prop · GX03225 · 2010-06-09 00:00:00 — Ett varumärke får inte registreras om det innehåller eller består av 1.något som är ägnat att uppfattas som någon annans firma, 2.något som är ägnat att uppfattas som någon annans egenartade efternamn, allmänt kända konstnärsnamn eller likartat namn, om användningen av märket skulle medföra en nackdel för bäraren av namnet och om namnet uppenbarligen inte syftar på någon avliden, 3.en bild av någon annan som uppenbarligen inte syftar på någon avliden, eller 4. något som kränker någon annans upphovsrätt till ett litterärt eller konstnärligt verk eller någon annans rätt till en fotografisk bild eller ett mönster. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 9.7.3 och 9.8.2, motsvarar väsentligen 14 § första stycket 4 och 5 varumärkeslag. Paragrafen innehåller vissa relativa registreringshinder. Bestämmelserna bygger på artikel 4.4 b och c i varumärkesdirektivet. Av 18 § följer att ska avslå en ansökan om det finns ett hinder enligt denna paragraf. Andra relativa hinder i form av tidigare varukännetecken m.m. behandlas i 8 och 9 §§. Punkten 1 motsvarar den regel om annans firma som fanns i 14 § första stycket 4 varumärkeslag. För att bestämmelsen ska vara tillämplig krävs normalt att märket är identiskt med firman eller att det endast föreligger obetydliga tillägg eller förändringar (jfr SOU 1958:10 s. 285). Däremot finns det inte något krav på att de varor eller tjänster som ansökan om registrering avser överensstämmer med firmans verksamhet. Regeln kan aktualiseras i situationer då ett sökt varumärke inte är förväxlingsbart med en firma på grund av att märket avser andra slags varor eller tjänster, men där märket är så likt firman att märket är ägnat att uppfattas som denna firma. I praktiken är alltså tillämpningsområdet för bestämmelsen begränsat. Punkten 2 stämmer delvis överens med vad som gällde i fråga om hinder på grund av släktnamn, konstnärsnamn och likartade namn enligt 14 § första stycket 4 varumärkeslag. När det gäller terminologin har begreppet släktnamn ersatts med efternamn, vilket är det begrepp som används i namnlagen (1982:670). Därutöver har det gjorts vissa sakliga förändringar. För det första föreligger numera hinder mot varumärkesregistrering endast i de situationer då ett varumärke innehåller något som är ägnat att uppfattas som ett egenartat efternamn. Förändringen utgör en anpassning till den regel om skydd för egenartade efternamn som finns i 20 § namnlagen. Begreppet egenartat efternamn har samma betydelse i varumärkeslagen som i namnlagen. För det andra gäller att det numera krävs att ett konstnärsnamn eller likartat namn måste vara allmänt känt för att det ska föreligga hinder mot registrering av ett varumärke som innehåller ett sådant namn. För det tredje uppställs det numera ett krav på att användningen av ett varumärke som innehåller ett namn skulle medföra nackdel för bäraren av namnet för att namnet ska utgöra registreringshinder. Detta gäller alltså för såväl egenartade efternamn som allmänt kända konstnärsnamn och likartade namn. Samma rekvisit återfinns i 20 § respektive 23 § namnlagen och rekvisiten i förevarande bestämmelse ska tillämpas på motsvarande sätt. I punkten 3 har en modernisering av lagtexten skett på så sätt att orden annans porträtt, som fanns i 14 § första stycket 4 varumärkeslag, har ersatts med orden bild av någon annan. Punkten 4 överensstämmer med bestämmelsen i 14 § första stycket 5 varumärkeslag när det gäller hinder på grund av annans upphovsrätt till litterärt eller konstnärligt verk eller annans rätt till fotografisk bild eller mönster. En skillnad i förhållande till vad som gällde tidigare är att det förhållandet att ett varumärke innehåller eller består av något som är ägnat att uppfattas som titel på annans skyddade litterära eller konstnärliga verk inte längre utgör hinder mot registrering. 