prop · GX03220 · 2010-05-06 00:00:00 — Sådana avgifter ska vara skäliga och motsvara betaltjänstleverantörens faktiska kostnader. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag, förutom att det i promemorians förslag anges att eventuella avgifter ska vara rimliga och motsvara leverantörens faktiska kostnader. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. anser att betaltjänstleverantörer bör kunna ta ut en avgift av betaltjänstanvändare som i ramavtal angett att de vill ha information via elektroniskt medium och därefter uppger att de önskar få informationen i pappersform. Skälen för regeringens förslag: I promemorian föreslås en bestämmelse som i sak motsvarar direktivets artikel 32. Den i promemorian föreslagna bestämmelsen avviker språkligt från direktivet genom att det anges att eventuella avgifter ska motsvara betaltjänst- leverantörens faktiska kostnader, medan det i direktivets artikel 32.3 sägs att avgifterna ska stå i proportion till de faktiska kostnaderna. Det finns en nyansskillnad mellan dessa båda bestämmelser såtillvida att promemorians formulering uppställer ett mer direkt samband mellan betaltjänstleverantörens kostnader och den avgift som får tas ut jämfört med direktivets ordalydelse, som även används i promemorians författningskommentar. Som Lagrådet anför anges dessutom i den engelska versionen av direktivet att avgifterna ska vara appropriate and in line with the payment service provider´s actual costs. Det kan dessutom noteras att den franska versionen av direktivet anger att avgifterna ska vara appropriés et conformes aux coûts réels. Det framstår mot denna bakgrund som lämpligt att, i enlighet med promemorians förslag, ange att avgifterna ska motsvara betaltjänst- leverantörens faktiska kostnader. bör det framhållas att avgifterna i samtliga fall ska vara skäliga i såväl direktivet som promemorians förslag anges i stället att de ska vara rimliga och att avgifter som inte motiveras av faktiska kostnader för informa- tionsgivningen inte är tillåtna. I promemorian uttalas att otillåtna avgifter kan vara sådana som syftar till att hindra betaltjänstanvändare från att tillgodogöra sig ytterligare information, eller avgifter som endast syftar till att öka betaltjänst- leverantörens intäkter. Enligt regeringens bedömning bör det avgörande vid bedömningen av en avgifts skälighet vara dess storlek i förhållande till betaltjänstleverantörens kostnader. En avgift som överstiger de skäliga kostnader som betaltjänstleverantören har för att tillhandahålla information bör oavsett syftet med avgiften inte vara tillåten. har framfört att betaltjänstleverantörer bör kunna ta ut en avgift av betaltjänstanvändare som i ramavtal angett att de vill ha information via elektroniskt medium och därefter uppger att de önskar få informationen i pappersform. sådant önskemål från en kund utgöra sådan extra eller mer förekommande information som betaltjänstleverantören får ta ut en avgift för enligt direktivets artikel 32.2. Om sådan information ska tillhandahållas kostnadsfritt, menar att betaltjänst- användarens (kundens) rätt att avgiftsfritt få information i pappersform inträder först då kunden meddelar betaltjänstleverantören att han eller hon önskar få informationen i pappersform. Bestämmelser om tillhandahållande av information till betaltjänst- användare behandlas i avsnitten 8.5.2, 8.6.2, 8.6.6 och 8.6.7. sammanhang kan noteras att direktivet ger medlemsstaterna möjlighet att om de så önskar införa en skyldighet för betaltjänstleverantörer att avgiftsfritt lämna information på papper. I promemorian föreslås att denna möjlighet utnyttjas, vilket också görs i den nu föreslagna lag- stiftningen (se avsnitt 8.7.6). Möjligheten att kostnadsfritt få information i pappersform ger betaltjänstanvändarna, särskilt de som inte använder Internettjänster i någon större utsträckning, stärkta möjligheter att tillvarata sina rättigheter gentemot den