prop · GX03142 · 2010-03-15 00:00:00 — Vårdnadshavarens skadeståndsansvar för skador som barnet orsakar regleras inte i någon särskild lagregel. Ansvaret följer i stället av culpa- regeln i 2 kap. 1 § skadeståndslagen. Oaktsamhetsbedömning ska göras Prop. 2009/10:142 på sedvanliga skadeståndsrättsliga grunder och får sin innebörd närmare preciserad bl.a. genom den nämnda bestämmelsen i 6 kap. 2 § andra stycket tredje meningen . Vårdnadshavarens ansvar förutsätter att det föreligger adekvat kausa- litet mellan vårdnadshavarens vårdslöshet och skadan. Vårdnadshavarens underlåtenhet att se till att barnet står under uppsikt eller att vidta andra lämpliga åtgärder ska alltså kunna hänföras till en konkret situation i vilken barnet har orsakat skada. Vårdnadshavaren ska dessutom genom sitt förhållningssätt anses ha vållat skadan. Vårdnadshavaren anses där- emot inte ha försummat sin tillsynsplikt så snart barnet orsakar en skada. I tillsynsansvaret ligger att vårdnadshavaren, inom ramen för vad som är möjligt, ska vidta de åtgärder som behövs för att barnet inte ska orsaka skada. Om skada uppstår trots att vårdnadshavaren har uppfyllt sin till- synsplikt, blir vårdnadshavaren inte skadeståndsskyldig. Om barnet har orsakat en skada genom en olyckshändelse och därför inte är skadeståndsskyldigt kan vårdnadshavaren ändå bli ansvarig under förutsättning att han eller hon uppsåtligen eller av oaktsamhet har brustit i sin plikt att se till att barnet får vägledning och står under uppsikt. I den mån direkt uppsikt inte behövs kan det vara nödvändigt att vård- nadshavaren vidtar andra lämpliga åtgärder för att kravet på tillsyn ska vara uppfyllt. Det bör t.ex. krävas att vårdnadshavaren ger även äldre barn och ungdomar vägledning och aktivt bestämmer gränserna för deras frihet. Det innebär att vårdnadshavaren i vissa situationer kan vara skyl- dig att ge förhållningsorder, förmaningar och instruktioner för att vård- nadshavaren ska uppfylla kravet på att vidta lämpliga åtgärder. I vissa fall kan det också krävas att vårdnadshavaren meddelar restriktioner när det gäller vad barnet tillåts att sysselsätta sig med (prop. 1993/94:57). Det finns endast begränsad rättspraxis där en vårdnadshavare har an- setts skadeståndsskyldig för skador som ett barn har orsakat. 4.2Tidigare förslag om ett skärpt skadeståndsansvar för föräldrar proposition med förslag till ny skadeståndslag diskuterades ett skärpt skadeståndsansvar för föräldrar (prop. Bakgrunden var vissa förslag som hade framställt. Kommittén föreslog att föräldraansvaret skulle markeras genom en uttrycklig be- stämmelse om skadeståndsskyldighet på grund av bristande tillsyn eller annan försummelse i vården av barn. Regeringen ansåg det dock inte påkallat att införa en särskild regel om ansvar vid försummelse av tillsyn över barn (s. 172). Också tanken på ett, som det kallades, objektivt ansvar berördes i propositionen, dvs. ett ansvar oberoende av eget vållande men grundat på barnets vållande (här fortsättningsvis benämnt principalansvar). Skade- ståndskommitténs motsvarighet i hade övervägt och föreslagit en regel om ansvar utan egen skuld för skada som vållas av barn. stämmelse med den innebörden infördes också i (se avsnitt 4.4). I fråga om ett principalansvar för föräldrar förde regeringen följande resonemang (s. 170). Från den skadelidandes synpunkt skulle det självfallet vara en fördel, om vård- nadshavarens ansvar kunde skärpas i förhållande till det culpaansvar som gäller Kommittén och flera remissinstanser har diskuterat frågan om ett En reform i den riktningen skulle emellertid rimma illa med den allmänna syn som jag i det föregående har utvecklat på hur det skadeståndsrättsliga reformarbetet bör bedrivas när det gäller reglerna om ersätt- ning för person- och egendomsskada. Som jag redan har antytt intar inte skador vållade av barn någon sådan särställning att en skärpning av ansvarsreglerna är Motiven mot ett principalansvar för föräldrar innebar främst att