urf · GXA5URF2 · 2010-01-01 00:00:00 — dessa ärenden är inte tydligt. En nämndsamordnare kan också ha en roll i följande frågor. Ansvara för att en sammanställning av nämnder ajourhålls. Ansvara för samordning av informationen om nämnderna till riksdagsförvaltningens anställda. Ansvara för beredning av ärenden om förordnanden av ledamöter och sekreterare i de nämnder som utses av riksdagsstyrelsen. Ansvara för att riktlinjer för förordnande av ledamöter tas fram. Ansvara för att beslut om arvoden till nämndernas ledamöter och andra uppdragstagare bereds och kommuniceras till nämnderna. Det finns ett stort antal ansvarsområden och uppgifter som nämndsamordnaren kan ha hand om. Omfattningen av varje område bedöms inte vara stor. Vilka av de ovan redovisade uppgifterna och vilka avvägningar som ska göras mellan ansvar och utförande får riksdagsförvaltningen närmare bedöma. Även om själva inrättandet av en nämndsamordningsfunktion har bedömts inte vara nödvändigt att lagreglera skulle en reglering av det huvudsakliga ansvaret och uppgifterna för nämndsamordnaren kunna införas i föreskriften (RFS 2003:5) om organisation och ansvarsområden inom riksdagsförvaltningen eller den föreskrift som kan komma att ersätta den. Något förslag till ändring av föreskriften lämnas inte här. 12.7 Överenskommelse med annan myndighet om överlämnande av vissa kanslistödsuppgifter En bestämmelse föreslås om att riksdagsförvaltningen får träffa en överenskommelse med en annan myndighet som innebär att riksdagsförvaltningens ansvar för ett sådant kanslistöd som att upplåta lokaler och utföra vissa administrativa uppgifter lämnas över till den andra myndigheten. och den andra myndigheten ska i överenskommelsen närmare reglera ansvarsfördelningen och frågan om ekonomisk ersättning ska betalas ut I avsnitten 10.4 och 10.5 föreslås bestämmelser som tydliggör riksdagsförvaltningens ansvar för finansieringen av nämndmyndigheter och ansvaret för att tilldela medel och ge stöd, kanslistöd. Som redovisas i avsnitt 3.4 är det i praktiken som fungerar som värd- eller stödmyndighet för på samma sätt 12 SÄKERSTÄLLANDE AV NÄMNDERNAS STÖDBEHOV 2009/10:URF2 som hovrätten gör för . Detta förhållande har kommit till uttryck i ansvarsnämnds instruktion. I 5 § föreskriften (RFS 2009:1) med instruktion för ansvarsnämnd finns en bestämmelse som anger att riksdagsförvaltningen kan överlämna åt en annan myndighet att utföra administrativa uppgifter åt nämnden. anges inte uttryckligen som värdmyndighet för nämnden. En skriftlig överenskommelse har ännu inte träffats mellan riksdagsförvaltningen och om att hovrätten åtar sig att utföra administrativa åtgärder för . I avsnitt 8.2 redovisas de rättsliga förutsättningarna för att överlämna uppgifter mellan olika myndigheter. Ett överlämnande måste vara tydligt och i fråga om myndigheter under måste det ha lags form. Det kan inte uteslutas att det för fler nämndmyndigheter än skulle kunna bli aktuellt att få en viss del av kanslistödet av en annan myndighet än riksdagsförvaltningen. Det kan handla om att en annan myndighet upplåter lokaler och utför vissa administrativa uppgifter för en nämndmyndighet. Det är alltså inte fråga om att överlämna hela ansvaret från riksdagsförvaltningen till en annan myndighet. Det skulle kunna vara en praktisk lösning när ordföranden eller sekreteraren i en nämndmyndighet har sin ordinarie arbetsplats i en myndighet. Erfarenheter från nämndmyndigheter under regeringen visar att det är en fördel att ansvarsfördelningen regleras i en skriftlig överenskommelse. Vid ett överlämnande ska frågan om den andra myndigheten kräver ersättning också tas upp i överenskommelsen. En generell bestämmelse med denna inriktning föreslås i den nya lagen. 