betaltjänstleverantör som de har ingått ett ramavtal med. Att denna möjlighet inte skulle finnas tillgänglig för de betaltjänstanvändare som visserligen har ingått ett ramavtal som möjliggör exempelvis initiering av betalningstransaktioner på elektronisk väg, men som själva i ingen eller liten utsträckning använder sig av sådana tjänster, framstår inte som en välavvägd lösning. Enligt regeringens bedömning bör således en betaltjänstanvändare kostnadsfritt kunna få tillgång till information i pappersform, oavsett om han eller hon avtalat om att erhålla informationen på annat sätt eller inte. Förutsättningen är att betaltjänstanvändaren uttryckligen begär att få informationen i pappersform. Direktivet tillåter medlemsstaterna att införa en generell skyldighet för betaltjänstleverantörerna att tillhandahålla kostnadsfri information i pappersform en gång . Här föreslås i stället att information ska tillhandahållas i pappersform, om betaltjänstanvändaren begär det. skyldighet som åläggs betaltjänstleverantörerna är sålunda mindre ingripande än vad direktivet ger utrymme för. Enligt regeringens bedömning bör artikel 32.2 inte vara tillämplig på det tillhandahållande av information i pappersform som här föreslagits. Betaltjänstleverantörer bör därmed inte kunna ta ut någon avgift för tillhandahållande av information i pappersform som sker på begäran av Rätten att avgiftsfritt få information i pappers- form en gång inträder först efter det att betaltjänstanvändaren begärt detta, i enlighet med vad anfört ovan. Betaltjänstleverantörens skyldighet att kostnadsfritt tillhandahålla informationen i pappersform gäller sålunda från den tidpunkt då begäran I praktiken bör detta innebära att det första pappersutskicket till den berörde betaltjänstanvändaren (kunden) ska göras vid den närmast därpå följande tidpunkt då betaltjänstleverantören lämnar information till de kunder som har begärt att få information i pappersform. Om begäran Prop. 2009/10:220 kommer betaltjänstleverantören tillhanda så att det inte är praktiskt möjligt att då tillhandahålla informationen i pappersform, t.ex. om kundens begäran kommer betaltjänstleverantören tillhanda som pappersutskick till berörda kunder görs, får information i pappersform lämnas till kunden med början då pappersutskick görs. Information om extra avgifter eller nedsättning av Direktivets artikel 50 innehåller regler om extra avgifter och nedsättning i Enligt artikel 50.1 ska betalningsmottagaren underrätta betalaren i förväg innan betalningstransaktionen initieras om betalningsmottagaren antingen begär en avgift eller erbjuder en ned- sättning när ett visst betalningsinstrument används för betalnings- Enligt artikelns 50.2 ska en betaltjänstleverantör eller en tredje part som begär en avgift om ett visst betalningsinstrument används underrätta betaltjänstanvändaren om detta innan betalningstransaktionen 8.3.2 Förhandsinformation om extra avgifter och nedsättning Regeringens förslag: En betalningsmottagare som erbjuder en nedsättning om betalaren använder ett visst betalningsinstrument vid betalningstransaktionen ska underrätta betalaren om detta i förväg. betaltjänstleverantör som begär en avgift när ett visst betalnings- instrument används för en betalningstransaktion ska informera betal- tjänstanvändaren om detta i förväg. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Promemorian föreslår en bestämmelse som närmast ordagrant motsvarar direktivets artikel 50. promemorians författningskommentar framgår att förhandsinformation om extra avgifter eller nedsättning ska ges på ett sådant sätt att det inte råder något tvivel om avgiften eller nedsättningen innan en Som exempel på otillräcklig informa- tionsgivning anges att en upplysning om att extra avgifter tas ut som ges i mindre textformat eller att en upplysning om detta placeras undanskymt. Det framgår av såväl direktivets artikel 50 som den i promemorian föreslagna bestämmelsen