ersätt- ningsbehoven i samhället inte i första hand skulle tillgodoses genom skadestånd utan genom försäkringslösningar. Något förslag om ett prin- cipalansvar för vårdnadshavare lades alltså inte fram. Den ökade ungdomsbrottsligheten gjorde att (Brå) på uppdrag tillsatte en arbetsgrupp med uppgift att undersöka möjligheterna att utvidga föräldrars och andra vårdnadshavares ansvar för sina barns brottsliga handlingar. gruppen redovisade resultatet av sitt arbete i rapporten och föräldrarnas ansvar (BRÅ-PM 1990-1). I rapporten konstaterades att ungdomsbrottsligheten var omfattande och utgjorde ett allvarligt samhällsproblem. Arbetsgruppen hade utfört en attitydundersökning som visade att av de tillfrågade ansåg att föräldrarna borde ta ett större ansvar för de ungas uppfostran. av de tillfrågade ansåg även att föräldrarna eller föräldrarna och barnen gemensamt borde svara för följderna av de skador som barnen orsakar. Arbetsgruppen ansåg att avståndet mellan ungdomar och deras föräld- rar hade ökat och konstaterade att föräldrar och andra i den unges naturliga nätverk är de som bäst kan förebygga avvikande beteende bland de unga. I rapporten uttalades följande med anledning av ställningstagandet i Arbetsgruppen har för sin del noterat att de argument som användes för att år 1972 avfärda såväl ett strikt föräldraansvar som ett i lagen nedskrivet tillsyns- ansvar inte kan ha avgörande betydelse i det brottspreventiva perspektiv som gruppen bedriver sitt arbete. Det intressanta för gruppen är inte att stärka skade- ståndsreglernas roll att garantera kompensation för liden skada utan i stället att undersöka deras möjliga funktion i preventionen mot brott och skadegörelse. Arbetsgruppen kom fram till att föräldrarnas huvudansvar för barn och unga borde markeras ytterligare. Skärpningen borde ske inom ramen för Lagtekniskt urskilde arbetsgruppen tre alternativ. Ett alternativ var att skärpa vållandeansvaret (culpaansvaret) för föräldrar. Man kunde i så fall tänka sig att föräldrar fick svara inte bara för underlåtenhet att hindra sitt barn från att utföra en skadevållande handling, utan också för underlåten- het att förebygga sådana handlingar. Domstolarna skulle med en sådan lösning ställa strängare krav på föräldrarna när de utövar sin tillsyn över barnen. Detta alternativ avvisades bl.a. på grund av att det inte ansågs ligga i linje med syftet med en ansvarsskärpning. Ett andra alternativ var att införa ett s.k. presumtionsansvar. Det inne- bär att bevisbördan kastas om. Kan den ansvarige här en förälder inte bevisa motsatsen, antar man att han eller hon genom uppsåt eller vårds- löshet har orsakat skadan. Arbetsgruppen konstaterade att eftersom det är svårt att leda i bevis att man har varit helt fri från vårdslöshet, så skulle denna lösning innebära en risk för ett ökat antal tvister om föräldrars skadeståndsskyldighet. Också detta alternativ avvisades, bl.a. för att det handlar om en lagteknisk konstruktion som är svårbegriplig för många och för att den inte förekommer i skadeståndslagen. Det tredje alternativet var att införa ett principalansvar för vårdnads- havare avseende skador som deras barn vållar uppsåtligen eller genom vårdslöshet (arbetsgruppen betecknade detta som ett strikt ansvar). Gruppen fastnade för denna lösning. Ansvarstypen ansågs stämma väl överens med skadeståndslagens systematik, eftersom den har samma konstruktion som arbetsgivaransvaret. Arbetsgruppen ansåg att principal- ansvaret skulle begränsas till ett belopp som motsvarar en femtedel av basbeloppet (uppgick basbeloppet till och en femtedel av detta var ). Arbetsgruppen betonade att den var medveten om att den föreslagna lagändringen inte ensam kunde få någon större betydelse för att minska brottsligheten bland unga. Ändringen hade, sades det, snarare till syfte att vara en markering av den vikt som samhället borde tillskriva föräldrarnas brottsförebyggande roll. Gruppen föreslog även vissa ytterligare åtgärder i syfte att förbättra föräldrarnas