prop · GX0389 · 2010-02-11 00:00:00 — Regeringen anser att lärar- och förskollärarutbildningen inte bör särbehandlas i detta avseende och att forskning i anslutning till lärar- och förskollärarutbildningen bör kunna samordnas och integreras med annan forskning vid lärosätet på det sätt som varje lärosäte finner lämpligast. Regeringen föreslår därför att kravet i högskolelagen (1992:1434) på ett särskilt organ med ansvar för lärarutbildning och för forskning som knyter an till sådan utbildning ska tas bort. Lärosätena kommer då att vara fria att organisera ansvaret för utbildningen till lärare och förskollärare på det sätt som man finner lämpligast utifrån sina egna förutsättningar. Regeringens bedömning: För grundlärarexamen och ämneslärarexamen bör tilldela examenstillstånd i första hand för inriktning och ämnen eller ämnesområden. Utredarens förslag i SOU 2008:109: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som kommenterat förslaget, bl.a. , , , , , , , , , , och kommuner, , , Akademikers , , och Kommuner och Landsting, är positiva till förslaget att examenstillstånden ska kunna begränsas på inriktnings- eller ämnesnivå. Några remissinstanser, t.ex. , , , , och , avstyrker förslaget att examenstillstånden för grundlärarexamen och ämneslärarexamen ska begränsas till inriktning eller ämne. Flera remissinstanser, exempelvis , , och , , och , anser att kriterier och kravnivåer för lärarexamina måste vara kända före ansökningsförfarandet och bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: Lärarutbildningen är den volymmässigt största utbildningen vid universitet och högskolor. har 24 universitet och högskolor, spridda över landet, tillstånd att utfärda lärarexamen. Under /08 utfärdades lärarexamina enligt den lärarexamen som infördes med cirka 300 olika inriktningar. Regeringen bedömer att tillstånd att utfärda lärarexamen med en begränsning när det gäller inriktningar och ämnen eller ämnesområden sannolikt skulle medföra en behövlig reducering av utbudet. är det viktigt att exempelvis mindre lärosäten med hög kompetens inom ett begränsat antal ämnen eller ämnesområden får möjlighet att erhålla tillstånd att utfärda ämneslärarexamen inom ett begränsat antal ämnen eller ämnesområden. Regeringen anser därför att för grundlärarexamen och ämneslärarexamen bör tilldela examenstillstånd i första hand för inriktning och ämnen eller ämnesområden. Regeringen bedömer dock att det är osannolikt att alla universitet och högskolor kommer att ansöka om eller få examenstillstånd för alla de yrkesexamina med respektive inriktningar som här föreslås. En viktig del i arbete för hög kvalitet inom svensk högre utbildning är att avgöra vilka statliga universitet och högskolor som ska få utfärda olika examina. Av bestämmelserna i 1 kap. 12 § högskolelagen (1992:1434) framgår att det är som beslutar om tillstånd att utfärda examina på grundnivå och avancerad nivå för statliga universitet och högskolor. För att tillstånd att utfärda en examen ska ges ska utbildningen uppfylla de krav som ställs på utbildningen i första kapitlet högskolelagen och de särskilda krav som finns i förordningsbestämmelser. Med sådana förordningsbestämmelser avses t.ex. kraven i examensbeskrivningen (examensordningen, bilaga 2 till högskoleförordningen [1995:100]) för varje examen. Bestämmelserna i högskolelagen och högskoleförordningen ger dessutom utrymme för att föreskriva vad ett tillstånd att utfärda en viss examen omfattar. Detta innebär att om examensbeskrivningen för en yrkesexamen innehåller olika inriktningar, bör också ett tillstånd att utfärda en examen kunna avse olika inriktningar. Systemet för utvärdering av utbildningar och tillstånd att utfärda Prop. 2009/10:89 examina är under översyn. Regeringen avser att återkomma i denna Regeringen anser att de universitet och högskolor som vill anordna lärar- eller förskollärarutbildning bör ansöka om tillstånd att utfärda de nya yrkesexamina: förskollärarexamen, grundlärarexamen, ämneslärarexamen och