att information om extra avgifter respektive nedsättning ska ges före det att betalningstransaktionen initieras. är att den person som drabbas av avgifterna en betalare i de fall som avses i artikel 50.1, en betaltjänstanvändare vilken som helst såvitt avser 50.2 ska informeras i förväg. Denne kan därefter välja att eller inte genomföra betalningstransaktionen, med full Prop. vetskap om eventuella extra avgifter eller möjligheter till nedsättningar. För att bestämmelsens syfte ska kunna uppnås är det därför angeläget att den berörde betaltjänstanvändaren har möjlighet att ta till sig informationen om extra avgifter eller nedsättningar i förväg. betalningsmottagare får enligt lagen inte ta ut en avgift av betalaren vid användning av ett betalningsinstrument, men ska lämna information om eventuella nedsättningar som erbjuds betalaren. nedsättningar som betalningsmottagaren erbjuder, och såvitt avser betaltjänstleverantörer de avgifter som tas ut, bör därför tydligt framgå av information som lämnas till betaltjänstanvändaren innan transaktionen Av informationen bör det framgå vilket eller vilka betalningsinstrument som ger upphov till extra avgifter respektive nedsättning, och vilka avgifts- respektive nedsättningsbelopp det rör sig Om avgiften eller nedsättningen inte anges till ett exakt belopp ska den i stället anges på ett sådant sätt att den berörde betaltjänstanvändaren utan svårighet kan fastställa hur stort beloppet är för den specifika betalningstransaktionen (t.ex. genom att avgiften eller nedsättningen anges som en fast andel i procent av det totala transaktionsbeloppet). Direktivets artikel 49 innehåller särskilda bestämmelser om val av valuta och uttag av avgifter när växling av valuta sker i samband med Bestämmelserna om växling av valuta avser en sådan tjänst för växling av valuta som erbjuds på den plats där försäljning sker, eller av betalningsmottagaren. Enligt artikel 49.2 ska den som erbjuder en sådan tjänst för växling av valuta informera betalaren om alla avgifter och om den växelkurs som ska användas. Enligt artikel 49.2 andra meningen ska betalaren godkänna valuta- växlingstjänsten efter att ha mottagit denna information. 8.4.2 Val av valuta och valutaväxling Regeringens förslag: Om en tjänst för växling av valuta erbjuds före det att betalningstransaktionen påbörjas, av betalningsmottagaren eller på platsen där försäljning sker, ska den som erbjuder valutaväxlingstjänsten uppge växelkursen och alla avgifter för tjänsten. användningen av tjänsten innan transaktionen genomförs. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag, förutom att det i promemorian inte anges att bestämmelsen avser s.k. POS (point-of-sale)-transaktioner. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. framför att det i författningskommentaren till bestämmelsen bör framgå att omfattar s.k. POS-transaktioner som sker vid köpstället (point of sale) i samband med köp/försäljning av vara eller tjänst. Skälen för regeringens förslag: Direktivets artikel 49 har tagits upp i flera tolkningsuttalanden från Europeiska kommissionen. Av dessa framgår att kommissionen anser att artikeln avser metoder för valutaväxling som ger betalaren möjlighet att välja valuta (s.k. Dynamic Currency Conversion). En ytterligare förutsättning för att artikeln ska vara tillämplig är, enligt samma tolkningsuttalande från kommissionen, att växlingstjänsten erbjuds på platsen där försäljning sker (eng. point of sale) eller av betalningsmottagaren . De växlingstjänster som här avses är sådana där betalaren (kunden) i samband med köpet ges möjlighet att välja vilken valuta som ska användas i transaktionen, och där betalningsmottagaren tillhandahåller information i förhand om den valutakurs som tillämpas och vilket belopp som betalaren ska erlägga i den valuta som väljs. Sådana växlingstjänster kan tillhandahållas av betalningsmottagaren på försäljningsstället, t.ex. i ett fall då en butik