möjligheter att ta ansvar för sina barn, dock utan skadeståndsrättslig innebörd. En sådan åtgärd var ökad möjlig- het för föräldrar att ta ledigt från arbetet för att följa med sina barn till skolan. slutbetänkande Våld och brottsoffer (SOU 1990:92) tillsatte regeringen en utredning, , med upp- drag att överväga åtgärder för att motverka våld och för att förbättra stödet till brottsoffren. Bakgrunden var den markanta ökningen av vålds- brottsligheten. Kommissionen föreslog i betänkandet Våld och brotts- offer (SOU 1990:92) en uttrycklig bestämmelse i 6 kap. 2 § föräldra- balken med syfte att markera att barn har behov av och rätt till att för- äldrarna ställer upp på deras sida vid motgångar och svårigheter. Bestäm- melsen skulle enligt förslaget ha följande lydelse. Barnets vårdnads- havare svarar vidare för att barnet får det skydd och stöd barnet behöver om det riskerar att utvecklas ogynnsamt. Kommissionen uttalade även sitt stöd för förslaget i om ett skärpt skadeståndsansvar för vårdnadshavare. (Ds 1993:11) och förslag, liksom de synpunkter som hade framförts vid remissbehandlingen, behandlades i departements- promemorian Vårdnadshavares skadeståndsansvar (Ds 1993:11). memorian avvisades tanken på att införa ett principalansvar för vårdnads- Inte heller ansågs det lämpligt att införa ett presumtionsansvar. stället föreslogs en skärpning av tillsynsbestämmelsen i . Det tillägg som föreslogs hade följande lydelse. vidare för att barnet står under uppsikt i den utsträckning som behövs för att barnet inte skall orsaka skada för någon annan. Den nya regeln syfta- de till att ge vårdnadshavaren ett uttryckligt ansvar för att barnet inte skadar tredje man. 1993/94:57 om vårdnadshavares skadeståndsansvar Frågan om ett skärpt skadeståndsansvar kom sedan att behandlas i 1993/94:57 om vårdnadshavares skadeståndsansvar. de regeringen gick i allt väsentligt på den linje som hade föreslagits i Också regeringen ansåg följaktligen att vård- nadshavarnas ansvar skulle utvidgas. Regeringen erinrade om att det i skilda sammanhang hade rests krav på en skärpning av vårdnadshavarnas skadeståndsansvar för skador som orsakats av barn och hänvisade till ett antal riksdagsmotioner som hade väckts med sådana förslag. na hade anförts bl.a. att ett ökat skadeståndsansvar skulle innebära en klar markering från samhällets sida av föräldrarnas ansvar för sina barn. hade uttalat att det hade blivit allt vanligare att barn och ungdomar gjorde sig skyldiga till skadegörelse och andra brott. I likhet med departementspromemorian avvisade regeringen tanken på att vårdnadshavare skulle vara skadeståndsskyldiga oberoende av egen Regeringen framhöll att syftet med ett utökat skadestånds- ansvar främst var brottspreventivt, men menade att det kunde ifrågasättas om ett principalansvar verkligen hade så stor preventiv effekt. regeringens övertygelse att de flesta föräldrar redan tar ansvar för sina barn och betalar eventuella skador som barnen orsakar. familjer kan situationen dessutom vara sådan att det är föga troligt att föräldrarna skulle fästa någon vikt vid ett ekonomiskt ansvar eller ha för- måga att betala ett eventuellt skadestånd. I propositionen diskuterades också frågan om det utvidgade skade- ståndsansvaret skulle bygga på en presumtion för ansvar, dvs. bevisbördan för vållande är omkastad. En bestämmelse med den inne- börden skulle kunna anknyta till tillsynsregeln i 6 kap. 2 § på så sätt att vårdnadshavaren presumeras ha brustit i sin tillsynsplikt, om inte annat visas. Men också denna lösning avvisades. tionsregel av angivet slag anfördes bl.a. att ett presumtionsansvar skulle innebära att frågan om vårdnadshavares skadeståndsansvar skulle regle- ras annorlunda än annan skadeståndsskyldighet enligt skadeståndslagen. Den skärpning av vårdnadshavares skadeståndsansvar som förordades i propositionen och som kom att genomföras var i sak i överensstäm- melse med den som hade föreslagits i departementspromemorian, alltså ett tillägg till tillsynsbestämmelsen i 6 kap. 2 § . 