13 Arvoden och övriga ekonomiska ersättningar 13.1 Problem som rör arvoden m.m. Direktiven nämner inget om ansvarsförhållanden eller ansvarsfördelning mellan nämnder och riksdagsförvaltningen i fråga om arvoden och övriga ekonomiska ersättningar till nämnderna. Under utredningsarbetet har det dock visat sig finnas ett antal problem som rör ersättningar. Till utredningen har överlämnats en pm Brist på regler för nämnd 2009-03- 04 från juridiska enheten. En av de frågor som tas upp i pm:en är att det i samband med utarbetandet av föreskriften om instruktion för , upptäcktes att det saknas lagstöd för att föreskriva om ersättning till ledamöterna i . Det framhålls att inte finns upptagen bland de organ som lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ är tillämplig på. Det påpekas att det för ledamöter och sekreterare i utgår ersättning enligt förordningen (1992:1299) om ersättning för uppdrag i statliga styrelser, nämnder och råd och att det är samma ledamöter och sekreterare i de båda nämnderna. Om ett ärende kommer in till kan nämndens ledamöter och sekreterare sannolikt få lägga ned ett avsevärt arbete och att det är rimligt att ersättning utgår för arbetet i fråga. Slutsatsen i pm:en är, med hänvisning till 8 kap. 14 § tredje stycket regeringsformen, att ersättning till ledamöter och sekreterare bör fattas genom ett delegationsbeslut från till . Det kan i sammanhanget nämnas att det även för saknas lagstöd för att betala ersättningar för uppdragen i nämndmyndigheten. En annan fråga som kommit upp är att nämnden enligt 3 § lagen (1974:1037) med instruktion för bestämmer ersättning till sekreterare, föredragande och experter medan det för övriga nämnder är det riksdagsförvaltningen som bestämmer ersättningen. 13.2 Arvoden m.m. till ledamöter En bestämmelse föreslås att riksdagsförvaltningen ska besluta om arvoden till nämndledamöterna för nämndmyndigheter utom och . För nämndmyndigheter under regeringen gäller förordningen (1992:1299) om ersättning för uppdrag i statliga styrelser, nämnder och råd m.m. 13 ARVODEN OCH ÖVRIGA EKONOMISKA ERSÄTTNINGAR 2009/10:URF2 beslutar regeringen särskilt om ersättning till ordförande och vice ordförande. För övriga ledamöter och ersättare betalas ersättning per sammanträdesdag efter en indelning av styrelserna, nämnderna och råden m.m. i fem kategorier som beslutas av regeringen enligt bestämmelser i 2 och 4 §§. Inom riksdagsområdet finns lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ. Den reglerar månadsarvodet till två av nämndmyndigheter, och . Månadsarvodet utgår enligt 1 § i procent av arvodet som riksdagsledamot. Ordföranden i får och annan ledamot i nämnden en procent. ordförande får och ersättaren för ordförande . Särskilt arvode för sammanträdesdag betalas enligt 2 § till dessa uppdragstagare och bl.a. till ledamot och suppleant i samt suppleant i med belopp som bestäms av riksdagsstyrelsen. Till suppleant som deltar i sammanträde utan att delta i beslut betalas sammanträdesarvodet endast om respektive organ beslutar det. Dåvarande beslutade om sammanträdesarvoden enligt bestämmelsen i 3 § lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ , dnr 710- 3023-99/00. Enligt 3 § första stycket gäller för inrikes resor som görs för fullgörande av uppdraget resekostnadsersättningar och traktamente för uppdragstagarna enligt samma bestämmelser som för arbetstagare vid riksdagsförvaltningen. I 3 § andra stycket anges att bestämmelserna i utlandsreseförordningen (1991:1754) gäller vid utrikes resor. För övriga nämndmyndigheter, utom för och , finns reglerat i respektive myndighets instruktion eller annan lag att riksdagsförvaltningen ska bestämma arvoden till nämndens ledamöter och sekreterare. Riksdagsstyrelsen har beslutat om arvoden till ledamöterna , (dnr 710-386-01/02) och (2003-01- 29 dnr 7220-2321-02/03). Ersättningssystemets struktur och arvodesnivåerna har i olika sammanhang berörts under utredningen men frågan är för omfattande för att i sin helhet kunna regleras i denna utredning. De bedömningar och förslag om arvoden och andra ersättningar som tas upp ligger