rfr · GX0WRFR9 · 2010-03-05 00:00:00 — Det märker jag bland annat när jag undervisar blivande socionomer och jurister på . Domstolarna är auktoritära uttolkare av demokratiskt lagfästa regelverk, det vill säga auktoriteten motiveras i kraft av domarnas juridiska kompetens och ställning snarare än på grund av hur de faktiskt löser de rättsliga konflikterna. Jag menar därför att det är viktigt att hitta angreppssätt och metoder för att kritiskt studera den offentliga förvaltningens beslutsfattande för att kunna Det gäller alltså både politiker, professionella och jurister i domstolarna. Beroende av vilken beslutsstrategi som används, vilka fakta och omständigheter som dominerar beslutsprocessen, kan det resultera inte bara i att ett rätt beslut fattas utan kanske flera. Det handlar alltså inte bara om ett rätt beslut utan om flera. Det viktiga i det moderna och komplexa samhället är inte längre rätt eller fel utan hur argumentationen motiven för besluten kan förstås utifrån ett legitimitetsskapande perspektiv, det vill säga att besluten är socialt acceptabla i förhållande till den professionella kunskap som råder och i relation till juridiska generella giltighetskrav. Ordföranden: programpunkt är att två personer ska reflektera över det som vi har hört. : Jag vill inleda med att tacka för att har blivit inbjuden hit. Det är högaktuella frågor, inte minst med tanke på förslag om att bryta ut vissa bestämmelser om barn och unga ur socialtjänstlagen. Även vår överdirektör finns med här på seminariet. Jag skulle vilja ta detta tillfälle i akt att reflektera kring socialtjänstlagen som ramlag och då beröra frågan om på vilket sätt som kan bidra till att tillgodose ett eventuellt behov av mer detaljerade normer till socialtjänstlagen. Jag skulle också kortfattat vilja reflektera kring frågan om att just lyfta ut vissa grupper ur socialtjänstlagen och samla dem i en särskild lag. Socialtjänstlagen är, som vi har hört, en målinriktad ramlag. För att socialtjänstlagen ska kunna tillämpas i enskilda fall behöver lagen på ett eller annat sätt fyllas ut. När detaljerna inte framgår av lagen får, som vi också har hört, andra källor större tyngd vid tillämpningen. Det gäller till exempel uttalanden i förarbeten, domstolspraxis, kommunala riktlinjer och även olika publikationer. Som expertmyndighet har till uppgift att ge stöd i hur socialtjänstlagen ska tillämpas. Det gör vi på olika sätt. Men framför allt ger vi ut föreskrifter och allmänna råd till socialtjänstlagen. har fått vissa utökade möjligheter att ge ut föreskrifter till socialtjänstlagen genom att vi har fått fler så kallade normgivningsbemyndiganden från regeringen. Det är något som har efterfrågat och som vi således välkomnar. Men en förutsättning för att ska kunna ge ut föreskrifter med stöd av dessa nya bemyndiganden är att föreskrifterna kan kopplas till skyddet för liv, personlig säkerhet och hälsa. Dessutom får föreskrifterna bara gälla vissa grupper i socialtjänstlagen. Det är grupperna barn och unga, äldre personer, personer med funktionsnedsättning, missbrukare och brottsoffer. Föreskriftsarbetet är en mycket viktig och prioriterad fråga på . Hur dessa nya bemyndiganden kommer att användas inom myndigheterna ska vi nu analysera. I detta arbete ingår både att titta på hur behovet av föreskrifter ser ut och just vad dessa nya bemyndiganden medger för föreskrifter. De föreskrifter till socialtjänstlagen som är på gång och som diskuteras inom myndigheten är bland annat en revidering av föreskrifterna om ledningssystem för kvalitet inom socialtjänstlagen, föreskrifter om missbruk och föreskrifter om våld mot kvinnor. Jag vill också kortfattat kommentera frågan om att just lyfta ut vissa grupper ur socialtjänstlagen. En viktig utgångspunkt för socialtjänstlagen är helhetssynen på . Tanken är även att arbetssätt ska präglas av en sådan helhetssyn. Men förutsättningarna för helhetssynen har ändrats en del sedan socialtjänstlagen kom till. Det är inte ovanligt att är uppdelad