2009/10:225 Om en titel anses ha verkshöjd och alltså uppfyller kraven för att erhålla upphovsrättsligt skydd enligt 1 § lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk, föreligger dock hinder, såvida märket innehåller något som innebär en kränkning av upphovsrätten till titeln. 2 kap. 11 § Bestämmelserna i 810 §§ utgör inte hinder mot registrering, om den som innehar den äldre rättigheten medger registreringen. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 9.7.3, finns en bestämmelse om att registrering kan ske trots att det finns ett relativt registreringshinder, om den som innehar den äldre rättigheten medger detta. Den bygger på artikel 4.5 i varumärkesdirektivet. Paragrafen motsvarar i sak 14 § fjärde stycket varumärkes- lag. Liksom tidigare gäller att ett medgivande till registrering saknar betydelse om det finns något absolut hinder mot registrering, se 7 §. Undantag för en del av ett varumärke från skydd 2 kap. 12 § Om ett varumärke innehåller en beståndsdel som inte kan registreras ensam för sig, och det finns en uppenbar risk för att registreringen av märket leder till ovisshet om ensamrättens omfattning, får denna beståndsdel uttryckligen undantas från skyddet vid registreringen. Om beståndsdelen senare uppfyller kraven för registrering, får delen eller varumärket i sin helhet registreras efter ny ansökan utan sådant undantag som avses i första stycket. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 9.2.2, finns bestämmelser om anteckning av s.k. disclaimer vid registrering av ett varumärke. Bestämmelser om disclaimer fanns tidigare i 15 § andra och tredje styckena varumärkeslag. I paragrafens första stycke anges förutsättningarna för när en anteckning om disclaimer får göras. gällde att det skulle finnas särskild anledning att anta att registreringen av märket kan föranleda ovisshet om ensamrättens omfattning. Detta krav har skärpts på så sätt att en anteckning om disclaimer bara kan aktualiseras om det finns en uppenbar risk för att registreringen av märket leder till ovisshet om ensamrättens omfattning. Exempelvis kan det vid registrering av förpackningsutstyrslar som varumärken eller varumärken som innehåller ett geografiskt namn i undantagsfall finnas skäl att göra en anteckning om att ensamrätten inte omfattar själva förpackningen som sådan respektive det geografiska namnet. Bestämmelsen är fakultativ. Det är alltså inte obligatorisk för att göra en anteckning om disclaimer även om det finns förutsättningar för detta. Det är alltså upp till verket att avgöra när det finns anledning att göra en sådan anteckning. Andra stycket motsvarar i sak 15 § tredje stycket varumärkeslag. När det gäller den bestämmelse som fanns i 15 § första stycket i 1960 års varumärkeslag hänvisas till 1 kap. 11 §. Varu- och tjänsteklasser Prop. 2 kap. 13 § Varumärken registreras i en eller flera klasser av varor eller tjänster. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar närmare föreskrifter om indelningen i klasser. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 9.2.2, anges att varumärken registreras för varor eller tjänster i en eller flera klasser. Klassificeringen sker enligt överenskommelsen i rörande den internationella klassificeringen av varor och tjänster för vilka varumärken gälla (senast ändrad ). Paragrafen motsvarar i sak 16 § varumärkeslag. I den bestämmelsen angavs dock att klassindelningen skulle fastställas av . I den nu aktuella bestämmelsen har det i stället tagits in en upplysning om att närmare föreskrifter om klassindelningen meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. 