yrkeslärarexamen. Att utan prövning ge tillstånd att utfärda förskollärarexamen, grundlärarexamen, ämneslärarexamen och yrkeslärarexamen till de universitet och högskolor som har tillstånd att utfärda lärarexamen riskerar att ge de blivande studenterna en bristfällig utbildning. Det kan också vara kvalitetsdrivande för universitet och högskolor att en prövning av examenstillstånd genomförs. Regeringens bedömning är därför att lärosätena bör ansöka om tillstånd att utfärda de nya yrkesexamina och att dessa ansökningar, liksom , bör prövas av . Under förutsättning av erforderliga beslut bör denna tillståndsprövning kunna initieras av . Regeringen anser att krav och bedömningskriterier bör vara kända före ansökningsförfarandet för att ge universitet och högskolor ett rimligt utgångsläge inför en tillståndsprövning för de nya examina. För att klara bredden i en lärar- eller förskollärarutbildning, trots att all kompetens inte finns vid ett lärosäte, är samverkan mellan lärosäten ett bra sätt att tillförsäkra att rätt lärarkompetens finns för att bedriva utbildningen. Det är viktigt att det finns stabilitet och en kritisk massa av personal som bedriver forskning i den vetenskapliga miljön. För att stimulera denna samverkan mellan lärosäten anser regeringen att den totala lärarkompetensen som är verksam vid utbildningen bör beaktas vid en tillståndsprövning. Regeringens bedömning: Mål för antal examina inom lärarutbildningen bör ersättas med ett system där universitet och högskolor får ett större ansvar för att dimensionera utbildningen till lärare och förskollärare i samverkan med det omgivande samhället. Utredarens förslag i SOU 2008:109: Överensstämmer inte med regeringens bedömning. Utredaren föreslår att dimensioneringen av lärarutbildningen bör utgå från Statens skolverks och prognoser, varefter examensmål fördelas utifrån dessa prognoser på lärosätena med utgångspunkt i beviljade examensrätter och tillgänglig utbildningskapacitet. Remissinstanserna: Ett fåtal remissinstanser har kommenterat förslaget, varav några ställer sig positiva till förslaget att dimensioneringen av lärarutbildningen bör utgå från Statens skolverks och prognoser. , , kommun och tillstyrker förslaget. och är tveksamma till Den sistnämnda menar att man i förslaget kan se en tendens till centralstyrning av högre utbildning som inte är förenlig med hur styrning av svensk högskola går till. och avstyrker utredningens förslag om att ska utarbeta prognoser för dimensionering. påpekar att tidigare försök att beräkna behoven och att dimensionera utbildnings- platser inte har fungerat samt att inga prognoser kan göras med tillräcklig exakthet och tillförlitlighet för att på ett meningsfullt sätt kunna användas i dimensioneringen av utbildning. och menar att problemet framför allt inte är en fråga om dimensionering, utan om hur man får tillräckligt många personer intresserade av att söka sig till lärarutbildningen. och Kommuner och Landsting anser att eventuella prognoser måste ta regional hänsyn. anser att det utöver och Statens skolverks prognoser måste tillkomma lokala prognoser. Kommuner och Landsting anser att den prognosmodell som de arbetar med att utveckla tillsammans med lärarorganisationerna och bör användas. Skälen för regeringens bedömning: I samband med högskolereformen 1993 övergavs detaljplaneringen av nybörjarplatser inom högre utbildning till förmån för ett system med mål- och resultatstyrning, och regeringen beslutade att fortsättningsvis sätta vissa mål för antal examina. I propositionen Högre utbildning för ökad kompetens (prop. 1992/93:169, bet. 1992/93:UbU14, rskr. 1992/93:363) var utgångspunkten att mål för antal examina skulle sättas för ett fåtal utbildningar för vilka staten ur ett nationellt perspektiv skulle garantera ett visst antal examinerade studenter. Inledningsvis sattes mål för antal civilingenjörsexamnia, läkar- och tandläkarexamina samt grundskollärar- och gymnasielärarexamina. Därefter har antalet examensmål förändrats. Inför