på olika nämnder ute i kommunerna. Det påverkar naturligtvis hur arbetar. Det kan också finnas väldigt starka skäl för att fokusera på en särskild grupp i en särskild lag. Det kan tydliggöra gruppens behov på ett annat sätt och stärka gruppens och den enskildas ställning i förhållande till andra. En grupp som redan har lyfts ut, som vi har hört här, är personer med funktionshinder genom LSS. Dessa personer har rätt till insatser enligt en annan särskild lag. Men innan fler olika grupper lyfts ur socialtjänstlagen är det viktigt att utreda och analysera vilka konsekvenser det får för just helhetssynen inom . Bland annat är det viktigt att titta på de erfarenheter som man har gjort med LSS. Det gäller till exempel: Vad har LSS inneburit för helhetssynen kring människor med funktionshinder? Det är också viktigt att ställa frågan varför en viss grupp ska lyftas ur socialtjänstlagen och inte en annan och vad det får för konsekvenser för de grupper som inte kommer att regleras i en särskild lag. : Jag började arbeta som socialassistent , vilket var under den nuvarande socialtjänstlagens graviditetsperiod, en med senare mått mätt tämligen lång grossess kan man tycka. Mycket av det som står i denna rapport tycker jag handlar om att man har pekat ut en resursfråga. Därför har jag med en bild som egentligen kanske inte berör själva frågorna så mycket. Vad det handlar om är att socialtjänstlagen egentligen står för ett ganska omfattande välfärdsåtagande gentemot medborgarna. Frågan utifrån demografi, skattebas, klimat och annat är: Hur mycket är vi beredda att avstå från i form av privat konsumtion för den offentliga? Det tycker jag är en kärnfråga. Jag ska övergå till att tala om socialtjänstlagen. Vi menar att det är en studie i en helhetssyn, och en helhetssyn inte i bemärkelsen organisation utan mer ett förhållningssätt. Vi i Föreningen menar att lagen omges av ett ramverk där man har alla medborgares väl som utgångs- punkt uttryckt i portalparagrafen och uttryckt i de skyldigheter som kommunerna har att göra strukturella och allmänt inriktade insatser och kravet på att ta reda på vad medborgarna har för behov och att ge ganska omfattande information. Vad händer om man gör som föreslås i , som föreslogs när det gäller äldre, som diskuteras i och som förmodligen delvis gäller funktionshindrade? Vi ser med viss oro på denna utveckling. Vi tror på en sammanhållen socialtjänstlag, oavsett detaljeringsgraden. Socialtjänstlagen är ett konglomerat av allmänna formuleringar, välfärdskrav, skyldigheter och rättigheter. Den är egentligen allting. I den meningen, som var inne på, är den inte alldeles enkel att orientera sig i. Vi tror också att det krävs en ökad professionalisering och därmed en översyn, inte minst efter granskning, av socionomutbildningen. Över hälften av högskoleorterna bedriver en utbildning som inte svarar upp mot de krav som finns. Men det finns andra skäl att se över denna utbildning. Vi tror också, som någon var inne på, att det inte bara är lagstiftningen som avgör medborgarnas väl och ve. Vi tror att man måste samordna och strategiskt satsa på ett annat sätt när det gäller verksamhetsutveckling och forsknings- och utvecklingsfrågor. Vi tycker att det är en obalans mellan profession, politik och juridik. Framför allt tycker vi att politikerna ska ta ett tydligare grepp om välfärdsfrågorna och tydligare peka ut vilka behov som ska tillgodoses. Därför har vi krävt en parlamentarisk prioriteringsutredning. Vi tycker också att det i nuvarande lagstiftning, bland annat genom de begrepp som nämnde om skälig levnadsnivå och goda levnadsvillkor, finns olikheter mellan grupper. Grupper med mindre behov har större rättigheter än grupper med större behov. Det manifesteras ganska tydligt i några undersökningar som jag har läst bland annat i . Vad händer om man får en kontaktperson och ledsagarservice med stöd av SoL respektive LSS? Det visar sig att man i båda fallen bedöms ha behov av det. Men om man får det enligt LSS får man