rfr · GX0WRFR11 · 2010-05-30 00:00:00 — Det är de inte vid filminspelningar på samma sätt. : Jag ska göra en kort kommentar. Även tillsvidareanställda, fast anställda, sångare och skådespelare på och teatrar ska väljas till nya rolluppdrag om och om igen. Det kan vara en karriär på en teater som sträcker sig . Det innebär att även om man har sin fasta anställning i botten finns det även där tankar om att man vill upprätthålla goda relationer till dem som önskar att man ska vara med i en uppsättning. Det gör att det inte är självklart att detta inte är ett problem bara för att man har en tillsvidareanställning. : Jag skulle vilja svara på det här med uppföljning och stöd, kanske inte utifrån ett individperspektiv utan mer utifrån ett branschperspektiv och koppla det till den fråga som lyfte fram om vi vågar diskutera detta med kvalitet. Svårigheten är att skapa en öppenhet och en trygg situation där de här anmälningarna kan ske lätt och där vi kan åtgärda dem och komma vidare som organisationer. Det klarar vi inte därför att vi inte har någon transparens när det gäller de viktiga besluten för vare sig de frilansande eller de fast anställda skådespelarna. Det finns inga motiveringar för varför man väljer den repertoar man har eller varför man rekryterar den personal man har. Man behöver inte synliggöra sina egna kvalitetsperspektiv när man sitter som gate keeper som chef, producent eller regissör. Därför uppstår inte heller en dialog mellan parterna på området om just kvalitetsperspektivet. Det är väldigt viktigt att vi får en sådan ökad transparens för att få i gång kvalitetsdiskussionen. Naturligtvis är jämställdhet ett kvalitetsperspektiv. Jag stannar där så . : Jag vill bara säga något kort i anslutning till detta och de frågor som varit uppe. Den här typen av frågor om transparens och fördelning av arbetsuppgifter handlar inte bara om val av frilansande skådespelare utan också som fördelning av arbete inom ramen för ett anställningsförhållande. Det är just den typen av frågor som väl ryms inom ramen för lagens krav att man ska verka för jämställdhet på arbetsplatsen. Det går att specificera detta och det ska också göras. Lagen är utformad som en ram som förutsätter att arbetsgivare och fack arbetar konkret och tittar på var någonstans på vår arbetsplats vi har de fällor där vi inte arbetar med jämställda arbetsvillkor. Detta är den typ av åtgärder som mycket väl ryms inom ramen för detta. Jag menar att man kan komma åt det genom ett aktivt arbete parterna emellan som regleras och där man kan fånga upp när det inte längre fungerar som det är tänkt. Jag vill bort från det specifika med scenkonsten till det vanliga arbetsplatstänkandet som ställer krav som ska följas upp. Även om jag kan hålla med om att vi inte behöver definiera scenkonsten som värre än någon annan bransch är det ändå så att vi uppenbarligen också har problem i den här branschen. Vi har många faktorer. Förhållanden inom branschen är sådana att det typiskt sett borde finnas problem utifrån vad vi vet från forskningen. Det finns all anledning att vara på sin vakt. Vi hörde också från till exempel hur praktikanter upplever trakasserier. Siffran går från bland elever i högskolan till när man kommer till praktikanterna. Det händer någonting här. Det handlar om arbetsgivaransvar helt enkelt som jag tycker att man bör säkerställa att det utkrävs. : Jag vill svara på den sista frågan om uppföljning när det gäller sådana här frågor. Det är precis som det står i undersökningen. Det är som har upplevt att de har fått stöd och hjälp av kolleger. Just inom filminspelningar om någon känner sig utsatt på något sätt ser vi ju alla varandra och vad som händer. Det är samma sak vid en repetition på teatern. Ofta är det så att om någon är ledsen över någonting det kan ha varit missförstånd, men också konkreta saker pratar man med varandra om det. Då kan man också medla med tredje part. Det är vanligt. Eftersom det är så mycket känslor på spel, som det alltid är inom