perioden 20052008 infördes i regleringsbrevet för universitet och högskolor ett delmål för inriktningen mot förskola och förskoleklass inom målet för lärarexamen med inriktning mot . Dimensioneringen av lärarutbildningen har tidigare kritiserats från olika håll. Statskontoret konstaterade i rapporten och undervisning i skolan kartläggning och analys (2007:8) att det endast finns ett fåtal exempel på utvecklade samarbeten mellan skolhuvudmän och lärosäten när det gäller dimensioneringen av olika inriktningar inom lärarutbildningen. Betydligt vanligare är att man från kommunerna framhåller hur svårt man har att få gehör hos lärosätena för önskemål om vilka inriktningar som efterfrågas. har i rapporten för lärare (2005:1168) visat att få kommuner har en strukturerad personalplanering som kan utgöra underlag för sådana önskemål. och utveckling () har i sin rapport for the pekat på vissa internationella erfarenheter och forskning om central dimensionering. framhåller t.ex. svårigheten för en central myndighet att ha all tillgänglig information för att göra rätt bedömningar och att det kan uppstå stora skillnader mellan studenternas intresse och vilka utbildningar som erbjuds. Erfarenheter visar också att myndigheter oftast inte har mer eller bättre information om nuvarande och kommande arbetsmarknad än blivande studenter. Som en motvikt till central dimensionering menar att studenter i stället måste ges goda möjligheter att informera sig och få en god studie- och yrkesvägledning. Såväl som har i olika sammanhang påtalat att exakta beräkningar av behovet av examinerade lärare med olika utbildningsinriktningar har blivit mer eller mindre omöjligt att göra. En rad faktorer påverkar dimensioneringen av lärarutbildningen, t.ex. förändringar inom skolområdet, pensionsavgångar, det aktuella arbetsmarknadsläget, tjänstledigheter, demografiska framskrivningar, andelen examinerade från lärarutbildningen som börjar arbeta som lärare m.m. Sammantaget leder detta till flera antaganden som kan vara svåra att värdera. Historiskt har också flera antaganden visat sig felaktiga med betydande över- eller underskott inom olika lärarkategorier som resultat. Kommuner och Landsting presenterade 2007 ett förslag till alternativt arbetssätt för att dimensionera lärarutbildningen. Utgångs- punkten var att större regional hänsyn bör tas där lärosätena måste bli bättre på att stämma av dimensioneringen med omgivande kommuner som kommunerna måste bli bättre på strategisk kompetens- försörjning. Allmänt sett råder stora regionala skillnader i tillgång och efterfrågan på lärare. Trots att lärosätena har nationella uppdrag att utbilda lärare, är såväl rekrytering från som kvarvaron i regionen påtaglig för lärarutbildningen. Utexaminerade lärare arbetar till mycket stor del () i samma län som där utbildningen har getts. påbörjade Kommuner och Landsting ett försök med att utveckla en modell för dimensionering som tar större hänsyn till de regionala behoven tillsammans med tre lärosäten. Regeringen konstaterade i direktivet till utredaren (dir. 2007:103) att statens försök att genom centrala beslut styra dimensioneringen av olika lärarinriktningar historiskt sett har misslyckats. Det är viktigt att lärosäten och skolans huvudmän i en decentraliserad process samarbetar om dimensionering av lärarutbildningen. Regeringen ser inga skäl till att universitet och högskolor inte i högre utsträckning bör ansvara för att dimensionera utbildningarna till lärare och förskollärare i likhet med i stort sett alla övriga högskoleutbildningar. Även om regeringen upphör att ange mål för antal examina är det fortfarande viktigt att framhålla att regeringen även fortsättningsvis anser att staten har ett övergripande ansvar för att lärar- och förskollärarkompetensen säkerställs. Regeringen kommer därför att framöver ange tydliga viljeinriktningar för lärardimensioneringen för högskolesektorn i t.ex. budgetpropositionen eller regleringsbrev. En sådan styrning kommer fortlöpande