betydligt mer insatser än om man får det enligt SoL. Det tycker vi är en principiell orättvisa. Sedan finns det ett problem. För att klara detta måste man ha ekonomiskt mycket starkare kommuner. Det kan man lösa genom att slå ihop kommuner, vilket har avvisat. Då måste man hitta en modell där man garanterar välfärden för medborgarna genom en hårdare styrning och kommuner i samverkan. Vi anser därför att det är rimligt att man ser över socialtjänstlagen. Det är naturligtvis inte rimligt att en trettioårig lagstiftning håller i alla delar även om den är bearbetad . Det finns bara en lag som klarar det, och det är den och som ger kommunerna rätt att anställa handikappade om Arbetsförmedlingen inte kan ordna jobb, även om inte gillar denna lagstiftning, men den lever fortfarande. Man kan problematisera detta och resonera om det. Vi landar lite grann i att det är bra med en ramlag i goda tider. Om det ska vara likhet måste det nationella ansvaret öka. Vi tycker att kommunerna är bättre utförare än staten. Vi tycker inte att domstolarna ska överta politikens roll. Vi kräver ökad professionalitet. Förmodligen pekar det däremot mot en ökad nationell finansiering på något sätt. Sedan har vi försökt svara på dessa frågor. Bör socialtjänstlagen göras mer detaljerad? Ja och nej. Vi tycker att det måste bli bättre samordning mellan olika behovsgrupper och bättre kompetensbeskrivning av personal i olika verksamheter men att man måste hitta ett sätt att bibehålla det lokala inflytandet. Vi har olika förutsättningar att lösa problem i olika delar av landet. Vi tycker inte att man ska lyfta ut grupper. Det kanske har framgått tidigare. Och vi tycker att det finns ett problem med socionomutbildningen om man ska klara forskningsinriktning och bli bättre på socialrätten. Granskningen har visat att man på många håll är dålig på detta. Det handlar om att förstärka juridikdelen. Utbildningen ska bli enhetligare över landet, och man ska uppnå en bättre koppling till verkligheten i den verksamhetsförlagda utbildningen. Frågan om behörighet och legitimation är knepig. Men vi tycker att det också är en fråga som man borde titta närmare på. Den är inte helt oproblematisk. Ordföranden: Det finns åtta frågeställare som ska få ställa sina frågor. (): Jag vill tacka alla föredragshållare. Min fråga riktar sig till och . Rättstillämpare i socialt arbete, de som tolkar och tillämpar lagen, är oftast inte jurister utan socionomer som inte har djupare kunskap i lagtolkning och juridisk metod. Behövs det mer kunskaper och en förändrad utbildning för socionomer när det gäller juridisk kompetens just för att öka rättssäkerheten och likabehandlingen för den enskilde? Behövs det en legitimering av socionomer, och skulle det stärka rättssäkerheten? (): Jag tackar för intressanta föredragningar. Någonting som är aktuellt för oss är , som säkert ni också har ägnat mycket tid åt. Utredaren var i socialutskottet och berättade om den. Man känner en mycket stor vanmakt över det som har hänt dessa människor. Frågan är: Hur gör vi för att vi inte ska få en ny vanvårdsutredning om då man kommer att berätta om vad som händer barnen . berättade att det fanns instruktioner för hur socialarbetare skulle arbeta med barn: ta dem åt sidan, prata enskilt med dem och så vidare. Det finns vittnesmål om att det inte har följts. Jag satt med i utredningen till en chans som blev klar . , som fanns med i utredningen, berättade att när de pratar med barn som är omhändertagna säger de samma sak, nämligen att man inte pratar enskilt med dem. Om vi nu har en lag, föreskrifter och annat där det sägs att man ska lyssna på barnen för att det ska bli bra undrar jag: Hjälper det med en förändrad lagstiftning? Är det det som gäller? Jag riktar min fråga till . Jag har en fråga till. Jag inbillar mig att vi kommer att behöva omhänderta barn också , även om drömscenariot är att det inte skulle vara så. talade om hur tvångslagstiftningen fungerar, men du sade inte hur du tyckte att det skulle vara. : Den