rfr · GX0WRFR11 · 2010-05-30 00:00:00 — Hur ska vi sätta upp skyddsmurar som ska gälla för alla situationer i en sådan här arbetsprocess? Det är nästintill en omöjlighet. Kroppen, sexualiteten och allt som utgör en människa lägger vi upp på fat inför varandra. Det är våra arbetsverktyg. Däremot är vi lika känsliga om någon skulle utnyttja en sådan här situation privat, om vi känner att det är privata aversioner eller attraktioner som kommer till uttryck och påverkar arbetet negativt. Sådant syns lika tydligt. Jag har upplevt mindre trevliga regissörer. Två har varit kvinnor, två har varit män. Den här ängsligheten nu att just teatern och filmbranschen skulle vara värre än någon annan tycker jag är ganska hemsk. Undersökningen som den har presenterats tycker jag är otroligt missvisande för en bransch där de allra flesta jobbar under ovanligt jämlika förhållanden. Jag har aldrig känt att min kreativitet skulle vara mindre värd än en mans. Jag skulle i stället vilja lyfta fram en helt annan huvudproblematik. Att det finns människor som missbrukar makt vet vi, och det gäller både män och kvinnor. Men har makten mer och mer förskjutits från konstnärerna till tjänstemän och producenter. Skådespelarna har nästan ingen makt alls . Det gäller i hög grad regissörer också. Ta ett exempel som med konsulenterna som delar ut pengar, som helt avstår från att träffa regissörerna. De träffar bara producenterna som kan ha flera projekt på gång . De utövande konstnärerna och upphovsmännen, vars idéer filmprojekten baseras på, får alltså inte tillfälle att prata för sin egen film själva. På teatrarna är det inte ovanligt att all förhandling om roller och pjäser sker helt utan skådespelarnas medverkan eller vetskap. De får inte reda på om det finns alternativ, utan ser helt plötsligt sitt namn på en lista att de förväntas vara med. Det här avspeglas främst på lönelistorna. Skillnaden mellan de högst betalda cheferna och skådespelarna har skenat i väg. Cheferna har så mycket betalt. Jag skulle vilja säga att det är den växande hierarkin i de här systemen som är ett mycket större problem än kön. Det gäller inom både teater och film. ska allt som inte är kommersiellt i princip bort. En föreställning som inte drar fulla hus är lika med en dålig föreställning. En film som inte får så stor publik är lika med en dålig film. Upphovsmän förs åt sidan, och beslutsfattare, det vill säga producenter och chefer, avgör vad som är god konst, film och teater. Då undrar jag: Är det främjande för konsten? Inom teatern är oron stor att salongerna inte ska vara fullsatta, och ängsligheten över vad vi ska spela kan lätt föra oss bort från det konstnärliga och in i underhållningens lättsammare värld. Är det en önskvärd situation och utveckling på institutionsteatrarna? Jag hoppas att vi kan våga ta ett så besvärligt ord som kvalitet i vår mun och prata om vilket kulturklimat vi skulle önska oss i . Könet är inte problemet, utan ängsligheten, ängsligheten att tycka fel, ängsligheten att inte säga ifrån, ängsligheten att pröva osäkra kort, ängsligheten att inte våga balansera på gränsen av sin kunskap och fiaskots rand. Jag tror att det är bara där som vi kan skapa någonting nytt. Vice ordföranden: pausen har vi haft tid att smälta de inlägg som har hållits och kanske också det faktum att man hinner med väldigt mycket . Det är en fördel om frågor och svar blir något kortare än så. är tanken att vi ska ha en liten frågestund. Frågorna kan riktas direkt till dem som man vill ha svar från. Men ni som är här för att ge fakta och svar kan ge svar även på frågor som inte ställs till er om ni känner att ni vill komplettera. (): Jag tackar för mycket intressanta föredrag och en intressant förmiddag. Vi ser och förstår att det pågår ett arbete och att det är en ökad medvetenhet om maktstrukturer och vikten av genuskunskap. Med tanke på det sista inlägget före pausen är det så många känslor inblandade. När man diskuterar jämställdhet är det viktigt att man ser till funktioner och strukturer och att man avpersonifierar det hela. Jag har stor erfarenhet av jämställdhetsarbete inom politiken, och jag vet därför hur svårt det Men jag delar också uppfattningen att offentlig finansiering inte ska stödja maktstrukturer. Därför tror jag på politisk styrning. Jag vill också säga att jag inte ser kön som något problem. Jag ser kön som en möjlighet. Vi har styrmedel. Vi har en antidiskrimineringslag, vi har regleringsbrev och vi har krav på jämställdhetsplaner, även om de har urholkats lite grann och det är krav på sådana först vid 25 anställda. Min fråga är: Varför fungerar det inte? Är det för luddigt i dessa regleringsbrev? Är sändaren otydlig? Vi har en regering och en kulturminister som kanske är lite otydliga. Kulturministern menar att kvalitet och jämställdhet konkurrerar med varandra, och då måste kvaliteten stå högre. Är det ett problem? Är mottagaren inte mottaglig för de jämställdhetsplaner och lagar som finns? Jag undrar alltså: Vad behöver göras? Vi är politiker, och vi vill naturligtvis ha lite tydliga besked. Jag riktar frågan till alla