erbjuder valutaväxling vid försäljning av varor, eller av betalningsmottagaren vid försäljning av varor över Internet. En central komponent i de valutaväxlingstjänster som det här är fråga om är att betalaren (kunden) redan vid köptillfället väljer valuta och får information om vilken valutakurs som tillämpas för transaktionen. Enligt denna tolkning är direktivets artikel 49 inte tillämplig på betalnings- transaktioner där valutaväxling sker men den faktiska valutakursen fastställs först i efterhand, t.ex. när ett framtida datum då betalning ska ske anges av betalaren och den faktiska kursen redovisas först vid detta senare datum. En ytterligare aspekt av de valutaväxlingstjänster som omfattas av bestämmelsen är att betalaren (kunden) måste godkänna att valutaväxling sker. En förutsättning för att betalaren ska kunna fatta ett välgrundat beslut om att utnyttja eller avstå från att utnyttja valutaväxlingstjänsten är att den som tillhandahåller tjänsten också lämnar information till betalaren om alla avgifter samt den växelkurs som kommer att användas vid transaktionen. Denna information ska lämnas att betalaren väljer att utnyttja valutaväxlingstjänsten. Det bör dock inte uppställas några särskilda krav på att information ska lämnas i förväg. Många av de transaktioner som omfattas av denna bestämmelse sker då konto- eller kreditkort utnyttjas för köp av varor i butik. Det bör då vara tillräckligt att information om avgifter och växelkurs tydligt framgår, t.ex. på kortterminalens skärm vid användning av kortterminal, före det att betalaren godkänner köpet med utnyttjande av valutaväxlingstjänsten. Vid köp med konto- eller kreditkort över Internet bör motsvarande information tydligt framgå och vara väl synlig som en del av den information som betalaren får se innan denne godkänner transaktionen med utnyttjande av valutaväxlingstjänsten. Undantag från informationskraven för vissa Betaltjänstdirektivets artikel 34 innehåller bestämmelser om att vissa av informationskraven i direktivets avdelning III inte ska vara tillämpliga i fråga om betalningsinstrument som avser låga belopp. Bestämmelserna är också tillämpliga på elektroniska pengar. Enligt huvudregeln i artikel 34.1 gäller undantagen för betalningsinstrument som enligt ramavtalet enbart rör betalningstransaktioner på högst eller har en utgiftströskel på eller lagrar medel som inte överstiger . Det framgår även indirekt av artikel 34.1 att undantaget enbart avser betalningsinstrument som omfattas av ett ramavtal mellan betaltjänst- användaren och betaltjänstleverantören. I fråga om sådana betalnings- instrument behöver betaltjänstleverantören enbart lämna information om betaltjänstens viktigaste kännetecken. Dessutom behöver betaltjänst- leverantören inte tillämpa de regler i direktivet som anger hur avtalsvillkor får ändras. Även när det gäller den information som ska ges till betalaren respektive betalningsmottagaren efter det att en betalningstransaktion genomförts kan betaltjänstanvändaren ge mindre omfattande information när det är fråga om en betalningstransaktion med ett undantaget betalningsinstrument. En bestämmelse i artikel 34.2 ger medlemsstaterna möjlighet att för nationella betalningstransaktioner bestämma att de belopp som anges i artikel 34.1 får antingen sänkas eller fördubblas. När det gäller förbetalda betalningsinstrument får medlems- staterna undanta sådana instrument som lagrar . 8.5.2 Undantag från informationskraven för betalningsinstrument som avser låga belopp Regeringens förslag: Tillhandahållande av betaltjänster med elek- troniska pengar eller betalningsinstrument som enligt ramavtalet enbart kan användas för betalningstransaktioner på högst motsvarande , eller har en begränsning så att de kan användas för betalnings- transaktioner på sammanlagt högst motsvarande , eller lagrar medel som inte överstiger motsvarande omfattas inte av vissa av lagens bestämmelser om avtalsvillkorsändringar, tillhandahållande och tillgängliggörande av information. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. anser att gränsbeloppet i bestämmelsen om undantag från informationskrav bör höjas till vad som medges enligt direktivets artikel 34. MasterCard anser att undantags- beloppet bör höjas till . Skälen för regeringens förslag I promemorian föreslås att de belopp som anges i artikel 34.1 ska gälla. Möjligheten att höja eller sänka undantagsbeloppen, som ges i artikel 34.2, utnyttjas alltså inte. Som skäl för detta ställningstagande anges i promemorian) att det är angeläget för betaltjänstanvändaren att få information om betaltjänster för att kunna fatta välgrundade beslut och jämföra erbjudanden från olika betaltjänstleverantörer. Vidare sägs att det inte är osannolikt att särskilt förbetalda betalningsinstrument i stor utsträckning kommer att användas av personer som inte använder vanliga kreditkort och som överlag inte är insatta i vilka rättigheter de har. Mot denna bakgrund framhålls i promemorian att en höjning av undantagsbeloppen skulle försvaga skyddet för denna grupp av konsumenter. I promemorians författningskommentar anges att den föreslagna begränsningen på avser varje enskild betalnings- transaktion med ett visst betalningsinstrument, utan någon tidsbegräns- ning av hur ofta betalningstransaktioner kan genomföras med betalningsinstrumentet i fråga. framför att nivån på undantagsbeloppen bör sättas så högt som direktivet medger, med hänsyn till konkurrensaspekter och i syfte att uppnå en rimlig administrativ börda för berörda företag. MasterCard anser att en höjning av undantagsbeloppet till den högsta tillåtna nivån ger incitament för betaltjänstleverantörer att även fortsättningsvis tillhandahålla betalningsinstrument av lågt värde samt elektroniska betalningsmedel. Dessutom skulle högre undantagsbelopp enligt MasterCard minska den administrativa bördan för berörda företag. De betalningsinstrument som kan komma att omfattas av det nu föreslagna undantaget är sådana som möjliggör genomförande av betalningstransaktioner som avser begränsade belopp. kan det inte uteslutas att dessa betalningsinstrument i hög utsträckning nyttjas av personer som har begränsad möjlighet att få tillgång till andra betalningsinstrument och mindre kunskap om sina rättigheter. Det framstår därför som angeläget att betalningsinstrument som omfattas av undantaget inte omfattar alltför höga belopp. Detta behov framstår som särskilt angeläget med beaktande av att vissa undantagna betalnings- instrument sådana som avser betalningstransaktioner på högst motsvarande kan användas utan tidsbegränsningar. En betaltjänstanvändare kan därmed initiera flera betalningstransaktioner vars totala belopp avsevärt överstiger gränsen för varje enskild transaktion. Dessutom bör det beaktas att en enskild betaltjänstanvändare kan sluta ramavtal med flera olika betaltjänstleverantörer och därmed få möjlighet att använda flera olika betalningsinstrument som omfattas av undantaget. Detta innebär i sin tur att betaltjänstanvändaren kan initiera betalningstransaktioner med flera undantagna betalningsinstrument vars totala belopp avsevärt överstiger den övre gränsen för varje instrument för sig. Behovet av att skydda betaltjänstanvändarnas intressen och motverka att alltför stora totala betalningsvolymer omfattas av undantaget talar för att de beloppsnivåer som anges i direktivets artikel 34.1 bör införas i lagen om betaltjänster. Detta innebär att betaltjänstanvändarnas befogade intresse av att få information tillgodoses. bibehålls möjligheten att begränsa informationsgivningen avseende de betal- ningsinstrument som avser de lägsta beloppen, för att minska de administrativa bördorna för de betaltjänstleverantörer som erbjuder dessa betalningsinstrument. Möjligheten att tillämpa andra beloppsgränser som ges i artikel 34.2 bör alltså inte utnyttjas. Mindre omfattande krav på information