första frågan om socialarbetarnas juridiska kompetens har diskuterats . Jag tror att det skedde någonting som var mycket gott när lagstiftningen kom . Det påverkade naturligtvis också utbildningen, även de juridiska inslagen i socionomutbildningen. Jag tror att det är viktigt att man höjer den juridiska kompetensen men kanske inte bara på det traditionellt juridiska sättet. Jag tror att man ska utveckla den kompetens som behövs för att handha just denna typ av lagstiftning där vi faktiskt väldigt sällan kan hitta ett entydigt och klart svar i lagstiftningen när det gäller vilket beslut som vi ska fatta i ett biståndsärende och så vidare, utan där vi behöver kombinera den sociala kunskapen med den juridiska arbets- och beslutsmetoden. Detta borde utvecklas än mer. Jag vet att detta utvecklas på socialhögskolorna. Jag har själv varit med om det . Men det behövs än mer. När det gäller kompetensfrågorna tror jag att det inte enbart handlar om socionomernas kompetens utan även om juristernas kompetens. Jag har studerat ett stort antal överklagade äldreomsorgsärenden i landets förvaltningsdomstolar. Där är det ganska ofta en nästan skrämmande tillämpning. Domstolarna vågar inte eller kan inte eller också finns det någon annan anledning gå in och titta på de argument som faktiskt finns. Det juridiskt tunga argumentet som konstituerar rätt till äldreomsorg är trygghet. I domstolarna klarar man inte av att hantera trygghetsrekvisitet. Detta behövs alltså inte bara på socionomsidan utan också på domstolssidan. Jag tror att detta kräver andra juridiska arbetsmetoder än de traditionella. Socionomer och jurister får utveckla dem tillsammans. Frågan om barnen bollar jag över till . : Jag kan vara kortfattad. Jag håller med till . När jag såg utvärderingen av kunde jag konstatera att man släpper ut socionomer som förmodligen inte skulle klara myndighetsutövningen i alla delar av . Det pekar på att det finns avgörande brister i utbildningen på lärosätena i landet. Men jag tror att det är socialrätten som ska stärkas. Jag har läst rapporten. Jag kommer ihåg hur det var då utredningarna granskades av socialkonsulenterna innan de kom upp i länsrätten. finns det inte någon sådan granskning, utan utredningarna går direkt till domstolen. Sedan får försvarsadvokaterna ägna sig åt detta, och de har uppenbarligen inte tid att ägna särskilt mycket tid åt klienterna. Det är alltså lika viktigt att titta på domstolssidan som på socialarbetarsidan. : Jag tänkte bara kortfattat säga att det naturligtvis behövs en barnlagstiftning i . Jag menar framför allt att det generella stödet till barn och föräldrar behöver stärkas. Där kan kommunerna göra mycket på samma sätt som staten. Det finns redan möjligheter, och utformningen av nuvarande regler, till exempel i femte kapitlet, i socialtjänstlagen ger detta utrymme. Det som alltid är komplicerat är naturligtvis att reglera förutsättningarna för ingripanden i enskilda fall. Det är där som jag är kritisk mot att de rekvisit som finns i lagstiftningen i princip är desamma som 1902 i den första barnavårdslagen. Jag menar att man måste ta sin utgångspunkt i kunskaper om vilka barn och familjer det handlar om när omhändertaganden sker. Ut- ifrån den kunskapen ska man bygga lagstiftningen. Jag hinner inte gå in på det i detalj. Jag menar att det är helhetssynen som är en viktig utgångspunkt och grundläggande för framför allt relationerna mellan barn och föräldrar i förhållande till samhällets ansvar. Detta bryter man i och med det nya lagförslaget. (): Jag tackar för att vi får vara här . Jag tycker att detta är en av de absolut viktigaste frågorna. Jag har en fråga till som gäller en förstärkning av socionomutbildningen och att lära sig ledarskap. Det är en otroligt stor skillnad på hur ledarskapet fungerar inom olika socialtjänster. Jag tänker också på utbildningen när det gäller vanvård, steg 1- utbildningen som de flesta socionomer som ska jobba inom familjerätten har. Det har ingenting med barns eller