både film och teater, händer det ganska frekvent. Det är ofta tumultartat. Vi pratar väldigt mycket med varandra och ventilerar. Där är den största uppföljningen. Man löser det med kolleger. Branschen är så liten. Vi stöter på varandra gång på gång. har man jobbat med ett stort antal om man har hållit på ett tag. Det blir en självsanerings också. Man säger: Nej, den där ska vi inte ha med. Den får inte vara med mer. Det tror jag är den vanligaste uppföljningen. Man löser det inne i gruppen. Vice ordföranden: Det är en fantastisk förmån vi har som politiker att kunna ställa frågor och få så många svar från olika perspektiv. Vi har ganska många frågor kvar, så vi försöker att pressa ihop svaren något. (): Det är fantastiskt intressant att få höra er här . Det gäller inte minst , som är skådespelare. Jag är skådespelare. Det är inte så ofta som man har två skådespelare i det här rummet. Därför tänker jag nu mest ställa en fråga till dig här, . Jag blir lite förvånad över din väldigt positiva inställning. Du hade inte riktigt uppfattat sextrakasserierna på det viset som jag har upplevt dem i skådespeleriet. Jag har ändå hållit . Jag tror nog inte att det har ändrats så kolossalt . När jag nu hörde talas om sextrakasserierna tänkte jag: Herregud, det skulle vi ha börjat diskutera för länge sedan. Det är som jag, och många med mig inom branschen, uppfattar det ett problem. Men det är så gömt och så dolt. Jag tror kanske att om jag hade varit på teatern nu och spelat och jobbat hade jag haft samma känsla för den här frågan som du har . Man hade förträngt det en aning. Man blir inte så tydlig. Man vill inte se det. Det är som du säger, , så subtilt. Jag vill därför i varje fall ställa frågan till dig: Har du aldrig upplevt någon typ av sexuellt trakasseri, , inom teatern? Det är den fråga jag vill ställa till dig. Jag ska inte bli mer långrandig. : Inte annat , eftersom det handlar om mottagaren, att jag bara har tackat för komplimangen, i de allra flesta fall. Du vet precis som jag att det nästan är en sexuell bransch. Det är en genans i sättet hur vi ska jobba med människor som vi inte känner. Det är också en jargong som har med kroppar, känslor och det mest intima att göra. Det är vad vi arbetar med. Det är väldigt svårt att särskilja. Tar man på sig de glasögonen är hela livet en förolämpning. Då kan varenda uppskattande blick uppfattas som ett sexuellt trakasseri. Man får passa sig så att det inte går troll i ordet. Vi kan vända allting till ett sexuellt trakasseri. Du vet precis som jag att vi är väldigt fysiska och tar i varandra på ett alltför intimt sätt mot om vi skulle vara i den här församlingen. Då skulle man inte uppfattas som riktigt klok. Så ser vår samvaro ofta ut. Det finns tillfällen där någon går över den gränsen, och det vet ju du också, där det inte är önskvärt att man gör sådant. Om jag till exempel spelar med en man och vi ska spela ett gift par kanske vi står och håller om varandra innan vi ska in på scenen. Om han kommer och kramar om mig bakifrån skulle jag, om jag är på riktigt dåligt humör, kunna säga: Detta är ett sexuellt trakasseri, medan det för mig inte är det. Men jag vet fall där det inte har varit önskvärt. Vi är väldigt fysiska med varandra. Det har varit fall där personer har blivit tillsagda men också där någon inte har vågat säga något, där man har fått hjälp bakom med samtal och sådant. Det är klart att jag kan se allt detta som sexuella trakasserier. Men är det våra liv. Vi är så här nära varandra . Jag kan inte kalla allt detta för sexuella trakasserier. Vill du ställa följdfrågor? Låt oss nu samtala som vi gör. Sätt på mikrofonen. Vice ordföranden: Det blir något av ett förstakammarspel här. Ta en kort följdfråga om du vill, . (): Jag har en följdfråga. Det du säger handlar om känslor och de teatrala berättelserna som berättas och som också handlar om de här frågorna. Det är ibland väldigt svårt för oss att veta vad som är trakasserier. Jag menar nu ett väldigt tydligt trakasseri