2009/10:142 fick bestämmelsen sin nuvarande utformning. 4.3Vissa straffrättsliga och processuella regler med anknytning till barns skadevållande handlingar En vårdnadshavare har i vissa fall ett straffrättsligt ansvar för att för- hindra att ett barn begår brott. Ett exempel på detta är 9 kap. 1 § kör- kortslagen (1998:488). Av bestämmelsen följer att om ett barn kör en moped som bara får köras av den som har fyllt , kan vårdnadshavaren dömas till böter om han eller hon uppsåtligen eller av oaktsamhet har underlåtit att göra vad som ankommer på honom eller henne för att förhindra förseelsen. Den som döms för brott enligt denna bestämmelse kan förpliktas att betala skadestånd enligt den all- männa principen att den som begår brott också blir skadeståndsskyldig (om brottet har gett upphov till en ersättningsgill skada). En i sammanhanget viktig bestämmelse finns i 23 kap. 6 § andra stycket . Enligt bestämmelsen är försummelse att fullgöra tillsynsplikten i vissa fall straffsanktionerad. Föräldrar och andra uppfost- rare (t.ex. fosterföräldrar) eller förmyndare kan straffas om de underlåter att hindra den som står under deras vård eller lydnad från att begå brott, när det kan ske utan fara för dem själva eller deras närmaste och utan anmälan till myndighet. Skada som uppkommer till följd av brott mot denna straffbestämmelse omfattas dock inte med automatik av en för- älders skadeståndsansvar (2 kap. 6 § skadeståndslagen). Det krävs att vårdnadshavaren på annan grund anses skadeståndsskyldig (t.ex. vållan- de i den mening som avses i 2 kap. 1 § skadeståndslagen genom bristan- de tillsyn). Om en ungdom har orsakat en skada genom brott, kan den skade- lidandes anspråk på skadestånd prövas i samband med åtal för brottet (22 kap. 1 § ). Hör brottet under allmänt åtal, är åklaga- ren skyldig att i samband med åtalet förbereda och utföra ett skadestånds- anspråk som riktas mot den tilltalade, om det kan ske utan väsentlig olägenhet och den skadelidandes anspråk inte är uppenbart obefogat (22 kap. 2 §). Även ett skadeståndsanspråk mot en vårdnadshavare i anledning av ett brott, som vårdnadshavarens barn har begått, får tas upp till behandling i samband med åtalet (22 kap. 1 och 3 §§). Ofta torde det dock vara mindre lämpligt med hänsyn till att det krävs utredning kring vårdnads- havarens vållande. Skadeståndsanspråket mot vårdnadshavaren förut- sätter bl.a. att det går att visa vårdslöshet i förhållande till skadan. Det är oklart om åklagaren är skyldig att föra även en sådan talan (jfr Högsta domstolens uttalanden i rättsfallet NJA 2008 s. 436). 4.4Föräldrars skadeståndsansvar i och svarar en förälder, liksom i , fullt ut för skador som av ett barn, om föräldern har brustit i sin tillsyn över barnet. Därtill svarar föräldern oavsett egen skuld i viss begränsad utsträckning även för övrig skada som barnet (under ) har vållat uppsåtligen Prop. 2009/10:142 eller genom vårdslöshet, dvs. en form av principalansvar. bara göras gällande om barnet bor eller vistas hos föräldern. I förarbetena till regleringen anfördes att ungdomskriminaliteten hade varit stigande under . Det pekades på att ett skärpt skade- ståndsansvar för föräldrar kan motverka vissa former av ungdomskrimi- nalitet. Skadeståndsansvaret kan påverka föräldrar att vara mer uppmärk- samma på vad deras barn företar sig. På så sätt skulle ansvaret kunna vara ett medel att minska antalet skador orsakade av barn. Vidare ansågs att ansvaret gav uttryck för den samhälleliga värderingen att det mellan föräldrar och barn finns ett nära ansvars- och solidaritetsförhållande. Detta skulle indirekt kunna bidra till att stärka familjen som en social grupp i samhället. Ett ytterligare skäl för det skärpta ansvaret för vård- nadshavare var hänsynen till den skadelidande. Ett barn har ofta inte själv ekonomiska resurser att kompensera den skadelidande. Föräldrars principalansvar är begränsat till för varje skadehändelse (hver enkelt skadevolding). När