om ska- deståndsansvar på atomenergins område att i Europeiska gemenskapens intresse underteckna protokollet om ändring av konventionen, EUT L 338, 23.12.2003, s. 30, Celex 32003D0882, och rådets beslut / 294/EG av om bemyndigande för de medlemsstater som är fördragsslutande parter i av om skadeståndsansvar på atomenergins område att i Europeiska gemenska- pens intresse ratificera eller ansluta sig till protokollet om ändring av konventionen, EUT L 97, , s. 53, Celex 32004D0294). Rådets beslut innebär inte att beslutanderätten i tillträdesfrågan flyttats från de enskilda medlemsstaterna. För del innebär detta att till- trädesfrågan ska följa reglerna i 10 kap. regeringsformen. Tillträde till de reviderade konventionerna Ändringsprotokollet innebär att bestämmelser i allt väsentligt kommer att stämma överens med bestämmelserna i den inom antagna . har tillträtt det så kallade gemensamma protokollet som länkar samman ersättningsreglerna i de båda konventionerna och utvidgar det geografiska tillämpningsområdet. regler omfattar även stater anslutna till , och tvärtom. För att undvika onödiga svårigheter vid tillämpningen av det gemensamma protokollet är det i sig av värde att få ett i det närmaste enhetligt system. Ett skäl för att bör tillträda ändringsprotokollen till Paris- och tilläggskonventionen är att alla andra konventionsstater avser att ansluta sig till den reviderade konventionen. bör agera i enlighet med vad andra stater inom OECD-samarbetet gör så att det finns en i allt väs- entligt harmoniserad lagstiftning på området. Också intresset av nordisk rättslikhet talar för ett tillträde. För de skadelidande innebär den reviderade konventionen flera förbätt- ringar. Skadebegreppet utvidgas och ger bl.a. ökade ersättningsmöjlig- heter vid miljöskador till följd av en radiologisk olycka. Med hänsyn till att miljöskador kan leda till omfattande ersättningsanspråk och involvera mer än en stat, är det av betydelse att försöka skapa enhetliga ersättnings- regler som gäller i alla konventionsstater. De tider inom vilka en skade- lidande har möjlighet att väcka talan förlängs. Skyddet för de skade- lidande förbättras också genom höjda ansvarsnivåer och ökat statsansvar. En omständighet som skulle kunna anföras mot ett svenskt tillträde till ändringsprotokollen är de ekonomiska konsekvenserna av det utökade ansvaret för framför allt kärnkraftsindustrin i , men också för deras kunder i form av företag och privatpersoner. En utgångspunkt i det förslag som redovisades i Atomansvarsutred- ningens betänkande 2006 var att det inte var möjligt för försäkringsmark- naden att utfärda ansvarsförsäkring som tilläggsprotokoll anger i fråga om anläggningshavarens skyldighet att finansiera skadeståndsansvaret. Av underlaget i ärendet framgår dock att det är möjligt för försäkringsmarknaden att med vissa undantag utfärda ansvarsförsäkring . Undantagen gäller bl.a. preskriptionstiden för personskador överstigande och åtgärder för sådana miljöskador som avses i den reviderade konventionen. Det anförda innebär att staten inte behöver åta sig ett betalningsansvar i Prop. 2009/10:173 form av försäkringsgivare eller återförsäkrare i intervallet mellan 550 miljoner och som tidigare krävdes för att skulle kunna tillträda tilläggsprotokollen. Frågan om hur ansvaret i fråga om förlängd preskriptionstid för personskador och miljöskada kan finan- sieras behandlas i avsnitt 7.4. Sammantaget finns det förutsättningar för att genomföra de lag- ändringar och andra åtgärder som behövs för att uppfylla kraven ändringsprotokoll till Paris- och tilläggskonventionen. Enligt reger- ingens bedömning bör därför tillträda dessa ändringsprotokoll. För att göra detta möjligt bör enligt 10 kap. 2 § regeringsfor- men godkänna ändringsprotokollen. 5.2Konventionen om supplerande ersättning för radiologisk skada