därför i princip inom ramen för det befintliga systemet. betalas arvoden ut till nämndmyndigheter på tre olika grunder, den första med stöd av lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ, den andra med stöd av myndigheternas instruktioner och den tredje trots att inget lagstöd finns. Re- gleringen är inte överskådlig. Arvodena enligt lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ betalas i relation till ledamöternas 2009/10:URF2 13 ARVODEN OCH ÖVRIGA EKONOMISKA ERSÄTTNINGAR arvoden och ändras med dessa. Rekryteringen av ledamöter och suppleanter för och har stark koppling till , se avsnitten 3.6 och 3.8. Det är därför ingen självklar lösning att reglera andra nämndmyndigheters arvoden i den lagen. genom riksdagsstyrelsen har eller bör ha ett ansvar för att bestämma arvodena för samtliga de nämndmyndigheter som inte regleras i lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ. Det kan knappast bli tal om att generellt delegera rätten att bestämma arvodena till nämnderna själva, se dock avsnitt 13.3. Mot bakgrund av att ansvaret gäller flertalet nämndmyndigheter så bör det bli tydligare att föra samman den befintliga regleringen som finns i 6 § lagen (2002:1024) om lön till ombudsmän och riksrevisorerna, 10 § lagen (1993:1426) med instruktion för och 6 § lagen (1993:1427) med instruktion för till en generell bestämmelse i den nya lagen som ska gälla samtliga nämnder utom och . De uppdragstagare som omfattas av lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ får månadsarvodet uppräknat som riksdagsledamöternas arvoden ändras, dvs. , ett system som kan anses ge uttryck för självständighet mellan organet och uppdragsgivaren. För övriga nämnder, t.ex. som bestämmer riksdagsledamotsarvodet, finns ingen sådan automatisk uppräkning eller ens behandling av frågan . Detta är en brist i systemet. Oavsett att det handlar om små belopp bör riksdagsstyrelsen ta ställning till arvodesfrågan, låt vara att beslutet kan bli att arvodena inte ska ändras. En ny bestämmelse föreslås bli utformad på så sätt att det blir en skyldighet för riksdagsförvaltningen att besluta om månadsarvoden till nämndledamöterna i de nämndmyndigheter som inte regleras i lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ. En principfråga som kan behöva uppmärksammas är om månadsarvode för uppdrag som ledamot och sekreterare i nämnder ska betalas ut endast under förutsättning att verksamheten är aktiv, i betydelsen att det kommer in verksamhetsspecifika ärenden, eller om en del av arvodet ska ses som ett slags ersättning för den beredskap som det innebär att förordnas för uppdraget. Denna fråga är inte lika aktuell för samtliga nämnder. , de löne- och arvodessättande nämnderna och har uppgifter som i princip måste utföras . har däremot inte haft någon aktiv verksamhet och som redovisats i avsnitt 3.5 får uppdragstagarna ingen ersättning. I princip skulle det ju även kunna inträffa att inte får in något ärende . För samtliga nämndmyndigheter kan det bli aktuellt att fatta beslut som rör administrativa ärenden, t.ex. remissvar eller prövning om en allmän handling ska lämnas ut. De förslag som presenteras i denna översyn i syfte att t.ex. 13 ARVODEN OCH ÖVRIGA EKONOMISKA ERSÄTTNINGAR 2009/10:URF2 åstadkomma ett klarare ledningsansvar innebär att den administrativa bördan ökar för nämndmyndigheterna. Det gäller även för en nämndmyndighet som inte har handlagt något annat ärende . Det finns därför anledning att överväga om och hur det nuvarande systemet med månadsarvode och sammanträdesarvode klarar av att ta hänsyn till olika förutsättningar och eventuella ändrade förhållanden. Något konkret förslag läggs inte fram i denna del då frågan bör behandlas inom ramen för en översyn som kan ta ett helhetsgrepp på ersättningssystemet. Däremot behandlas i avsnitt 13.4 om det ska införas en uttrycklig möjlighet till ersättning för extra arbete i avvaktan på en mer genomgripande översyn. 