prop · GX0385 · 2010-01-08 00:00:00 — Reglerna anger hur och av vem uppgifterna får användas samt tillförsäkrar berörda personer rätt till information och ska- destånd. Integritetsskyddande bestämmelser finns således. När det gäller eventuella framtida överenskommelser inom EU säkerställer dataskydds- rambeslutet en hög skyddsnivå vid behandlingen av personuppgifter som överförs eller görs tillgängliga mellan medlemsstaterna. 12.4Elektroniskt utlämnande på annat sätt än genom direktåtkomst Regeringens förslag: Enstaka personuppgifter får lämnas ut på medium för automatiserad behandling. Regeringen har möjlighet att meddela föreskrifter om att uppgifter får lämnas ut på sådant medium även i andra fall. Utredningen lämnar inte något förslag om utlämnande av uppgifter på medium för automatiserad behandling. Remissinstanserna har inte uttalat sig i frågan. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Bestämmelsen om utlämnande på medium för automatiserad behandling kritiseras från olika utgångspunkter av Rikspo- lisstyrelsen, Säkerhetspolisen, , Flera av dessa kritiserar användningen av begreppet utlämnande på medium för automatiserad behandling. Flertalet anser att regleringen är otidsenlig och att man skapar onödiga begränsningar i informationsutbytet mellan brottsbekämpande myndigheter. anser att bestämmelsen strider mot offentlighetsprincipen. Förbundet efterlyser också en proportionalitetsavvägning mellan skyddet för den personliga integriteten och förbudet mot att använda viss teknik. Både och Säkerhetspolisen efterlyser klarlägganden om vilket uppgiftslämnande som är tillåtet på medium för automatiserad behandling. pekar på att det förekommer ett omfat- tande informationsutbyte både inom och utom landet vid såväl brottsut- redningar som underrättelsearbete och att det kan krävas undantag i för- ordning för information till och Europol. Säkerhetspolisen fram- håller att man måste kunna få stora mängder uppgifter från den övriga polisen överförda elektroniskt i samband med registerkontroll för säker- hetsprövning. Skälen för regeringens förslag: Uppgifter kan lämnas ut från polisen i elektronisk form på medium för automatiserad behandling, bl.a. genom e-post eller genom direkt överföring från ett datasystem till ett annat via allmänna kommunikationsnät. Inte bara direktåtkomst utan även utläm- nande av personuppgifter på medium för automatiserad behandling anses medföra särskilda risker från integritetssynpunkt. Sådant utlämnande innebär nämligen som regel att mottagaren kan bearbeta informationen, t.ex. genom att samköra den mot elektroniska uppgifter som har hämtats från andra informationskällor. Det ökar riskerna för att uppgifterna ska behandlas i strid med de grundläggande kraven på dataskydd. Utläm- nande i elektronisk form skapar också möjlighet för myndigheterna att inrätta rutiner som innefattar dagliga överföringar av större mängder av uppgifter via t.ex. e-post. Även om direktåtkomst generellt får betraktas som den mest känsliga formen av elektroniskt utlämnande kan i vissa fall likartade risker föreligga vid andra former av elektroniskt utlämnande. Med hänsyn härtill föreslås i promemorian att förutsättningarna för ut- lämnande av personuppgifter på medium för automatiserad behandling författningsregleras. ifrågasätter om en bestämmelse av detta slag är förenlig med offentlighetsprincipen. När det gäller den frågan vill rege- ringen påpeka följande. Bestämmelsen påverkar inte rätten att få ta del av allmänna handlingar utan endast i vilken form handlingarna får göras tillgängliga. Vidare finns det inte någon i lag föreskriven skyldighet att lämna ut handlingar elektroniskt som är relevant i detta sammanhang (jfr 2 kap. 13 § tryckfrihetsförordningen). Offentlighetsprincipen utgör såle- des inget hinder mot en bestämmelse av det aktuella slaget. Motsvarande bestämmelser finns i andra registerlagar, exempelvis lagen (2005:787) om behandling av uppgifter i brottsbekämpande verksamhet. (Ju 