att följas upp och utvecklas. Trots svårigheterna att prognostisera behovet av lärare är det även fortsättningsvis viktigt att prognoser och underlag finns tillgängliga för såväl lärosäten att utgå ifrån i sina beslut kring dimensionering som för blivande studenter att utgå ifrån när det gäller att välja inriktningar med goda arbetsmarknadsutsikter. Problem med lärarbrist inom vissa inriktningar eller ämnen handlar oftare om svagt studentintresse än att universitet och högskolor inte prioriterar inriktningar eller ämnen. Så länge ett lärosäte har utrymme inom tilldelat anslag finns starka incitament att ge de utbildningar som studenterna efterfrågar. sammanhang är det viktigt att lärosätena även gör avvägningar när det Prop. 2009/10:89 gäller vilken efterfrågan som finns på arbetsmarknaden för vissa 9.4Krav för behörighet till lärar- och förskollärarutbildningar Regeringen anser att höga krav på förkunskaper är en förutsättning för en lärar- och förskollärarutbildning med hög kvalitet. Enligt nuvarande bestämmelser i 7 kap. 910 a §§ högskoleförordningen (1993:100) har regeringens bemyndigande att meddela föreskrifter om särskilda behörighetskrav och om vilka särskilda behörighetskrav som ska gälla för utbildningsprogram som vänder sig till nybörjare och som leder till yrkesexamina. Regeringen anser att särskilda behörighetskrav till utbildning som leder till lärarexamina kan behöva skärpas, men avser inte att frångå den nuvarande ordningen där det är som meddelar föreskrifter om vilka krav som ska gälla. Däremot ser regeringen att de förslag och bedömningar som presenteras i den här propositionen sammantaget kommer att leda till att kvaliteten och nivån i utbildningen till lärare och förskollärare höjs och att undervisningen kommer att ställa högre krav på studenterna än vad som gäller . Regeringen bedömer således att med stor sannolikhet kommer att behöva revidera de särskilda behörighetskrav som ska gälla för tillträde till utbildning som vänder sig till nybörjare och som leder till förskollärar-, grundlärar- och ämneslärarexamen. 9.4.1Särskild behörighet till utbildning som leder till yrkeslärarexamen Regeringens bedömning: För tillträde till utbildning som leder till yrkeslärarexamen bör det, utöver grundläggande behörighet, krävas kvalificerade och relevanta yrkeskunskaper förvärvade genom yrkeserfarenhet, högskoleutbildning eller annan eftergymnasial utbildning, eller genom en kombination av dessa. Utredarens förslag i SOU 2008:112: Överensstämmer delvis med Utredaren har föreslagit att det för att antas till lärarutbildningen i yrkesämnen utöver grundläggande behörighet ska krävas godkända resultat från en högskoleutbildning omfattande minst 90 högskolepoäng i relevant ämnesområde och kvalificerad och relevant yrkeserfarenhet, eller godkända resultat från en annan eftergymnasial utbildning omfattande minst 60 veckors heltidsstudier inom relevant alternativt intyg utfärdat av på bekräftade kunskaper och ämne/inriktning eller yrkesutgång. väsentligt utredningens förslag om tre likvärdiga vägar till behörighet. högskoleförordningen inte tillåter en områdesbehörighet med krav på relevant högskoleutbildning eftersom systemet med områdesbehörigheter ska användas för utbildning på grundnivå som vänder sig till nybörjare. Den första av de områdesbehörigheter som utredaren föreslår kan således inte, med nuvarande bestämmelser, utfärdas av verket. menar vidare att de lärosäten som utbildar lärare i yrkesämnen, när det gäller utbildningar som kräver förkunskaper på minst 90 högskolepoäng, själva kan ställa de behörighetskrav som utredaren föreslår med stöd av 7 kap. 25 § högskoleförordningen. förordar dessutom att de lärosäten som anordnar de varianter av utbildning till lärare i yrkesämnen, som vänder sig till nybörjare i högskolan, ansöker till verket om tillstånd att använda relevant utbildning och relevant yrkeserfarenhet som behörighetskrav. betonar att utredningen inte skiljer mellan behörighetskrav till en utbildning