2 kap. 14 § En ansökan om registrering av ett varumärke i ska, i förhållande till andra ansökningar eller till användning som skett av andra varukännetecken, anses gjord med en ansökan om registrering av varumärket som sökanden, eller någon som har överlåtit sin rätt till sökanden, först gjort i ett annat land, om förutsättningarna i andrafjärde styckena är uppfyllda. Den tidigare ansökan ska ha gjorts i 1.ett annat land som är anslutet till för industriellt rättsskydd (SÖ 1970:60), 2.en stat som är ansluten till eller ett område som är anslutet till avtalet om upprättande av världshandelsorganisationen (SÖ 1995:30), eller 3.en annan stat eller ett annat område, om svenska ansökningar ger rätt till motsvarande prioritet där, och om lagstiftningen där i huvudsak stämmer överens med . Ansökan om registrering av varumärket i ska göras från det att ansökan gjordes i det andra landet eller området. En sökande som vill ha prioritet ska begära det innan varumärket har registrerats. Sökanden ska lämna uppgifter om 1.vem som gjorde den tidigare ansökan, 2.var och när den tidigare ansökan gjordes, och 3.den tidigare ansökans nummer, så snart det är möjligt. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 9.9.2, innehåller bestämmelser om s.k. konventionsprioritet. Den har med en mindre språklig ändring utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen bygger huvudsakligen på artikel 4 i . motsvarar i allt väsentligt 30 § varumärkeslag samt 3 § förordningen (1970:495) om utländska varumärken m.m. En nyhet jämfört med dessa bestämmelser är dock att paragrafen omfattar även ansökningar som har gjorts i stater eller områden som är anslutna till avtalet om upprättandet av (). Bakgrunden till denna förändring är att anses medföra en skyldighet att medge prioritet även för ansökningar som gjorts i sådana stater och områden. I praktiken blir ändringen dock knappast av någon större betydelse eftersom de flesta WTO-stater redan tidigare omfattades av regleringen i varumärkeslagen, antingen på grund av att de också är anslutna till eller på grund av att de uppfyller kraven för reciprocitetsbehandling (se prop. 2000/01:13 s. 35). Motsvarande bestämmelser finns i 6 § patentlagen (1967:837), 8 § mönsterskydds- lagen (1970:485) och 3 kap. 6 § växtförädlarrättslagen (1997:306). I första stycket klargörs innebörden av begreppet konventionsprioritet och förutsättningarna för sådan prioritet. Med konventionsprioritet avses att en ansökan om registrering av ett varumärke som ges in här ska anses ha kommit in . Att en ansökan ges prioritet innebär att ansökan anses ha kommit in till då ansökan gjordes vid den utländska registreringsmyndigheten. Denna tidpunkt är avgörande för bl.a. frågan om företrädesrätt i de situationer då flera rättigheter kolliderar med varandra (jfr 1 kap. 13 §). Det är bara den första ansökan som ger rätt till prioritet. Det är alltså inte möjligt att få prioritet från en ansökan som gjorts därefter. Av andra stycket framgår var den tidigare ansökan ska ha getts in för att den ska ge prioritet. Den tidigare ansökan ska ha getts in i en stat som är ansluten till eller (eller ett område anslutet till ). Prioritet kan dock ges även i de fall då den tidigare ansökan gjorts i en stat som inte är ansluten till vare sig eller . Av bestämmelsen framgår att detta förutsätter att en ansökan som gjorts i skulle beviljas prioritet i den staten och att lagstiftningen där i huvudsak överensstämmer med (reciprocitetsbehandling). I tredje stycket anges att ansökan ska ges in från det att den tidigare ansökan gjordes i det andra landet. Som framgår av första stycket är det bara den första ansökan som ger rätt till prioritet. Av fjärde stycket framgår att, för att en ansökan ska medges prioritet, sökanden måste begära detta innan har fattat beslut om registrering av varumärket. Det är alltså inte möjligt att begära prioritet efter det att varumärket har registrerats. Vidare anges vilka uppgifter sökanden ska lämna. När det gäller Patent- och registreringsverkets möjlighet att förelägga sökanden att ge in handlingar, se 15 §. 2 kap. 15 § får förelägga sökanden att inom styrka rätten till prioritet genom att ge in 1.ett bevis om sökandens namn och om ingivningsdagen, utfärdat av den myndighet som har mottagit den tidigare ansökan, och 2.en av samma myndighet styrkt kopia av ansökan och, i förekommande fall, en bild som visar varumärket. Den förelagda tiden får inte löpa ut tidigare än från ingivandet av ansökan om registrering av varumärket i . Följer sökanden inte föreläggandet, gäller inte rätten till prioritet. Sökanden ska upplysas om detta i föreläggandet. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 9.9.2, finns bestämmelser om att får förelägga sökanden att ge in vissa handlingar för att styrka rätten till prioritet. Om ett sådant föreläggande inte följs, gäller inte rätten till prioritet. Paragrafen överensstämmer i sak med 4 § förordningen (1970:495) om utländska varumärken m.m. har dock förtydligats att sökanden i föreläggandet ska upplysas om att rätten till prioritet inte gäller om föreläggandet inte följs. 2 kap. 16 § En ansökan om registrering av ett varumärke ska i förhållande till andra ansökningar eller till användning som skett av andra varukännetecken anses gjord första gången varumärket använts för en vara eller tjänst i samband med visning på en internationell utställning enligt konventionen om internationella utställningar (SÖ 1996:30), om förutsättningarna i andra och tredje styckena är uppfyllda. Ansökan om registrering av varumärket ska göras efter det att varumärket första gången användes på utställningen. En sökande som vill ha prioritet ska begära det innan varumärket har registrerats samt visa när varumärket användes på utställningen. Sökanden ska då också ge in de handlingar som sökanden vill åberopa för att visa att utställningen var sådan som avses i första stycket. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 9.9.2, innehåller bestämmelser om s.k. utställningsprioritet. Första och andra styckena motsvarar i huvudsak 18 § varumärkeslag. En nyhet är dock att det i förevarande bestämmelse klargörs att endast sådana internationella utställningar som avses i konventionen om internationella utställningar ger rätt till prioritet. Tredje stycket motsvarar väsentligen 16 § varumärkesförordning. Det har gjorts ett tillägg om att sökanden ska visa när varumärket användes på utställningen. Om förutsättningarna i paragrafen inte är uppfyllda, gäller inte rätten till prioritet. Handläggningen av en ansökan om registrering 2 kap. 17 § Uppfyller ansökan inte kraven i 1 § första och andra styckena och 2 § eller finns det något hinder mot registrering enligt 410 §§, ska förelägga sökanden att avhjälpa bristerna eller att yttra sig inom . I föreläggandet ska det upplysas om att ansökan kan komma att avskrivas, om sökanden inte svarar i rätt tid. Har sökanden inte betalat ansökningsavgiften, ska verket förelägga sökanden att betala avgiften. I föreläggandet ska det upplysas om att ansökan kan komma att avskrivas, om sökanden inte betalar i rätt tid. Svarar sökanden inte i rätt tid på ett föreläggande enligt första stycket, eller underlåter sökanden att betala ansökningsavgiften efter föreläggande om att betala den, får avskriva ansökan. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 9.2.2, finns bestämmelser om Patent- och registreringsverkets initiala prövning av en ansökan om registrering av ett varumärke. Den har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen motsvarar i huvudsak 19 § första stycket varumärkeslag. Förevarande paragraf anger dock något utförligare än tidigare vilka åtgärder ska vidta. I första stycket klargörs att ska Prop. 2009/10:225 kontrollera att ansökan uppfyller de krav som ställs enligt 1 § första och andra styckena och 2 §. Det ska också kontrolleras att ansökningsavgiften har betalats. Denna del av granskningen är av formell natur. Därutöver ska verket kontrollera om det sökta varumärket kan registreras enligt bestämmelserna i 410 §§ om registreringsvillkor och registreringshinder. Det ska alltså också göras en materiell granskning av ansökan. Om ansökan brister i något avseende, eller om det finns något hinder mot registreringen, ska utfärda ett kompletteringsföreläggande till sökanden. Hur sökanden ska ges för att yttra sig och hur föreläggandet ska utformas är givetvis beroende av omständigheterna i det enskilda fallet. Det bör noteras att det i Singaporekonventionen om varumärkesrätt finns bestämmelser om den kortaste tidsfrist som måste