2008:06) utreder frågan om det ska infö- ras en skyldighet, generellt eller i begränsad utsträckning, att lämna ut elektroniskt lagrade allmänna handlingar i elektronisk form (dir. 2008:26). Om en sådan skyldighet införs kan bestämmelser i olika regis- terlagar, bl.a. den nu föreslagna lagen, behöva ses över. Regeringen delar promemorians bedömning att huvudregeln bör vara Prop. 2009/10:85 att bara enstaka uppgifter får lämnas ut på medium för automatiserad be- handling, t.ex. genom e-post, när förutsättningarna för ett utlämnande i övrigt är uppfyllda. Detta överensstämmer med vad som redan gäller bl.a. för brottsbekämpande verksamhet och som föreslås för åklagarväsendets och personuppgiftsbehandling. Kri- tiken mot användningen av begreppet utlämnande på medium för auto- matiserad behandling bemöts i avsnitt 12.1. I förhållande till myndigheter som får medges direktåtkomst bör det dock inte gälla några begränsningar i fråga om utlämnande på annat elektroniskt medium, med hänsyn till att lagen ska vara teknikneutral. Regeringen avser att i förordning meddela föreskrifter om detta. Med en sådan lösning tillgodoses de synpunkter som bl.a. , Säkerhetspolisen, och Skattever- ket framför. När det gäller utlämnande till andra myndigheter bör rege- ringen också ha möjlighet att i förordning medge sådant elektroniskt ut- lämnande. Regeringen bör vidare ha möjlighet att i förordning medge utlämnande på medium för automatiserad behandling även i andra fall. Som exempel kan nämnas utlämnande av en förundersökning eller annan utredning enligt bestämmelserna i 23 kap. till försvarare eller annat juridiskt biträde. Behovet av att kunna använda elektronisk överfö- ring vid informationsutbytet med och Europol, som Rikspolissty- relsen lyfter fram, kan också lösas på detta sätt. Regeringens bedömning: Det behövs sekretessbrytande regler för att skapa förutsättningar för ett bättre informationsutbyte. Utredningen diskuterar inte frågan på ett generellt plan. Remissinstanserna: Flera remissinstanser, däribland dåvarande Riks- åklagaren, dåvarande , och , har ifrågasatt varför utredningen inte i större utsträckning har beaktat behovet av informationsutbyte mellan brottsbekämpande myndigheter. Promemorians bedömning överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrar sig i frågan ställer sig bakom promemorians bedömning. Skälen för regeringens bedömning Sekretess i den brottsbekämpande verksamheten Sekretesslagen (1980:100) ersattes av offentlighets- och sekretesslagen (2009:400; prop. 2008/09:150). Sekretess till skydd för intresset av att förebygga eller beivra brott regleras i 18 kap. offentlig- hets- och sekretesslagen (tidigare 5 kap. sekretesslagen). i större eller mindre utsträckning, för förundersökningar och motsvarande utredningar enligt 23 kap. (18 kap. 1 §) och som regel för underrättelseuppgifter (18 kap. 2 §). De sekretessbestämmelser till skydd för enskild som tidigare fanns i 9 kap. 17 § sekretesslagen har delats upp på flera paragrafer och finns nu huvudsakligen i 35 kap. offentlighets- och sekretesslagen, som reglerar sekretess till skydd för enskild i verksamhet som syftar till att förebygga eller beivra brott. Sekretessen enligt 35 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (som motsvarar 9 kap. 17 § första stycket sekretesslagen) skyddar enskilds per- sonliga och ekonomiska förhållanden. Sekretessen omfattar bl.a. uppgif- ter i utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål (punkten 1), användning av tvångsmedel (punkten 2), registerkontroll och särskild personutredning enligt säkerhetsskyddslagen (punkten 3), annan verksamhet som syftar till att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott och som bedrivs av en åklagarmyndighet, en polismyndighet, , , eller (punkten 4), register som förs av enligt polisdatalagen eller som annars behandlas där med stöd av den lagen (punkten 6) och misstankeregistret (punkten 7). Brottsanmälningar omfattas också av sekretessen. Sekretessen