när man plågar en oftast ung skådespelers- ka med direkta trakasserier i ord och i handlingar bakom scenen, utanför scenen och i ständig problematik. Det finns ju. Det har du aldrig stött på? : Jag kan säga så här, . Det finns några få personer vi talar om, eftersom man inte namnger. Det vet alla. Jag tror att det gäller hela den här branschen. Det är några få personer bland tekniker, regissörer och skådespelare som har ett sätt att vara som inte är önskvärt. Det kan man inte säga. Det är ingenting som gäller för alla personer och att det är varannan människa som råkar ut för det. Det är där jag menar att man måste hålla i tyglarna. Det gäller vissa människor på arbetsplatser. Jag tror att det gäller alla arbetsplatser och också här hos er i . Det finns kåtbockar och kärringar som inte kan hålla vare sig händer eller tunga i styr. Det finns överallt. De få personer inom teatern som jag känner till håller man väldigt kort. Vi vet om dem. Vi avskedar dem, kan man säga, som det är bra skådespelare och man vill ha dem på scenen därför att det drar publik. Men jag tycker att man kan hantera det. De allra flesta kan hantera det. Jag tror att det var värre när du kom 1959 i så fall. Då var hierarkin kanske ännu värre och man hade ingenting att säga till om. Det händer också . Jag vet det. Det har vi uppenbart sett. Men inte i den frekvens som undersökningen vill låta påskina. Vice ordföranden: har jag fått chans att ställa en fråga. Jag tänkte knyta an till maktperspektivet som vi har kommit tillbaka till. Det har talats om att det är fler korta anställningar, projektanställningar. Men det är också, som tog upp tidigare, att makt förskjuts från skådespelare till chefer och tjänstemän. Jag tror att det var som tog upp att man inte alltid behöver synliggöra sina motiv. Den transparensen finns inte, och därmed förlorar man i kvalitetsdiskussionen. Den dolda maktstrukturen är naturligtvis väldigt intressant att komma åt. Där avgörs säkert väldigt mycket. Jag skulle vilja be och Svensk Scenkonst att kommentera det perspektivet att makten förskjuts från konstnär till tjänsteman. lämnade oss vid en väldigt spännande cliffhanger i sin inledning. Jag skulle vilja ge dig chansen att komma tillbaka till de exempel som du hade. : Det är precis som jag sade att konsulenterna har en fruktansvärd makt. Jag har jobbat som deras chef. fanns det egentligen inte någon riktig chef och heller ingen sammanhållen policy för hur arbetet skulle skötas. Var och en kom in och lade upp arbetet på sitt eget sätt och hade sin egen agenda. Vi menade att det inte var särskilt bra i det långa loppet. des en åtstramning av makten och ett paraply. Så här ska det gå till, så här ska man bete sig. Detta är en hederskodex, och så får det vara. I de diskussionerna har vi också pratat om hur viktigt det är att en enskild konsulent inte får lov att sätt sin prägel på svensk film under sina . Det är inte meningen att man ska komma in som konsulent och vara privat och personlig i den utsträckningen att alla filmer som får stöd bär den konsulentens prägel. Då är man väldigt fel ute. Det är oerhört viktigt att de som får stöd får pengar och förtroende. Förtroendet består i att konsulenten gör bedömningen att den här gruppen människor som man stöder själv kan åstadkomma en bra film. Sedan misslyckas man. Det gör man . Det var någon som sa, jag tror att det var eller kanske , att man måste våga ta risker. Gör man inte det har man förlorat all möjlighet att skapa stor och ny konst. var inne på att konsulenten inte alltför mycket lägger sig i samtalet med regissören. Vi vill inte för död och pina att konsulenten ska börja konkurrera med producenten i det arbetet. Det är väldigt viktigt att konsulenten håller ett visst avstånd till den konstnärliga processen och mer är en samtalspartner och en iakttagare och gör bedömningen att de klarar det själva. Sedan skulle jag nog säga att ingen delar ut stöd utan att ha träffat både dem som svarar för manus och regi och