bestämmelserna infördes var beloppsbegränsningen . Den har därefter höjts till och till nu gällan- de . Beloppsbegränsningen gäller för varje barn. Om tre barn gör sig skyldiga till en skada motsvarande , har den skadelidande rätt till ersättning från föräldrarna fullt ut såväl om det är fråga om tre föräldrapar som har var sitt barn eller om ett föräldra- par som har alla tre barnen. Principalansvaret för föräldrar är en integrerad del av det norska skade- ståndsrättsliga systemet . I tidigare omnämnda BRÅ-PM Barnens brott och föräldrarnas ansvar (BRÅ-PM 1990-1) uttalades att den norska regeln tillkom som en föga observerad detalj i ett större lag- stiftningskomplex. Det har såvitt känt inte genomförts någon närmare ut- värdering av de norska bestämmelserna om föräldrars principalansvar. finns även i en skadeståndsrättslig reglering som liknar den norska modellen. Enligt den danska lagen ska den som har vårdnaden om ett hemmaboende barn ersätta skador som barnet är skadeståndsskyldigt för, upp till ett maxbelopp om för varje skadegörande handling eller underlåtenhet. Av förarbete- na till lagen framgår att även den danska lagen har ett uttalat brotts- preventivt syfte. 5Ett skärpt skadeståndsansvar för vårdnadshavare 5.1Bör föräldrarnas skadeståndsansvar skärpas? Regeringens bedömning: Föräldrarnas skadeståndsansvar för skador orsakade av deras barn och ungdomar bör skärpas. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Många av remissinstan- serna delar promemorians bedömning eller lämnar den utan invändning. Det gäller bl.a. , , , , , Kronofogdemyndig- heten, , , , , , kommun, , i samhället () och Kommuner och Landsting. Ett förhållandevis stort antal remissinstanser, bl.a. ombudsmän (), , , , , i län, , , , Stiftelsen skolan i , , och och Skola, anser dock inte att det finns tillräckliga skäl för ett skärpt skadeståndsansvar, främst eftersom promemorians bedömning av den preventiva effekten inte är underbyggd av empiriska fakta. Flera av dessa remissinstanser framhåller att det nuvarande skade- ståndsansvaret för vårdnadshavare är tillräckligt och att ett skärpt skade- ståndsansvar skulle drabba ekonomiskt svaga föräldrar. Skälen för regeringens bedömning Ungdomsbrottslighet och utveckling över tid Regeringen lägger stor vikt vid att förebygga att ungdomar begår brott. Ambitionen är att successivt identifiera och genomföra reformer som bidrar till minskad ungdomsbrottslighet. En förhållandevis stor andel av ungdomarna begår snatterier eller stölder. Denna brottstyp kan därför sägas vara ett ung- domsbrott. Däremot begår endast en liten andel av ungdomarna person- rån. Trots detta kan även personrån ses som ett typiskt ungdomsbrott, eftersom en oproportionerligt stor andel av dem som misstänks för personrån är underåriga. En allmän uppfattning är att ungdomsbrottsligheten blir både vanligare och grövre. framförs det ofta från kriminologiskt håll att brottsnivån är tämligen och att ett ökat antal anmälda brott inte nödvändigtvis återspeglar en faktisk ökning av antalet brott som begås. Förändringar av den anmälda brottsligheten måste därför bedömas med försiktighet. Om man däremot blickar längre tillbaka i tiden, torde det stå klart att brottsligheten inklusive ungdomsbrottsligheten i samhället har ökat. Som en indikation på detta kan nämnas att så sent som polisanmäldes endast 200 000 brott att jämföra med ca 1,3 miljoner brott . Orsakerna till brottsutvecklingen är förstås många och i alla delar inte möjliga att härleda specifikt. Vissa samhällsförändringar anses som sär- skilt betydelsefulla. Gemensamt för dessa är att de flesta upplever för- ändringarna som i grunden positiva. En sådan grundläggande förändring i samhället är urbaniseringen och övergången från att bo i små samhällen till att i stället leva i större städer. Utvecklingen har å ena sidan varit en förutsättning för en hög nivå av välstånd. Detta har å andra sidan inne- burit en minskad social kontroll och ökad anonymitet, vilket förstås