gäller endast om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående lider skada eller men. För beslut att väcka åtal eller att inte inleda eller lägga ned en förundersökning gäller inte sekretessen (35 kap. 6 §). Sekre- tessen upphör också normalt om uppgiften lämnas till domstol med anledning av åtal (35 kap. 7 §), men i en förundersökning förekommer det ofta uppgifter t.ex. om andra brott som den misstänkte har begått eller om personer som inte berörs av åtalet. För sådana uppgifter upphör sek- retessen inte, om uppgiften uppenbart saknar betydelse i målet (35 kap. 7 § punkten 2). Om åtal inte väcks kvarstår också sekretessen. Därför är det mycket vanligt att det förekommer kvarstående sekretess till skydd för enskild i förundersökningar och andra brottsutredningar. När en förundersökning eller annan motsvarande utredning inleds gäl- ler som regel sekretess enligt både 18 kap. 1 eller 2 § och 35 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen. Sekretessen enligt 18 kap. minskar efter hand och brukar normalt upphöra senast i samband med att åtal väcks. Enligt 35 kap. 2 § gäller sekretess för uppgift i en anmälan eller utsaga av enskild i förhållande till den som anmälan eller utsagan avser, om det kan antas att fara uppkommer för att någon utsätts för våld eller lider annat allvarligt men om uppgiften röjs. Bestämmelser om sekretess för vissa andra av polisens register än de som regleras i 35 kap. 1 § punkterna 6 och 7 finns i 35 kap. 3 och 4 §§. I 3 § regleras sekretessen för belastningsregistret (tidigare 7 kap. 17 § sekretesslagen). I 4 § (tidigare 7 kap. 18 § sekretesslagen) regleras sek- retessen för bl.a. register över strafföreläggande och föreläggande av ord- ningsbot (punkten 1) och uppgift hos som rör brott eller den som har misstänkts, åtalats eller dömts för brott, om uppgiften har lämnats dit för databehandling inom rättsväsendets informationssy- stem i ett annat register än som avses i 1 § (punkten 2). Några sekretessbrytande bestämmelser som tidigare fanns i 9 kap. 17 § finns nu i 35 kap. 810 §§. Dessa avser uppgiftslämnande till enskild och till konkursförvaltare och saknar därför intresse här. Sekretess mellan brottsbekämpande myndigheter Ansvaret för brottsbekämpningen i är uppdelat mellan flera myn- digheter. Gemensamt för dessa är att sekretess i större eller mindre ut- sträckning gäller för åtskilliga av de personuppgifter som behandlas inom ramen för den brottsbekämpande verksamheten. Enligt 8 kap. 1 § offent- lighets- och sekretesslagen får uppgifter för vilka sekretess gäller inte röjas för andra myndigheter, om inte annat framgår av lagen (eller lag eller förordning till vilken lagen hänvisar). När uppgifter ska lämnas mellan myndigheter måste därför hänsyn tas till sekretesslagstiftningen. Motsvarande begränsning gäller vid uppgiftslämnande mellan olika verksamhetsgrenar inom en myndighet, när dessa är att betrakta som självständiga i förhållande till varandra. Det är två kriterier som är vik- tiga vid bedömningen av om det är fråga om olika verksamhetsgrenar. Den ena är om verksamheterna tillämpar samma eller olika sekretess- regler. Det andra är om verksamhetsgrenarna är åtskilda rent organisato- riskt (prop. 2008/09:150 s. 356 f.). Offentlighets- och sekretesslagen innehåller bestämmelser som möjlig- gör utbyte av uppgifter mellan myndigheter utan hinder av sekretess. Av 10 kap. 2 § offentlighets- och sekretesslagen (tidigare 1 kap. 5 § sekre- tesslagen) framgår att sekretessbelagda uppgifter får lämnas från en myndighet till en annan om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten ska kunna fullgöra sin verksamhet. Bestämmelsen, som är avsedd att tillämpas restriktivt, medger inte sekretessgenombrott på den grunden att den mottagande myndigheten behöver uppgifterna i sin verk- samhet. Enligt 10 kap. 28 § första stycket hindrar sekretess inte att upp- gifter lämnas till en annan myndighet om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning (tidigare 14 kap. 1 § sekretesslagen). Uppgifter kan vida- re, med vissa undantag, lämnas ut med stöd av 10 kap. 1926 §§, när uppgifterna behövs för olika i paragraferna angivna ändamål inom brottsbekämpningen, bl.a. förundersökning. Enligt 10 kap. 27 §, den s.k. generalklausulen (tidigare 14 kap. 3 § sekretesslagen), gäller som huvud- regel att en uppgift får lämnas ut till en annan myndighet, om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen ska skydda. Undantag görs dock för vissa sek- retessregler som är av begränsat intresse här. Bedömningen av om upp- giften kan lämnas ut görs av den myndighet som innehar uppgiften, utom i de fall där utlämnandebestämmelsen har konstruerats så att uppgiften alltid ska lämnas ut om det begärs. Bestämmelsen i 6 kap. 5 § offentlighets- och sekretesslagen (tidigare 15 kap. 5 § sekretesslagen) är också viktig i sammanhanget. Den innebär att en myndighet på begäran av en annan myndighet ska lämna ut upp- gifter i den mån hinder inte möter på grund av sekretess eller arbetets behöriga gång. Bestämmelsen kan sägas motsvara allmänhetens rätt att få tillgång till handlingar genom offentlighetsprincipen, men utlämnande- skyldigheten är mer vidsträckt och omfattar alla typer av uppgifter som myndigheten förfogar över, bl.a. uppgifter i handlingar som inte är all- Prop. 2009/10:85 männa. Paragrafen innebär att om en myndighet begär att få del av upp- gifter hos en annan myndighet och någon sekretessbrytande bestämmelse är tillämplig, så ska uppgifterna lämnas ut. Detsamma gäller givetvis om de begärda uppgifterna är offentliga. I 35 kap. 10 § offentlighets- och sekretesslagen föreskrivs att en upp- gift, utan hinder av sekretessen i 35 kap. 1 §, får lämnas ut enligt vad som föreskrivs i bl.a. polisdatalagen och i förordningar som meddelats med stöd av den lagen. Motsvarande bestämmelse infördes i sekretessla- gen i samband med att den absoluta sekretessen för polisregister avskaf- fades (se prop. 1997/98:97) och har i sak oförändrad förts över till den nya offentlighets- och sekretesslagen. Syftet med bestämmelsen är bl.a. att myndigheterna inte ska behöva förlita sig på en sekretessprövning i de fall där det i författning anges att uppgifter får lämnas ut. I 68 §§ polis- datalagen (1998:622) finns bestämmelser om att uppgifter får lämnas ut. Sådana bestämmelser finns även i polisdataförordningen, se bl.a. 8, 10, 17, 17 a och 18 §§. Beredningen för rättsväsendets utveckling har i betänkandet Ett effekti- vare brottmålsförfarande några ytterligare åtgärder (SOU 2005:117 s. 152 f.) föreslagit att sekretessen i 9 kap. 17 § sekretesslagen (som regleras i olika paragrafer i framför allt 35 kap. offentlighets- och sekretesslagen) inte ska gälla vid informationsutbyte mellan brottsbe- kämpande myndigheter. Skälet är att den nuvarande regleringen inte täcker det behov som myndigheterna har av att utbyta information med varandra. Betänkandet, som har remissbehandlats, bereds i (). Förhållandet mellan direktåtkomst och sekretess En bestämmelse om direktåtkomst reglerar endast tillåtligheten av ett visst tillvägagångssätt för att lämna ut uppgifter. En sådan bestämmelse har alltså inte någon självständig sekretessbrytande effekt; den är inte att se som en uppgiftsskyldighet enligt 10 kap. 28 § första stycket offentlig- hets- och sekretesslagen (se bl.a. prop. 2004/05:164 s. 83 och 2006/07:46 s. 80). Möjligheterna för t.ex. en myndighet att vid informationsutbyte med en annan myndighet överföra uppgifter genom att medge den senare direktåtkomst till uppgifter som behandlas automatiserat begränsas därför inte sällan av sekretess. Eftersom direktåtkomst innebär att den motta- gande myndigheten fritt kan avgöra vilka uppgifter inom ramen för den beviljade direktåtkomsten den vill ta del av, blir uppgifterna att anse som utlämnade i och med att direktåtkomst medges. Det spelar ingen roll om den mottagande myndigheten faktiskt tar del av en viss uppgift eller inte. En myndighet