som har pratat . Det handlar om de tre viktigaste delarna som vi som politiker behöver göra något åt nu för att fortsätta det förändringsarbete som jag nu ser pågår och som måste göras internt. Men vad kan vi som politiker göra för att skynda på denna process? : Jag tror att ett bra förslag är att göra branschens företrädare medskapande i hur de skulle vilja reglera detta mellan sig själva och staten och på vilket sätt som de skulle vilja ha en uppföljning. I vår SOU föreslog vi att man skulle arbeta efter principen följ och förklara. Det innebar att varje institution skulle göra sin egen analys av problemställningar på området och lägga fram förslag till handlingsplaner och mål för hur man ville förändra och förbättra resultaten på området. Sedan skulle man kunna återrapportera enligt principen följ och förklara. Det innebär att om man klarar de mål som man har satt upp och är överens med staten om att man ska klara är det okej. Klarar man dem inte förklarar man varför. Då får staten på ett helt annat sätt möjlighet att se varför man inte klarar dessa mål. Beror det på brist på resurser, beror det på brist på kompetens, eller beror det på bristande ledarskap? Det är de saker som man kan åtgärda från regeringshåll. Det finns en stor möjlighet för oss att samverka med andra sektorer som har gjort ett omfattande arbete på området att åtgärda kompetensbrister. Men vi ska inte blunda för att vi kanske kan behöva resurser också för att åtgärda detta om vi ska göra det med bibehållen takt och hastighet i den verksamhet som vi redan har. : Jag ska haka på det som sade. Det intressanta i vårt fall är att vi har ett filmavtal som reglerar hela vår verksamhet. Parterna i det är filmbranschen själv och staten. I och med att § 4 kom in och avtalets parter skrev under den och sedan gav ett uppdrag finns det ett sammanhang där de har förbundit sig att medverka till att detta mål Det hade varit mycket svårare för oss att driva denna fråga gentemot branschen till exempel om detta inte hade funnits. Jag vill för vår del säga att man ska se till att det i ett framtida filmavtal finns kvar den sortens skrivning som uppmuntrar och ger uppdrag till ett sådant arbete. Sedan är det förstås vår uppgift att hitta på sätt hur vi ska göra det och driva det på olika sätt. Att det inte går fortare beror på att det är ohyggligt gamla strukturer som ska förändras. Jag har ganska varit med om att läpparnas bekännelse är väldigt vidlyftig. Men när det kommer till konkret handlande sitter man ändå fast i ett gammalt beteendemönster. Det handlar mycket om att få människor och de som vi jobbar med är filmkonsulenter att upptäcka sig själva. Vi brukar ibland lite slarvigt säga följande: Varför blir vi så provocerade om en kvinna sitter framför dig och inte ler och vill ha djävligt mycket pengar? Man förväntar sig lite olika sätt att hantera saker. Det kan sitta ganska ytligt. Men vi behöver jobba med det. Vi vill alltså fortsättningsvis ha § 4. : Det finns två verkningsfulla politiska styrmedel, och det är resurser samt regler och direktiv. Jag tror att branschen har uppfattat de senaste årens utveckling så att resurserna har blivit allt knappare och att reglerna och direktiven har blivit allt fler. Det är väldigt många regler och anvisningar som ska följas, och man måste prioritera hårt i en situation där det var länge sedan som vi fick täckning för kostnadsutvecklingen på bidragssidan. Det gör att den ekonomiska styrningen blir viktigare och viktigare. Produktionstakten kanske blir hetsigare. Vi har aldrig haft så många uppsägningar inom teaterområdet som vi hade . Det säger något om situationen. Ofta försöker man då dra ned på den administrativa sidan för att skydda de konstnärliga resurserna. Det gör att utvecklingspersoner, till exempel konstnärliga visionärer, personalutvecklare och så vidare, kanske får stryka på foten, och man gör administrationerna än mer anorektiska än de var tidigare. Det gör också att det blir lite utrymme för utvecklingsfrågor av denna karaktär och av andra karaktärer därför att så mycket måste koncentreras till att få fram den direkta produktionen. har man på många håll ändå försökt prioritera dessa frågor, men det sker i en ständig kamp om institutionens ekonomiska överlevnad. Detta är en del av resultatet av det ekonomiska klimat som för ögonblicket råder i branschen. : Jag kan bara hålla med om det som han säger. Från vårt håll ser vi också att det finns sådana problem. JämO:s granskning nämndes här. Den visade att det fanns brister inom kulturområdet. Vi från anser att det är olyckligt att man nu inte behöver göra en jämställdhetsplan om man har färre än 25 anställda. Därmed faller till exempel i stort sett alla fria grupper bort från det kravet. Man mäter antalet anställda . Det innebär till exempel att produktionsbolag som producerar film också faller utanför kravet. Även om det finns ett krav på att man ska bedriva jämställdhetsarbete ser vi det i alla fall som att ett planmässigt arbete är det bästa sättet att bedriva det på. Vi tycker också att det är olyckligt att man inte behöver följa