ungdomars utveckling att göra. Det är socionomerna som ska tala med barnen enligt det nya förslaget. Då krävs det också otroligt god kunskap om vad det är som barnet svarar på. Jag har en fråga till också. Det har varit regel att den kommun som har omhändertagit ett barn också har behållit detta ärende i kommunen. Det som vi nu ser, med fasa kan jag tycka, är att kommunerna släpper ärendet om de biologiska föräldrarna flyttar. Är det någonting som ni tycker är bra, eller är det någonting som ni ser en fara i? (): Jag vill först ställa en fråga till . När vi inte har pengar till allt måste vi prioritera. I hälso- och sjukvårdslagen finns etiska principer för prioritering. Det finns det inte i socialtjänstlagen. chefernas förening hade detta med på sin lista. Funderar vidare på eventuella initiativ från sida? Den andra frågan ställer jag till . Flera säger att vi inte ska lyfta ut fler grupper ur socialtjänstlagen. Det handlar om hur vi hanterar hälso- och sjukvårdslagen samt socialtjänstlagen till exempel när det gäller äldre. Vilka behov har egentligen biståndshandläggarna av utbildning inte bara i socialtjänstlagen utan också i hälso- och sjukvårdslagen så att till exempel multisjuka äldres behov därmed blir väl tillgodosedda? : Jag tror att man har kommit dithän att den sociala utbildningen måste specialiseras mycket bättre, kanske kopplat till legitimeringsfrågan som jag tidigare fått men som jag glömt att svara på. Jag tror att det där skulle kunna kombineras och ges ett annat innehåll. De flesta andra utbildningar specialiseras ju. Särskilt ledarskapet nämndes här. På skolsidan finns särskilda rektorsutbildningar just i ledarskapsfrågor. Något liknande skulle mycket väl kunna tänkas inom de sociala utbildningarna. Det är ett så brett kunskapsfält att jag tror på en specialisering, som redan skett. Vi har ju socionomutbildningar med olika inriktningar på äldre och så vidare, så sådant finns delvis redan. : Vi har i och för sig sett ett antal exempel på att människor förflyttar sig mellan olika kommuner och på att ansvaret då försvinner. Det är klart att det inte är bra. Men jag är inte säker på att det inte finns anledning att ha ett system med överföring. Poängen är att överföringen från en kommun till en annan ska fungera. Det kan ju också finnas ekonomiska incitament för att göra det ena eller det andra. Det kan möjligen hanteras på ett annat sätt. Jag hörde inte fråga. (): Biståndshandläggare har att möta personer med både sociala behov och hälso- och sjukvårdsbehov. Då vill det till att biståndshandläggarna har kunskap för att kunna bedöma båda behoven. Det finns exempel på att man bara ser till de sociala behoven, vilket är till men för besluten. Min fråga handlar om behovet av särskild utbildning av de här grupperna. : Det är egentligen en mycket större fråga därför att det finns ett behov av vidareutbildning. Det som hänt inom är att vi, fastän vi har en ramlag och en helhetssyn, har specialiserat oss alltmer. Vi har gått från kanske till av kommunerna som har olika typer av specialiteter. Det i sig kräver vidareutbildning och kompetenshöjning inom olika delar av , inte bara inom biståndsbedömningen. Det behövs alltså utbildning. Vad vi lite grann menar är att vi måste hitta en socionomutbildning och en erfarenhetsbasering, och vi måste kunna få en vidareutbildning. kunna titta på en annan konstruktion av socialtjänstlagen, och arbetsgivaren måste ta ett tydligare ansvar för vidareutbildningen fortbildningen menar jag ska vara en del av utbildningen just därför att den situation som människor lever i blir alltmer komplex och ställer högre krav. : frågade om prioriteringar i . Vi har väckt den frågan . Men finns det självklart en avgörande skillnad mellan hälso- och sjukvård och socialtjänst när det gäller förutsättningarna för mer systematiska prioriteringar. Som flera varit inne på bygger socialtjänstlagen på lagstadgade rättigheter för den enskilde. ser vi att kraven på ökar. Man får ansvar för allt fler nya