kan därför inte tillåta en annan myndighet direktåt- komst till uppgifter som, vid en sekretessprövning, den senare myndig- heten inte med säkerhet skulle ha rätt att ta del av (prop. 2007/08:160 s. 73). Direktåtkomst förutsätter därför att det är fråga om offentliga upp- gifter, uppgifter som omfattas av en författningsbestämmelse om upp- giftsskyldighet eller i undantagsfall uppgifter som kan lämnas ut rutinmässigt med stöd av generalklausulen. Den dåvarande regeringen gjorde i prop. 2004/05:164 Prop. 2009/10:85 brottsbekämpning Effektivare uppgiftsbehandling bedömningen att det krävs en tydlig sekretessbrytande reglering för att utan risk för problem från sekretessynpunkt ska kunna medge andra brottsbekäm- pande myndigheter direktåtkomst, om direktåtkomsten ska avse annat än uppgifter som inte omfattas av sekretess. Därför infördes en sekretess- brytande bestämmelse i 2 § förordningen (2005:791) om behandling av uppgifter i brottsbekämpande verksamhet. Samma bedömning görs avseende möjlighet att lämna ut uppgifter i betänkandet personuppgiftsbe- handling Integritet Effektivitet (SOU 2006:18) och avseende åklagar- väsendet i betänkandet Åklagarväsendets brottsbekämpning Integritet Effektivitet (SOU 2008:87). Betänkandena har remissbehandlats och är föremål för beredning i (Försvarsdepartementet respektive ). De skäl som anfördes i lagstiftningsärendet rörande per- sonuppgiftsbehandling för att det behövs sekretessbrytande regler har bärkraft även när det gäller uppgiftslämnande från polisen. Flera remiss- instanser har i sina yttranden över utredningens förslag påtalat behovet av sekretessbrytande regler även av andra skäl. Beredningen för rättsvä- sendets utveckling har övervägt det generella behovet av sekretessbry- tande regler och kommit till samma slutsats. Det bör därför införas sekre- tessbrytande regler i den nya lagen. Det har införts en särskild bestämmelse om överföring av sek- retess vid direktåtkomst (prop. 2007/08:160). Om en myndighet hos en annan myndighet har elektronisk tillgång till en upptagning för automa- tiserad behandling och en uppgift i denna upptagning är sekretessreglerad blir sekretessbestämmelsen, enligt 11 kap. 4 § offentlighets- och sekre- tesslagen, tillämplig även hos den mottagande myndigheten. Sekretessen gäller dock inte om uppgiften ingår i ett beslut hos den mottagande myn- digheten. Sekretessen enligt paragrafen ska inte heller tillämpas när det hos den mottagande myndigheten finns en annan primär sekretessbe- stämmelse än 21 kap. 1, 3, 5, och 7 §§ som skyddar samma intresse (11 kap. 8 § offentlighets- och sekretesslagen). Sekretessen enligt 11 kap. 4 § gäller för sådana uppgifter som andra myndigheter får tillgång till genom direktåtkomst till uppgifter som polisen behandlar. Eftersom samtliga brottsbekämpande myndigheter i princip tillämpar samma pri- mära sekretessbestämmelser, och en bestämmelse om primär sekretess gäller framför den nu angivna paragrafen, får 11 kap. 4 § offentlighets- och sekretesslagen begränsad betydelse. Regeringens förslag: , polismyndigheter, Eko- brottsmyndigheten, , , Kustbevakning- en och har, trots sekretess enligt 21 kap. 3 § första stycket och 35 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen, rätt att ta del av uppgifter som har gjorts gemensamt tillgängliga hos polisen, om den mottagande myndigheten behöver uppgifterna i sin brottsbekäm- pande verksamhet. Under samma förutsättningar ska polismyndigheter, Ekobrottsmyn- digheten, , och ha rätt att ta del av uppgifter i fingeravtrycks- eller signalementsregister. Polismyndigheter, , , och har också, under samma förutsätt- ningar, rätt att ta del av uppgifter om huruvida personer förekommer i register över DNA-profiler. Bestämmelserna om sekretessgenombrott gäller även i förhållande till Säkerhetspolisen. ska ha rätt att ta del av upp- gifter i register över DNA-profiler samt fingeravtrycks- eller signale- mentsregister, om uppgifterna behövs i myndighetens verksamhet. Personuppgifter