som ska leda till högskoleexamen och de krav som ställs enligt högskolans examensmål. Skälen för regeringens bedömning: Utbildning som leder till yrkeslärarexamen ska i första hand vända sig till yrkesverksamma personer med gedigen erfarenhet och kvalificerat yrkeskunnande. Det är naturligt att den primära målgruppen för utbildningen har gjort studie- och yrkesval utifrån delvis andra utgångspunkter än att bli behöriga till högskoleutbildning. Regeringen anser därför att de särskilda behörighetskraven till yrkeslärarutbildningen måste spegla utbildningens särart och formuleras utifrån andra kriterier än vad som normalt gäller för högskoleutbildning. Därför avser regeringen att i förordning reglera de särskilda behörighetskraven som ska gälla till utbildning som leder till yrkeslärarexamen. För tillträde till utbildning som leder till yrkeslärarexamen bör det, utöver grundläggande behörighet, krävas kvalificerade och relevanta yrkeskunskaper förvärvade genom yrkeserfarenhet, högskoleutbildning eller annan eftergymnasial utbildning, eller genom en kombination av dessa.. 9.4.2Bedömning av yrkeskunskaper inför utbildning som leder till yrkeslärarexamen Regeringens bedömning: Med stöd av de särskilda behörighetskraven för utbildning som leder till yrkeslärarexamen bör kriterier för respektive undervisningsämne tas fram. Arbetet med att ta fram sådana kriterier bör involvera universitet och högskolor, berörda myndigheter och branschorganisationer. Utredarens förslag i SOU 2008:112: Överensstämmer delvis med regeringens bedömning. Utredaren har föreslagit att bedömningen av yrkes- och ämneskunskap ska utgå ifrån på förhand fastställda kvalifikationskriterier för såväl inriktning alternativt yrkesutgång som de programgemensamma yrkesämnena inom respektive yrkesprogram. Utredaren har vidare föreslagit att med dess nationella programråd ska ansvara för nationell likvärdighet och säkerställa individens rättssäkerhet vid bedömning av ämneskunskap i relation till de särskilda behörighetskraven. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har kommenterat frågan om kvalifikationskriterier tillstyrker att sådana bör finnas, däribland , Internationella programkontoret, och . I stort sett samtliga remissinstanser, däribland , och Metallgruppen, tillstyrker förslaget om att kvalitetssäkring och likvärdighet garanteras genom att ansvaret läggs på en nationell myndighet. anser att Myndigheten för bör ansvara för en nationell struktur för validering samt i samverkan med berörda myndigheter främja utbildningsväsendets och branschernas medverkan när strategier, metoder och information inom valideringsområdet utvecklas. tillstyrker att kvalitetssäkring och likvärdighet ska garanteras av en nationell instans. avvisar inte utredningens förslag om att verket ska ha den rollen, men anser att fler alternativ borde ha analyserats. Skälen för regeringens bedömning: Kraven för särskild behörighet till utbildning som leder till yrkeslärarexamen ska enligt regeringens bedömning i avsnitt 9.4.1 i första hand omfatta kvalificerade och relevanta yrkeskunskaper snarare än godkänt betyg i ett antal kurser från nationella program i gymnasieskolan. Vilka yrkeskunskaper som ska anses tillräckliga måste tillåtas variera beroende på det yrkesämne eller de yrkesämnen som den blivande läraren ska undervisa i. För att bedömningar av de sökandes yrkeskunskaper i ett undervisningsämne ska vara likvärdiga och åtnjuta legitimitet bland de sökande anser regeringen att kunskapskriterier bör tas fram på nationell nivå. Det är självfallet mycket angeläget att universitet och högskolor som ansvarar för att tillhandahålla yrkeslärarutbildningen har ett stort inflytande över hur de särskilda behörighetskraven i praktiken formuleras. Samma sak gäller branschorganisationer, och Myndigheten för . Regeringen bedömer således att med stöd av de särskilda behörighetskraven för utbildning som leder till yrkeslärarexamen, bör kriterier för respektive undervisningsämne tas