13.3 Arvoden m.m. till sekreterare och föredragande Bestämmelser föreslås som innebär att riksdagsförvaltningen som huvudregel ska besluta om arvoden för sekreterare och föredragande i samtliga nämndmyndigheter. får överlämna till nämnderna att besluta om arvodena. Enligt 8 § förordningen (1992:1299) om ersättning för uppdrag i statliga styrelser, nämnder och råd m.m. beslutas ersättning till sakkunniga, experter och sekreterare av myndigheten. Av 6 § lagen (2002:1024) om lön till ombudsmän och riksrevisorerna, 10 § lagen (1993:1426) med instruktion för och 6 § lagen (1993:1427) med instruktion för framgår att respektive nämnds sekreterare ska ha det arvode som riksdagsförvaltningen bestämmer. Däremot ska enligt 3 § lagen (1974:1037) med instruktion för ersättningen till sekreterare, föredragande och experter bestämmas av nämnden. För sekreterarna i och finns ingen reglering alls om saken. I praktiken har arvodena till samtliga nämndmyndigheters sekreterare och till föredragandena i samt lönetilläggen till de assistenter som bistår och bestämts genom att riksdagsförvaltningen har slutit ett lokalt kollektivavtal, se avsnitt 5.4. Frågan hör egentligen hemma i en översyn av hela ersättningssystemet men på grund av att det för två nämndmyndigheter saknas stöd för utbetalning av ersättning till uppdragstagarna görs vissa överväganden här. 2009/10:URF2 13 ARVODEN OCH ÖVRIGA EKONOMISKA ERSÄTTNINGAR Ansvarsfördelningen mellan nämnder och riksdagsförvaltningen är tämligen otydlig vad gäller hur ersättningen ska bestämmas för sekreterare och föredragande i några av nämnderna. Ersättningsnivån finns det inte anledning att ta upp men däremot var regleringen av ersättning till sekreterare och föredragande bör placeras, vilket beror på om regleringen ska vara gemensam för samtliga nämndmyndigheter eller inte, och vilket organ som bör bestämma ersättningen. Det finns flera tänkbara alternativ för hur ersättningen till sekreterare och föredragande kan hanteras. Det första alternativet är att behåller sin nuvarande reglering i instruktionen. För övriga nämndmyndigheter skulle huvudregeln vara att riksdagsförvaltningen bestämmer arvodena men med författningsstöd för vad som i praktiken har skett, nämligen att riksdagsförvaltningen förhandlar arvodena med fackföreningarna och sluter lokalt kollektivavtal. Det är svårt att se vilken anledning det finns att ha en särreglering för bestämmande av arvode för sekreteraren och föredragande i . Sannolikt var det vid tillkomst, med den nya riksdagsordningen, utryck för tankar om nämndens självständiga ställning som avspeglar sig även i ersättningsfrågan till sekreterare m.fl. Uppenbarligen har inte ansett frågan vem som bestämmer ersättningen som kontroversiell i och med att den nuvarande ordningen avviker från vad som gäller enligt nämndmyndighetens instruktion. Ett andra alternativ är att samtliga nämndmyndigheter får rätt att bestämma arvodena till sina sekreterare och föredragande. Det stärker samtliga nämnders självständighet men innebär också ett visst merarbete. Det öppnar större möjligheter att ta hänsyn till sekreterarnas kompetens, verksamhetens omfattning, ansvarsfördelningen inom nämndmyndigheten osv. Bestämmandet av arvodena kommer närmare de som känner förutsättningarna för uppdragen. Alternativet är tydligt. Det kan regleras i den nya lagen, men ökar den administrativa bördan för nämnderna. Ett tredje alternativ är att arvodena för sekreterare och föredragande i samtliga nämnder, såsom redan sker i praktiken, bestäms av riksdagsförvaltningen och regleras i den nya lagen. Nämnderna bör beredas tillfälle att lämna synpunkter i frågan. Bedömningen har gjorts i avsnitt 5.4 att det saknas stöd för den nuvarande ordningen att riksdagsförvaltningen sluter lokala kollektivavtal för nämndmyndigheterna i lagen (2000:419) med instruktion för riksdagsförvaltningen. I 2 § 6 anges att