ökar antalet möjligheter att begå brott. kunde t.ex. familj och kyrka i viss mån kontrollera att samhällets normsystem efterlevdes. Matbutiker- na har förändrats från detaljhandel över disk till snabbköp med själv- plock, vilket är själva grunden till den massbrottslighet som snatterier och andra butiksstölder utgör. Den kraftigt ökade privatbilismen är en av grundstenarna i brottslighetens infrastruktur. Genom biltransporter går det att genomföra stölder och rån på ett helt annat sätt än i tidigare epoker. Den allmänna välståndsökningen har lett till att det helt enkelt finns mer saker att stjäla. Teknikutveckling i olika former påverkar brottsligheten. Internet utgör t.ex. en helt ny infrastruktur för brottslighet av olika slag, från förmögenhetsbrott till hotbrott. I någon mån kan Internet måhända jämföras med privatbilismens genomslag på så sätt att en ny plattform för brottslighet skapas. Teknikutveckling kan även på- verka brottsutvecklingen åt andra hållet. T.ex. har införandet av elektro- nisk startspärr i bilar inneburit att antalet stölder av nya bilar har gått tillbaka mycket kraftigt. För kriminalpolitiken blir utmaningen att beakta dessa samhälleliga förändringar och att finna strategier för att minska de skadliga effekter som de kan föra med sig. Det kan t.ex. finnas skäl att försöka kompen- sera den minskade sociala kontrollen genom åtgärder som ger föräldrarna ett starkare incitament att utöva tillsyn över sina barn och ungdomar. Det finns åtskilliga metodologiska problem med att beskriva brottsstruk- turen i samhället. Detta sammanhänger med den grundläggande skill- naden mellan faktisk brottslighet och anmäld brottslighet. Den faktiska brottsligheten kan se väsentligt annorlunda ut jämfört med den anmälda brottslighet som framgår av kriminalstatistiken. För att försöka fånga den faktiska brottsligheten använder kriminologer olika källor, där s.k. offer- och självdeklarationsundersökningar är mest framträdande. Exempel på sådana undersökningar är SCB:s Undersökning av levnadsförhållanden () samt Brå:s båda undersökningar Nationella trygghetsundersök- ningen (NTU) och Ungdomar och brott. En annan kunskapskälla är infor- mation från sjukvården, s.k. patientdata. Alla dessa källor är behäftade med brister, men rätt använda kan de ge en indikation på den faktiska brottslighetens struktur. misstänktes 76 122 personer för brott mot . Av dessa var 14 461 personer i åldrarna , dvs. ca 20 pro- cent av de misstänkta personerna. Ungdomar mellan femton och utgjorde av befolkningen i . Till detta ska läggas uppskattningsvis närmare 20 000 barn som misstänks för brott (2007:16, Barn som begår brott). Barn och ungdomar är alltså kraftigt överrepresenterade i brottsstatistik- en. En överrepresentation visar sig även i de övriga källor som brukar användas för att beskriva den faktiska brottsligheten. Det kan därför fastslås att barn och ungdomar är de klart mest brottsaktiva i samhället. I detta perspektiv är det av underordnat intresse om ungdomsbrottsligheten i termer av antal brott har ökat eller minskat . Den nuvarande nivån är enligt regeringens uppfattning under alla förhållanden allt för hög. När det gäller vilka brott ungdomar begår finns det vissa skillnader i Prop. 2009/10:142 jämförelse med den vuxna befolkningen. Som ytterligheter kan nämnas att av dem som misstänks för rån mot en privat- person själva är underåriga medan den åldersgruppen knappt återfinns bland dem som misstänks för ekonomisk brottslighet. Brå har med beaktande av ett flertal alternativa källor kommit fram till att butiksstölder, skadegörelse och cykelstölder är typiska ungdomsbrott både på så sätt att det är förhållandevis vanligt att ungdomar begår sådana brott och att ungdomar svarar för en stor andel av dem som miss- tänks för sådana brott. Brå har vidare pekat på att misshandel och person- rån är exempel på ungdomsbrott i betydelsen att ungdomar utgör en för- hållandevis stor andel av de personer som misstänks för sådana brott