producenter. Man vill ändå lyssna till deras samtal för att förstå vilken visionen är. Man måste ha träffat hela gruppen. Det är rätt att det finns en sorts avstånd. Men det är otroligt svårt att ha för mycket makt och sedan försöka att inte låta den gå ut för mycket över det konstnärliga resultatet. : En riktig iakttagelse är att i varje fall de större institutionerna på både teater- och musikområdet numera drivs mer i företagsliknande former än de gjorde tidigare. Det är ingen tvekan om att det förhåller sig så. Det beror på många olika saker bland annat de ökade krav som ställs på ekononomisering, planering och regelhantering. Det krävs ett rent företagsmässigt agerande. Företagsledare inom vår värld har ofta själva en konstnärlig bakgrund. Även om de inte är utövande konstnärer under sitt chefskap har de en sådan bakgrund, dock inte alla. En del institutioner, till exempel de stora operorna, har ofta delat ledarskap. Man har en administratör, som inte sällan kommer från en helt annan bransch och som driver verksamheten ihop med en eller flera med konstnärlig bakgrund. Här sker en strukturförändring. Men om företagsledningen oavsett bakgrund inte inser och utgår från att verksamheten till sin natur är konstnärlig och tar med de konstnärliga aspekterna i företagsledandet kommer man att misslyckas. Själva grundbulten i institutionen är konstnärlig. Det tror jag att alla skickliga företagsledare inser. Sedan skulle jag bara kort vilja kommentera en tidigare fråga om det har blivit bättre eller sämre och ta ett exempel från musikområdet, som är det som jag personligen känner till bäst. Där har vi kanske de mest maktfullkomliga aktörerna över huvud taget på hela scenområdet, nämligen dirigenterna. De är praktiskt taget alltid tyvärr män, och agerandet till sin natur måste vara väldigt maktfullkomligt. Det finns inget utrymme för diskussion när man ska sätta en produktion där en person ska få hundra andra personer att tillägna sig ett visst betraktelsesätt. De metoder som dessa dirigenter använde är i de flesta fall fullständigt otänkbara . Det var inslag kanske inte så mycket av sexuella trakasserier men av förtryck i andra former såväl av kvinnor som av män. Men det var ett antal av de stora demonerna som hade ett särskilt gott öga till att förfölja de kvinnor som hade lyckats ta sig in på scenen. Det är fullständigt oacceptabelt . Där har det skett en stor förändring i attityderna. Det är i varje fall en glädjande tendens som är ganska otvetydig. : Jag tänkte på detta med . Jag pratar med unga regissörer. Det är när vi talar maktstrukturer nästan orimligt att det är två personer på långfilmssidan. Det är en människa här och en människa där, en kvinna och en man, som sitter och bestämmer ganska självsvåldigt över alla dessa miljoner. Jag talade med en kollega i . Jag frågade: Hur går det till där? Det visade sig att där har man en jury av branschfolk som är kunniga. Det kanske sitter fem, sex personer i en jury som man lägger fram sitt manuskript för. Ofta är det regissören som är arbetsledare och inte producenten. Det är regissören som ska förverkliga sin film. Kan den inte pitcha den, som det heter, är det väldigt svårt för en konsulent att förstå: Vad är känslan, idén? Vad är det för film det ska bli? En producent kan aldrig beskriva en film på det sättet. Konsulenten kan läsa sig till det. Men i manuskriptet står som bekant inte allting. Med en jury blir det transparent, man får omdömen och får veta varför man får nej och varför man får ja. Här är det väldigt suddigt. Många unga regissörer är förtvivlade för att de har fått krav. Vad är publikestimatet? Det är sådana frågor de har fått . Det är sådana frågor som man tänker sig att en producent eller en privat finansiär skulle ställa, inte som ska stödja konstnärlig film. Det har glidit åt ett helt annat håll också på institutet och det har blivit nästan som en privat producent. Det är så de upplever sig ha blivit bemötta. Det är en otrolig maktkoncentration på dessa