riksdagsförvaltningen ska ingå centrala kollektivavtal när det gäller och dess myndigheter, och i paragrafens tredje stycke anges vidare att riksdagsförvaltningen ska bereda myndigheter tillfälle att framföra sina synpunkter på förhandlingsfrågor som direkt berör respektive myndighet. Det är tveksamt om inte slutande av lokala kollektivavtal innebär en omständighet som talar för att de som har uppdrag i nämndmyndigheter är att anse som arbetstagare och detta kan ha betydelse för hur man bör se 13 ARVODEN OCH ÖVRIGA EKONOMISKA ERSÄTTNINGAR 2009/10:URF2 Det är en konsekvens som knappast ligger i nämndmyndigheternas intresse, och det strider mot tanken på att små nämndmyndigheter bör undvika att ha egen personal anställd. Det är svårt att se att ordningen med lokala kollektivavtal inte skulle kräva en ändrad reglering. En flexibel lösning, i avvaktan på en eventuell översyn av ersättningssystemet, är att lägga till en undantagsbestämmelse som innebär att riksdagsförvaltningen får delegera uppgiften att bestämma arvodet till sekreterare och föredragande till nämnden. En gemensam reglering för nämndmyndigheterna föreslås i den nya lagen, vilket ligger i linje med strävan mot större enhetlighet. 13.4 Ersättning för extra arbete En bestämmelse föreslås som innebär att den som på uppdrag av en nämnd utför extra arbete kan få skälig ersättning för arbetet utöver månadsarvodet. Ersättningen ska bestämmas av riksdagsförvaltningen för ledamöter och för sekreterare av riksdagsförvaltningen i samråd med nämnden. Om inte medelsanvisning har skett för ändamålet krävs det riksdagsförvaltningens godkännande för att disponera medel till en sådan ersättning. Det nuvarande ersättningssystemet för ledamöter, sekreterare och assistenter bygger på ett fast månadsarvode, lönetillägg för assistenterna, oavsett vilka variationer i omfattning som verksamheten har. Det finns två undantag, det utgår ingen ersättning alls till ledamöter och sekreterare i på grund av att nämnden inte har handlagt några ärenden . Ersättningen till föredragande i utgör också ett undantag, de är timarvoderade. Några av nämndmyndigheter har en förhållandevis jämn belastning mellan åren, för andra varierar insatsen beroende på omständigheter som ligger utanför nämndmyndighetens kontroll. Det beror på om det är valår, hur många och komplicerade ärendena är, vilken medieuppmärksamhet ärendena får, antal remissyttranden som ska utarbetas, utländska besök som ska skötas m.m. hur stor arbetsinsats verksamheten kräver. En bakomliggande tanke i det nuvarande ersättningssystemet är att sett så jämnar dessa variationer ut sig och arbetsinsatsen ska rymmas inom månadsarvodet. Det saknas författningsstöd för att betala ersättning för extra arbetsinsatser. Vad som är extra arbete och inte täcks av månadsarvodet är naturligtvis en bedömningsfråga. Denna fråga har aktualiserats framför allt i en av nämnderna, , i samband med att den nämnden fick nya arbetsuppgifter. och var inte överens om hur saken skulle hanteras, t.ex. i frågan om ersättningsnivån. Frågan hänger ihop med vad som redovisats i avsnitt 11.6 om disposition av anslagsmedel, dvs. ett av problemområdena i direktiven. 2009/10:URF2 13 ARVODEN OCH ÖVRIGA EKONOMISKA ERSÄTTNINGAR Det kan tilläggas att det för myndigheter under regeringen finns ett ersättningssystem som i högre grad än det som gäller för nämndmyndigheter bygger på att ersättning utgår i förhållande till arbetsinsatsen. Flera nämnder har pekat på behovet av extra ersättning vid särskilt arbetskrävande ärenden eller insatser som hänger ihop med nya arbetsuppgifter. En nämnd har framhållit att utarbetandet av remissvar har krävt stora arbetsinsatser och att man närmar sig en gräns då arvodet bör omprövas. Det finns skäl att överväga en viss komplettering av ersättningsreglerna på grund av ändrade förhållanden utan att avsikten för den sakens skull är att ändra på hela ersättningssystemet. De förslag