fram. Arbetet med att ta fram sådana kriterier bör involvera universitet och högskolor, berörda myndigheter och branschorganisationer. Som en följd av att de särskilda behörighetskraven som bör gälla för utbildning som leder till yrkeslärarexamen inte bygger på gymnasiekurser kommer det att krävas särskilda insatser för att bedöma om en sökande har sådana kunskaper och erfarenheter som motsvarar de kriterier som ställs upp för respektive undervisningsämne. Enligt nuvarande bestämmelser i 7 kap. högskoleförordningen (1993:100) ska respektive lärosäte bedöma huruvida sökande når upp till behörighetskraven. Det är alltså rimligt att universitet och högskolor ansvarar för att validera de sökandes kunskaper och bedöma huruvida de motsvarar behörighetskraven. Regeringen förutsätter att universitet och högskolor, precis som , har ett nära samarbete med bl.a. lokala branschorganisationer i fråga om validering av sökandes kunskaper. Det är dessutom angeläget att universitet och högskolor samarbetar med anordnare av yrkeshögskoleutbildning och huvudmän för gymnasial vuxenutbildning i fråga om att tillhandahålla kompletterande utbildning på relevant nivå för de sökande till yrkeslärarutbildningen som inte når upp till de särskilda behörighetskraven. Regeringens förslag: Den tidigare beslutade inriktningen, att resurserna till forskning och forskarutbildning inom det utbildningsvetenskapliga området huvudsakligen ska användas till forskningsprogram och forskarskolor i nära anslutning till lärarutbildningen inom vilka universitet och högskolor ska samverka, ska 1999/2000:135, 2000/01:UbU3, 2000/01:5). Regeringens bedömning: Den utbildningsvetenskapliga kommittén bör finnas kvar inom . Kommittén bör, i de ärenden som bestämmer, besluta om fördelning av medel till forskning och utbildning på forskarnivå med relevans för skolans och förskolans utveckling. Kommitténs ledamöter bör tillsammans besitta kompetens från olika vetenskapliga discipliner med relevans för den forskning som kommittén Utredarens förslag i SOU 2008:109: Utredaren föreslår att den utbildningsvetenskapliga kommittén bör få ställning som ett ämnesråd Vidare föreslår utredaren att de särbestämmelser som gäller för den utbildningsvetenskapliga kommittén i förhållande till de nuvarande ämnesråden inom bör tas bort, exempelvis kravet på medfinansiering. Även proceduren för val av styrelseledamöter bör vara densamma som för ämnesråden. Remissinstanserna: Ett flertal remissinstanser stödjer utredningens förslag om att omvandla den utbildningsvetenskapliga kommittén till ett ämnesråd inom , bl.a. , Högskolan i högskola, , och förenade Ett skäl som framförs är att utbildningsvetenskap bör ges samma akademiska och kollegiala status som befintliga ämnesråd inom Vidare framförs argumentet att ett ämnesråd skulle ge utbildningsvetenskapen en mer stabil och långsiktig grund. anser att den utbildningsvetenskapliga forskningen bör fortsätta att utvecklas inom ramen för den nuvarande utbildnings- för arbetsliv och social- vetenskap avstyrker förslaget om ett ämnesråd för utbildningsvetenskap med motiveringen att utredningen enbart har fokuserat på kunskapsbehov i förhållande till lärarutbildning och pedagogisk yrkesverksamhet. och kompetensutveckling föreslår att ett nytt forskningsråd skapas där lärarutbildarnas frågor avgör vad som är Det nya forskningsrådet ska enligt stiftelsen vara ett komplement till den utbildningsvetenskapliga kommitténs finansiering anser att det är av yttersta vikt att de medel som fördelas av verkligen riktas till forskare som är verksamma inom lärarutbildningen eller som bedriver forskning av betydelse för lärarutbildningen. Några remissinstanser, bl.a. , hög- Prop. 2009/10:89 skola och , stödjer utredningens förslag om att avskaffa kravet på medfinansering. Skälen för regeringens förslag och bedömning tidigare ställningstagande gällande forskningsresurser inom det utbildningsvetenskapliga området har efter förslag i propositionen En förnyad lärarutbildning (prop.