grupper. Bara det faktum att diskussionen finns och lever och också är väldigt viktig tycker vi är ett tillräckligt skäl för att göra en mer samlad översyn. Vi skulle alltså inte ha något emot det förslag som socialchefer tidigare fört fram. (): I första hand skulle jag vilja rikta min fråga till som sade att fattigvårdslagstiftningen fortfarande lever. Det tolkar jag som att den enskilde har en svag ställning och att vi uppfostrar och kontrollerar på olika sätt. Vad behöver ändras för att vi ska komma bort från fattigvårdslagstiftningen? Vi har ju varit inne på detta med att bryta ut olika grupper och att ha kvar helhetssynen i socialtjänstlagen. Jag uppfattar att väldigt många här vill att vi, innan vi så att säga börjar plocka, ser över alltihop så att man ser konsekvenserna. Finns det erfarenheter från andra länder beträffande till exempel de mest utsatta med missbruk och med behov av ekonomiskt bistånd, och finns det en egen lagstiftning? Hur påverkar det i så fall? Finn (): Ordförande! Jag vill först tacka föredragandena här. Framför allt tycker jag att ska ha en eloge för hans kloka slutsatser som jag i allt väsentligt instämmer i. En viktig reform har under den här mandatperioden beslutats av , nämligen om att överföra tillsynen av från länsstyrelserna till . Detta föranleder två frågor. För tids vinnande riktar jag båda frågorna till . Först gäller det överföringen och din triangel. Innebär det att du när det är en nationaliserad tillsyn, som förhoppningsvis blir bättre och mer likriktad, kanske vill lägga till en triangel eller en fyrkant när det gäller dem som ska uttolka lagen? Det gäller alltså granskningsfunktionens implikation på socialtjänstarbetarna. Det föranleder en följdfråga. Det normala arbetssättet för är att granska dem som man legitimerar. Lite grann ställer det legitimationskravet i en annan dager. Är det så att detta skärper intresset för att titta på socionomutbildningen inte minst när det gäller både utbildningsinnehåll och legitimationen för att ska kunna bedriva ett riktigt tillsynsarbete? : När det gäller fattigvårdssynen säger man, och för detta finns det vetenskapligt stöd, att bemötandet av människor som behöver bistånd ofta av enskilda själva uppfattas som väldigt kontrollerande. I viss mån ligger det i lagstiftningens konstruktion eftersom det väldigt starkt betonas detta är ju grunden för all lagstiftning att den enskilde ska försörja sig helst genom eget arbete eller på annat sätt. Men i socialtjänstlagen kan utredningen om hur man på annat sätt kan försörja sig bli väldigt konfliktfylld. Dels handlar det om kravet på hur många arbeten man ska söka, även om det inte finns några arbeten. Dels handlar det om huruvida man kan vara försörjd genom närstående eller på annat sätt. Parallellt pågår nu en diskussion om att människor just som människor i någon mening har rättigheter; vi kan ställa vissa krav på staten. Häri ligger att människor som söker bistånd i de flesta fall oförskyllt har hamnat i sin situation. Det är en väldigt svår balansgång. Huvudsakligen handlar det naturligtvis om hur man bemöter den enskilde. Men det är också fråga om en intressekonflikt och om en konflikt kring resurser och på många nivåer så att säga. Den är det inte lätt att lösa. Här kan man säga att socialtjänstlagen betonar vikten av, och har goda motiv för det, att framför allt lyssna på den enskilde och på vilka argument den enskilde har. kan man se att det lätt blir så att myndigheten bestämmer vilken insats en person kan anses ha rätt till och som inte alls har med den enskilde att göra. Som jag tog upp i mitt anförande gäller frågan den enskildes rättsliga position, att den enskilde blir beroende av myndighetens stöd. Det handlar mer om en kunskap att se att det faktum att en person blir beroende av myndighetens stöd skapar ett dilemma som myndighetspersonen, socialsekreteraren, måste vara medveten om och försöka motarbeta så att det inte får negativa konsekvenser. Dock finns här en uppenbar intressekonflikt.