två. : Ska jag svara direkt? Då blir det ett litet samtal mellan oss. Det sker aldrig att en konsulent delar ut stöd till en film utan att ha träffat regissören. Det gör det inte. Du har helt rätt i det. Det franska systemet är framför allt uppbyggt på automatstöd. Man får stöd för att man har gjort stora produktioner som har dragit in mycket pengar. Då blir det ett konto som man sedan kan hämta ut ifrån. Vi har olika system. Man kan absolut tänka sig det som du beskriver också. Vi har alla gått i en hårdare kommersialiserad riktning. Det tror jag att hela kulturområdet har, och det är tråkigt. Jag hoppas verkligen att kan stå emot det med stöd av alla dessa filmer. Det är sådana som Flickan, , , Man tänker sitt, Apan och I taket lyser stjärnorna. Jag kan sitta här om ni vill, men då blir ni hungriga. Det är ändå en väldig massa filmer som absolut inte bär sina egna kostnader som är konstnärligt väldigt intressanta och som får stöd. Så ska det definitivt fortsätta att vara. Jag vill säga något lite om transparensen, kvalitetskriterier och sådant. Det är en otroligt intressant och viktig fråga. Det är någonting som vi på definitivt borde jobba ännu mer med. Det handlar om att försöka definiera lite tydligare och även utåt. Vi brukar köra med gamla definition av vad som är kvalitet. Men vi skulle kunna fördjupa och modernisera det lite och eventuellt i förlängningen kanske offentliggöra de kriterier som ligger till grund för stöden. Vice ordföranden: Det låter intressant. Vi kanske kan återkomma till det vid en annan utfrågning. : Om cliffhangern gällde om jag tror att det finns forskning på det här området som gör att fler skulle kunna hjälpa till på ett upplyst och medvetet sätt kommenterar jag det gärna kort. Det är riktigt att det i teater- och institutionsvärlden är mycket större krav på att en teater sköts utifrån företagsekonomiska principer. Det kräver skattebetalarna . Man ställer också jämfört med bara helt andra krav på arbetsmiljö och allting som gäller för alla arbetsplatser. Det präglar även oundvikligen alla teatrar. Det som är den heliga kärnan på en teater eller i en orkester är repetitionsprocessen. Det är de oftast åtta, som från det första samtalet och mötet leder till att man möter en stor publik. Den processen måste långa tider hållas i en snäv krets. Den måste hållas skyddad från omvärlden för att det som ska växa fram där verkligen ska nå den potential, kraft och konstnärliga kvalitet som publiken i slutändan ska vara beredd att betala för och längta till för att få komma till denna föreställning. Repetitionerna genomgår en process av olika stadier med olika grad av öppenhet. Kunskap om den processen är det många som har på teatrarna därför att de har jobbat där i 20, 30 och . Men det är en kunskap som sitter i kroppen. Man har inte distans till den och kan inte se på den utifrån. Där tror jag att forskningen kan hjälpa oss att utbilda alla dem som inte tillhör den konstnärliga kärnan utan ingår i medarbetarfunktioner runtomkring. De skulle på ett annat sätt kunna medvetandegöra vad som händer och därmed kunna vara en del i och också stödja den processen. Där har man möjlighet att ingripa och se just därför att man inte är en del av den på samma sätt. Det är svårt att bryta någonting som går snett därför att man har helt andra mål för ögonen. Men den som inte är del av den men förstår och kan ingripa på rätt sätt skulle ha möjlighet att göra det. Jag menar att det inte finns någon riktig överenskommelse om att man får göra det. Det finns en möjlighet att ta till vara för att komma längre än det talade om. Det tror jag är alldeles rätt. Det är ofta kamraterna som tar hand om de här problemen, stöder, löser och utvärderar och ser till att det inte händer igen. Men egentligen skulle det kunna ske även med de människor som finns runtomkring som har möjlighet att gripa in, och själv inte bryta sin egen process. Alla andra är ju inne i sin egen process. (): Tack allihop för intressanta inledningar. Det