För de betalningsinstrument som omfattas av undantaget gäller att betaltjänstleverantören som tillhandahåller betalningsinstrumentet inte är skyldig att lämna eller tillgängliggöra lika omfattande information som enligt huvudreglerna i den nu föreslagna lagen om betaltjänster. Enligt direktivets artikel 34.1 a räcker det om betaltjänstleverantören lämnar information om betaltjänstens viktigaste kännetecken, inklusive hur betalningsinstrumentet kan användas, ansvar, uttagna avgifter och annan väsentlig information som behövs för att fatta ett informerat beslut. Dessutom ska betaltjänstleverantören meddela betaltjänstanvändaren var denne kan få tag i annan information och villkor som enligt direktivets huvudregel i artikel 42 (se närmare i avsnitt 8.6.2) normalt ska ges till betaltjänstanvändaren. I författningskommentaren till promemorians lagförslag anges att betaltjänstleverantören inte är förhindrad att tillhandahålla ytterligare information till betaltjänstanvändaren även i dessa fall. Däremot utvecklas det inte närmare vad som avses med uttrycket betaltjänstens viktigaste kännetecken. I direktivets skäl 30 anges att kravet på information till betaltjänstanvändarna i fråga om de här aktuella betalningsinstrumenten bör begränsas till väsentlig information. Inledningsvis kan noteras att den information som här avses väsentlig information om betaltjänstens viktigaste kännetecken ska lämnas till betalaren innan ett avtal om tillhandahållande av betaltjänster ingås. Den förhandsinformation som kan anses väsentlig i dessa fall rör dels uppgifter om hur betalningsinstrumentet används, dels sådana uppgifter om villkoren för betaltjänsten som är av central betydelse för betalaren. När det gäller uppgifter om hur betalningsinstrumentet används ska information lämnas till betalaren om de beloppsgränser som gäller för instrumentet i fråga, om sådana identifikationskoder eller andra uppgifter som betalaren behöver ange för att kunna initiera en betalningstransaktion och hur betalaren ska godkänna en betalningstransaktion eller återkalla ett godkännande. I fråga om villkoren för betalningstjänsten nämns två aspekter information om ansvar och om uttagna avgifter uttryckligen i direktivets artikel 34.1 a. När det gäller ansvar bör det framgå av informationen till betalaren vilka belopp som denne högst kan få stå för vid förluster på grund av icke auktoriserade transaktioner med betalningsinstrumentet. Det bör också framgå under vilka förutsättningar betalaren får stå för förluster upp till dessa belopp. Information om avgifterna för tillhandahållandet av betaltjänster är av stor vikt ur ett konsumentperspektiv eftersom tydlig information om olika avgifter gör det möjligt för konsumenten, eller som här betalaren, att jämföra olika Information om de avgifter som tas ut för tillhandahållandet av betaltjänster bör alltså lämnas till betalaren av betaltjänstleverantören. Eftersom ett syfte med den särskilda regleringen av betalningsinstrument som avser lägre belopp är att användningen av sådana instrument inte ska omges av överdrivna krav, vilket framgår av direktivets skäl 30, bör det dock inte uppställas något krav på att betaltjänstleverantören ska tillhandahålla specificerad information om olika avgifter. Däremot är det av central betydelse att betalaren får tydlig information om det totala avgiftsuttaget i förväg. Om detta inte går att ange, exempelvis på grund av att avgifter tas ut vid användning av betalningsinstrumentet, ska information i stället ges om de totala fasta avgifterna samt om utformningen av de rörliga avgifter som utgår och dessas belopp. Enligt artikel 34.1 b behöver betaltjänstleverantören inte heller tillämpa de regler i direktivet som anger hur avtalsvillkor får ändras, och som bl.a. innebär att information om föreslagna ändringar bör ges i förväg, om någon annan form för informationsgivning har överenskommits i ramavtalet med betaltjänstanvändaren.