ges för vissa slags kompletteringar. Detta rör kompletteringar avseende fullmakt där tidsfristen ska vara minst en månad om sökanden har hemvist i och i annat fall (se vidare avsnitt 15.5.3). För kompletteringsförelägganden som avser att sökanden ska ge in en handling i original som tidigare getts in elektroniskt ska tidsfristen vara minst en månad från det att tog emot den elektroniska handlingen (se vidare avsnitt 15.8). Vidare följer av konventionen att sökanden måste ges rimlig tid att yttra sig innan ett avslagsbeslut meddelas (se avsnitt 15.15). Föreläggandet ska alltid innehålla en upplysning om att ansökan kan komma att avskrivas om sökanden inte svarar i rätt tid eller, om sökanden har förelagts att betala ansökningsavgiften, inte betalar i rätt tid. I den situationen att det finns registreringshinder bara för vissa av de varor eller tjänster som ansökan avser (jfr 18 §) ska detta framgå av föreläggandet. I andra stycket finns en bestämmelse om att får avskriva ansökan, om sökanden inte svarar i rätt tid eller om sökanden underlåter att följa ett föreläggande om att betala ansökningsavgift. Även om bristen i ansökan är av formell natur, ska ansökan avskrivas och inte avvisas. Om sökanden har svarat efter den tidsfrist som angavs i föreläggandet men innan verket har fattat beslut, ska ansökan naturligtvis inte avskrivas. I ett sådant fall får ansökan prövas enligt 18 §. Det kan finnas närmare föreskrifter om ansökningsförfarandet som har meddelats av regeringen eller av den myndighet som regeringen har bestämt (jfr 1 § fjärde stycket). bör i det fall det är aktuellt göra sökanden uppmärksam på om ansökan inte överensstämmer med dessa föreskrifter och vid behov på lämpligt sätt se till att sökanden avhjälper bristerna. Det förhållandet att ansökan inte följer dessa föreskrifter kan dock inte i sig medföra att ansökan avskrivs med stöd av förevarande paragraf, se dock ovan angående ansökningsavgiften. 2 kap. 18 § Finns det en brist eller ett hinder enligt 17 § första stycket första meningen även efter det att sökanden har yttrat sig, ska ansökan helt eller delvis avslås, om det inte finns skäl att förelägga sökanden på nytt. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 9.2.2, motsvarar delvis 19 § andra stycket varumärkeslag. Den har utformats i enlighet med I paragrafen anges att ska avslå ansökan om det fortfarande finns någon brist eller något hinder efter det att sökanden har yttrat sig. Om bristen endast består i att ansökningsavgiften inte har betalats är paragrafen inte tillämplig. sådant fall får ansökan i stället avskrivas enligt 17 § andra stycket. Paragrafen har utformats så att det framgår att ansökan kan avslås helt Ett beslut att avslå en ansökan helt eller delvis ska innehålla en motivering för var och en av de varor eller tjänster som ansökan inte har beviljats för. Om samma registreringshinder föreligger för flera varor eller tjänster, kan motiveringen i beslutet dock vara gemensam för dessa varor (se dom i mål nr C-239/05 , Training en Consultancy mot Benelux- Merkenbureau, 2007 I-01455, p. Det bör noteras att det fordras att sökanden har yttrat sig för att ett avslagsbeslut ska kunna meddelas. Om sökanden inte har yttrat sig över huvud taget, får i stället avskriva ansökan, se 17 § andra stycket. Avslagsbeslut ska inte heller meddelas om det finns skäl att utfärda ett nytt föreläggande till sökanden. utfärda ett nytt föreläggande kan exempelvis vara att sökanden har rättat till flera brister i ansökan men av förbiseende missat någon brist som framgick av föreläggandet. En annan sådan situation är givetvis om verket vid sin granskning skulle anse att det finns ytterligare hinder som inte har uppmärksammats tidigare. Det förhållandet att en ansökan inte uppfyller sådana föreskrifter som avses i 1 § fjärde stycket kan inte i sig medföra att ansökan avslås, jfr kommentaren till 17 §. 2 kap. 19 § Återkallar sökanden ansökan, ska ärendet avskrivas. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 9.2.2, finns en bestämmelse om avskrivning av ärendet vid återkallelse av ansökan. Bestämmelsen är tillämplig i det fallet att sökanden återkallar ansökan i dess helhet. I en sådan situation ska avskriva ärendet. ske när som helst under handläggningen. Det är inte möjligt att återuppta handläggningen av ett ärende som har avskrivits enligt denna paragraf (jfr 20 §). Återupptagande av en avskriven ansökan Prop. 2 kap. 20 § ska återuppta en ansökan som avskrivits enligt 17 § andra stycket, om sökanden efter utgången av förelagd tid kompletterar eller ändrar sin ansökan. Sökanden ska betala föreskriven återupptagningsavgift. I paragrafen, som saknar motsvarighet varumärkeslag, finns en bestämmelse om återupptagande av en avskriven ansökan. Den har behandlats i avsnitt 15.13. Bestämmelsen har utformats efter samma modell som redan finns på patent- och mönsterskyddsområdena (se 15 § tredje stycket patentlagen, 1967:837, och 14 § fjärde stycket mönsterskyddslagen, 1970:485). Den gör det möjligt för en sökande, vars ansökan har avskrivits enligt 17 § andra stycket, att få handläggningen av ansökan återupptagen. En ansökan som återupptas behåller sin ursprungliga ingivningsdag. Detta har betydelse när det gäller bl.a. företrädesrätten mellan kolliderande rättigheter (se 1 kap. 13 §) och tidpunkten för registreringen (se 32 §). För att ansökan ska återupptas måste sökanden komplettera den och betala föreskriven avgift för återupptagande. En ansökan om återupptagande måste göras efter det att den frist som angavs i föreläggandet löpt ut. I vilken utsträckning en ansökan är möjlig att ändra regleras i 2 §. I bestämmelsen finns till skillnad från i motsvarande bestämmelse i mönsterskyddslagen inte någon begränsning att en ansökan kan återupptas endast en gång. Skälet till detta är att artikel 14 i Singapore- konventionen om varumärkesrätt inte medger en sådan begränsning. Överföring av ansökan på grund av bättre rätt 2 kap. 21 § Om någon påstår inför att han eller hon har bättre rätt till varumärket än sökanden, och saken är oviss, får verket förelägga honom eller henne att väcka talan vid domstol inom . Om talan inte väcks , får påståendet lämnas utan avseende vid den fortsatta prövningen av ansökan. Föreläggandet ska innehålla en upplysning om detta. Pågår ett mål om bättre rätt till varumärket vid domstol, får förklara ärendet om registrering vilande till dess att målet avgjorts slutligt. Paragrafen, som saknar motsvarighet varumärkeslag, innehåller regler om förfarandet när någon påstår sig ha bättre rätt än sökanden till det varumärke som avses med ansökan. Paragrafen har behandlats i avsnitt 14.3.3. Motsvarande bestämmelser finns på det industriella rättskyddets område i övrigt, dock inte när det gäller firmor, se 17 § patentlagen (1967:837), 16 § mönsterskyddslagen (1970:485) och 5 kap. 7 § växtförädlarrättslagen (1997:306). Lagtexten har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen möjliggör, tillsammans med 22 §, för annan än sökanden att under ansökningsförfarandet göra påståenden om bättre rätt till varumärket och att yrka att ansökan om varumärkesregistrering ska överföras till honom eller henne. Alla omständigheter som kan konstituera bättre rätt, och som därmed kan läggas till grund för en överföring, kan åberopas. Som exempel kan anges överlåtelse, bolagsbildning, arv och tidigare användning av varukännetecken (jfr på patentområdet prop. 1966:40 s. 115 och på mönsterskyddsområdet prop. 1969:168 s. 181). Vid ett påstående om bättre rätt som grundar sig på sådana omständigheter som t.ex. överlåtelse eller bolagsbildning kan rättsföljden endast bli att ansökan överförs till den som har visat sig ha bättre rätt. Ett påstående om bättre rätt som grundar sig på sådana omständigheter bör därför normalt sett uppfattas som ett yrkande om överföring. Påståenden om bättre rätt som grundar sig på tidigare användning kan dock syfta till att uppmärksamma på förekomsten av ett hinder mot registrering av ansökan i form av tidigare rättigheter.