är ett väldigt intressant samtal att följa i de inlägg ni har gjort efter era inledningar. Det är också intressant att få ökad kunskap på det här området. Det var speciellt intressant att få del av den utveckling som har skett på filmområdet, som vi hörde nämnas här. Vi som kulturpolitiker fokuserar kanske på lite olika saker när vi lyssnar till ett sådant här intressant samtal. De saker som jag skrev upp som jag skulle vilja återkomma lite grann till är utbildningsfrågorna och också de politiska frågorna. Vi är i kulturutskottet. Jag tänkte innan jag gick hit att jag vill ha någonting med mig härifrån som jag kan jobba vidare med i kulturutskottet. Jag tänker på det som inledde med. Jag uppfattade att du gav regeringen kredit för arbetet men att det också finns utmaningar utifrån den utredning som du relaterade till. Du sade att det var viktigt att skapa åtgärder eller verktyg för ökad jämställdhet. Jag tänkte att du skulle få chansen att återkomma ytterligare en gång och konkretisera utifrån den utredning om konkreta åtgärder som du har erfarenhet av. Jag tänkte också på och som tog upp ledarskapsutbildningen och ledarskapsutveckling. talade också om det värdegrundsarbete som pågår inom Svensk Scenkonst. nämnde normbildningsprojekt och normbildningsarbete. Det vore intressant att få höra lite mer också om det arbetet och om det har intensifierats utifrån de erfarenheter vi har från det radioarbete som gjordes. Slutligen noterade jag att talade om fackets betydelse. Du nämnde något om att du tyckte att det var beklagligt att de utsatta inte vände sig till facket. Du uttryckte det ungefär så. Med det förstår jag att du vill peka på att är väldigt viktigt i sammanhanget. Jag undrar: Vad har ni dragit för slutsatser av detta? Har ni vidtagit åtgärder för att stärka kontakten med era medlemmar? (): Man sitter här och vill ställa en massa frågor, och får man några svar mellan varven när andra har ställt frågor. Jag tänkte säga något om frågan om det förekommer mer sexuella trakasserier inom teaterns och filmens värld. En sak som man ska komma ihåg är att teatern och filmen är offentliga till sin natur. Då blir även de här sakerna mer offentliggjorda. Jag tycker att det är väldigt bra att det blivit offentliggjort. Detta förekommer, precis som många har varit inne på, på hela samhällsområdet. får vi en chans att ta upp detta. Jag tror att den här diskussionen också handlar om att vi blir mer medvetandegjorda om de förhållanden som finns. Jag tänkte på detta med normaliseringen. Jag tror att det var som tog upp att den här maktrelationen mellan män och kvinnor är på ett speciellt sätt, och det ser man som normalt. Det handlar också om att både män och kvinnor vidmakthåller det här så kallade normala där kvinnor är underordnade och män är överordnade. Det är svårt att göra det mer synligt och bli medveten om att det finns samt att göra en förändring när man blivit medveten om det. kommer jag till min fråga som kopplar till det som var inne på. sade att FN hade kritiserat för att vi saknade uppföljningsmekanismer kopplade till sanktioner och för att vi ger offentliga medel, statsbidrag och så vidare. Vi i mitt parti har varit inne på att lägga fram förslag om detta. Det handlar alltid om regler, direktiv och sanktioner. Vi har inte riktigt det systemet. Det är ändå fråga om den politiska styrningen, det politiska ansvaret för att vi inte accepterar de här förhållandena. Vi tycker inte att det är riktigt att man bedriver sexuella trakasserier eller att kvinnor inte kommer till uttryck i den form som kvinnor ska göra på samma villkor som män. Jag skulle vilja ställa frågor om uppföljningsmekanismer och sanktioner. Vad tror att det beror på att vi inte har fått någon utarbetad mekanism för detta? : Jag skulle vilja vända på det här perspektivet. Vi pratar om en kommersialisering av vår bransch och en brist på resurser för att arbeta med frågan, men vi måste i alla fall arbeta med jämställdhet utifrån de förutsättningar vi har.