som lämnas i denna rapport gör att nämndmyndigheter får ett regelverk som i större utsträckning närmar sig det som gäller för små nämndmyndigheter under regeringen, men det leder också till en ökad administrativ börda som ska bäras av nämnden eller sekreteraren. Regelbundet återkommande uppgifter såsom arbete med årlig verksamhetsredogörelse, uppdatering av arbetsordning eller genomgång av checklista för intern kontroll bör vara uppgifter som ligger inom ramen för det ordinarie ersättningssystemet. Däremot finns det uppgifter i förslagen som mer har engångskaraktär, t.ex. utarbetande av en arbetsordning eller en överenskommelse med riksdagsförvaltningen om stöd och service samt förberedelser inför nya arbetsuppgifter. Dessa uppgifter kan komma att bedömas som extra arbete i varje fall så länge det nuvarande ersättningssystemet bygger på ett fast månadsarvode. Det finns ibland ett berättigat intresse av att kunna betala skälig ersättning för sådana arbetsinsatser som ligger utöver det vanliga arbetet Möjligheten att få ersättning för extra arbete kräver en viss dialog mellan nämnden och riksdagsförvaltningen. För extra arbete som kan förutses bör nämndmyndigheten lämna underlag och begära medelsanvisning. I andra fall krävs det att riksdagsförvaltningen godkänner att sådant extra arbete utförs som berättigar till skälig ersättning. En bestämmelse föreslås som innebär att den som utför extra arbete på uppdrag av en nämnd kan få skälig ersättning. Bestämmelsen ger stöd för riksdagsförvaltningen att godkänna sådana kostnader utöver månadsarvodet. Det är emellertid inte fråga om att införa en absolut rätt för en nämnd att beordra extra arbete och sedan utgå från att riksdagsförvaltningen alltid godkänner disposition av medel. måste vid budgetberedningen för nämndmyndigheter uppmärksamma förhållanden som kan leda till behov av extra arbete. Det kan möjligen hävdas att för vissa av nämnder är självständigheten så viktig att frågor om vad som är extra arbete och storleken på ersättningen kan vara svåra att hantera med bevarad integritet. I de flesta fall 13 ARVODEN OCH ÖVRIGA EKONOMISKA ERSÄTTNINGAR 2009/10:URF2 kommer det dock att handla om extra arbete som utförs av sekreterare och inte av nämndledamöter, varför problemet inte kan väntas bli särskilt stort. Det är rimligt att ersättningen för extra arbete som utförs av sekreterarna bestäms av riksdagsförvaltningen i samråd med nämnden. Om extra arbete utförs av en nämndledamot kan det knappast komma i fråga annat än att riksdagsförvaltningen genom riksdagsstyrelsen bestämmer ersättningen. 13.5 Kostnadsersättningar vid resor m.m. Bestämmelsen om utrikes resor i 3 § andra stycket lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ som hänvisar till den upphävda utlandsreseförordningen (1991:1754) bör ändras. En bestämmelse föreslås i den nya lagen som tydliggör att samma bestämmelser för resekostnadsersättningar och traktamente ska gälla för uppdragstagare i nämndmyndigheter som inte regleras enligt lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ som för anställda i riksdagsförvaltningen. Förordningen (1981:1265) om reseförmåner i statliga uppdrag m.m. gäller för uppdragstagare som har ett uppdrag som har lämnats av regeringen eller en myndighet under regeringen. Enligt 2 § i förordningen har en uppdragstagare rätt till reseförmåner enligt de bestämmelser om sådana förmåner som enligt kollektivavtal gäller för statstjänstemän i allmänhet. Om uppdragstagaren utför uppdraget åt en myndighet tillämpas istället de kollektivavtal som gäller arbetstagare vid myndigheten. Regeringen eller annan myndighet som regeringen bestämmer kan dock föreskriva om avvikande regler. och gäller enligt 3 § första stycket lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ olika regler för inrikes resor som företas för fullgörande av uppdraget beroende på om ledamoten i nämnden är riksdagsledamot eller inte.