som är nödvändiga för att framställa rättsstatistik ska lämnas till den myndighet som ansvarar för att framställa sådan statistik. Utredningens förslag: Uppgifter som behandlas för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet och uppgifter ur det all- männa spaningsregistret ska få lämnas ut till övriga brottsbekämpande myndigheter, men endast om uppgiften kan antas ha särskild betydelse för en pågående undersökning i myndighetens brottsutredande verksam- het eller för andra brottsbekämpande åtgärder (se 3 och 4 §§ förslaget till förordning, SOU 2001:92, s. 209). Remissinstanserna har inte haft någon invändning mot utredningens förslag. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Promemorian föreslår inte att sekretessen för uppgifter i register över DNA-profiler ska brytas i förhållande till och Kustbevak- ningen. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrar sig ställer sig i princip bakom förslaget. Kammarrätten i anser dock att det av lagtexten bör framgå att andra brottsbekämpande myndigheter bara får tillgång till uppgifter när de behöver detta för att bedriva den brottsbe- kämpande verksamhet som de är ålagda enligt lag eller annan författning. invänder mot förslaget att samla bestämmelserna om utläm- nande av uppgifter i lagens andra kapitel. Verket tar också upp frågan om de sekretessbrytande bestämmelserna är uttömmande. anser att man i det fortsatta arbetet bör överväga om inte även vissa andra myndigheter, som deltar i samarbetet i regionala underrättelsecentrum, bör omfattas av sekretessgenombrott. om man inte bör göra undantag också för sekretess i ärenden om besöks- Skälen för regeringens förslag Sekretessgenombrott mellan de brottsbekämpande myndigheterna För att öka möjligheterna till informationsutbyte med andra brottsbe- kämpande myndigheter (jfr avsnitt 12.1) och för att skapa förutsättningar för att polisen ska kunna medge direktåtkomst till uppgifter som gjorts gemensamt tillgängliga i dess brottsbekämpande verksamhet behövs det regler som bryter sekretess. Frågan är då hur dessa regler bör utformas. Eftersom den sekretessbrytande bestämmelsen bl.a. ska möjliggöra direktåtkomst, måste sekretessprövningen göras innan direktåtkomsten Sekretessprövningen kan därför inte vara alltför komplicerad. Den sekretessbrytande regeln måste således tillåta ett relativt brett sek- retessgenombrott men i gengäld kommer den, som utvecklas närmare i det följande, att kompletteras med andra integritetsskyddande bestäm- Enligt promemorian ligger det i sakens natur att en sekretessbrytande bestämmelse som ska möjliggöra direktåtkomst mellan brottsbekäm- pande myndigheter måste vara generellt utformad, eftersom det vid direktåtkomst saknas möjlighet att göra en sekretessprövning i varje Prövningen måste i stället, som nämnts ovan, göras i förväg. Med hänsyn till intresset av ett gott skydd för den personliga integriteten anser promemorian att ett fullständigt sekretessgenombrott mellan de brottsbekämpande myndigheterna inte är acceptabelt. sen består gentemot allmänheten och effektivitetsaspekterna väger tungt, bör någon form av begränsning i den sekretessbrytande bestämmelsen Uppgifter som omfattas av sekretess till skydd för enskild kan vara Därför är det viktigt att andra enheter inom polisen och andra brottsbekämpande myndigheter får tillgång till sådana uppgifter bara när de behöver det för att kunna bedriva den brottsbekäm- pande verksamhet som de är ålagda enligt lag eller annan författning. Enligt promemorian bör just detta behov utgöra det rekvisit som begrän- sar den sekretessbrytande bestämmelsen. Regeringen ställer sig bakom Då den föreslagna regeln har det uttryckliga syftet att tillåta frekvent utlämnande bör enligt regeringens mening behovsbedömningen kunna göras inom tämligen vida ramar. Bedömningen av vad mottagaren behö- ver får göras främst utifrån myndighetens brottsbekämpande uppgifter och med utgångspunkt i de behov som typiskt sett föreligger.