upp och uppdatera planen mer än . Det ser vi som en backlash för detta arbete. : Först och främst vill jag säga att det bara är att titta på bilden och konstatera att det konstnärliga skapandet inte skiljer sig från annan verksamhet såtillvida att könsmaktsordningen består om man inte gör någonting aktivt mot den. Därför är det viktigt att man styr processerna både utifrån vilka lagkrav som man har som arbetsgivare och utifrån de politiska medel som finns tillgängliga för att styra medelstilldelningen helt enkelt. Jag tyckte att inställning var glädjande, att man inte bara begränsar sig till att bland de sökande försöka välja ut kvinnliga företrädare. Jag tycker att det är en väsentlig sak för alla som hanterar statliga medel att sträcka ut sitt ansvarsområde gentemot allmänheten och även mot dem som ännu inte hört av sig till myndigheten. Det gäller även min egen myndighet där genomsnittsanmälaren tenderar att bli en medelålders man om vi inte gör någonting särskilt för att sprida kunskap om myndigheten och vilket skydd som finns mot diskriminering. Men det gäller även andra. Jag hörde en gång representant konstatera att man var bekymrad över att man inte fick in så många anmälningar från romer. Eller rättare sagt hade de anmälningar som kom så låg kvalitet. Därmed kunde man inte göra någonting för att öka kulturbidraget till de romska grupperna. För mig är det självklart med ansvaret. Man borde direkt reflektera över detta och säga: Varför är det på detta sätt? Vad kan vi göra för att lära ut hur man gör en bra ansökan? Vad krävs det för att kunna få bidrag? Då tycker jag att det var viktigt att vi konstaterade att vi har ansvar för att försöka få fler kvinnor att göra ansökningar. När det gäller diskrimineringslagstiftningen tycker jag att individskyddet är relativt gott. Jag kan inte säga att man borde göra någonting särskilt för att förändra lagstiftningen. Däremot när det gäller de krav som finns på aktiva åtgärder i fråga om jämställdhetsplanens område är lönekartläggningsbestämmelserna relativt detaljerade och fungerar väl om man bara har resurser att granska dem. Där har facken en stor roll. Men när det gäller övriga områden som tar sikte på rekrytering, arbetsförhållanden och trakasserier gäller följande. Om man tittar specifikt på sexuella trakasserier är lagen relativt detaljerad. Det finns relativt väl anvisat vad man ska göra för att uppfylla lagens krav. Det gäller bara att göra det och framför allt implementera det som tas fram inom organisationen. Det är i detta sam- manhang som det oftast brister. Man har en plan som talar om vilka mekanismer som utlöses om något liknande inträffar. Men det finns inte kunskap om den, och det finns inte tillit till arbetsgivarens företrädare för att man ska våga göra en anmälan till exempel. Men vad gäller de övriga delarna har det avslutats en utredning där DO har lämnat många förslag på ändringar som det inte har tagits fasta på och som går ut på att man får tydligare krav i lagen kring till exempel rekryteringsprocessen så att man kommer ifrån att man tar hänsyn till ovidkommande förhållanden när man rekryterar och att man kvalitetssäkrar rekryteringen. Det skulle i lagen tydligare kunna formuleras vilka krav som gäller. Vi har också varit emot gränsen på 25 anställda i fråga om jämställdhetsplaner av det skälet att en stor del av landets anställda, inte bara inom scenkonsten utan generellt, faller utanför detta skydd. Det är ofta sådana arbetsplatser där det finns en stor andel kvinnor och utlandsfödda kvinnor och där det är en stor frånvaro av facket. Men detta är områden som kanske lämpar sig mer för arbetsmarknadsutskottets ansvarsområde. Från facklig sida har man länge efterfrågat en särskild kunskapspeng som skulle kopplas till diskrimineringslagen för att på bred front göra det mer känt hos de fackligt förtroendevalda och de fackliga organisationerna hur man kan arbeta med diskrimineringslagen och få större genomslag för lagen, som man gjorde när LAS och MBL var nya. Det har man länge efterfrågat. Den typen av politiska initiativ skulle kunna tas. Jag tror att det skulle kunna bidra till att vi får större genomslag för diskrimineringslagstiftningen. Men där, precis som med allt annat, handlar det också om uppföljningen. Uppföljningen är ofta det som brister i alla olika politiskt styrda instrument som finns för olika jämställdhetsåtgärder. : Jag har två tankar. Den ena är att för dem som redan arbetar på högskolor och institutioner handlar det om kompetensutveckling och brist på resurser, som flera har varit inne på. Man tänker på satsningen då arbetsgivarna betalade datorer för att alla skulle kunna ha en dator hemma. leder , såvitt jag förstår, i världen när det gäller datavana och att alla är uppkopplade till nätet hemifrån. Om man skulle våga sig på något liknande experiment som inte leder till att man säljer prylar och ökar bnp på det viset utan faktiskt ökar kunskapen skulle ett initiativ kunna vara kompetensutveckling genom ett projekt som DO här nämner. Det skulle kunna vara ett tillfälligt sådant sätt att försöka höja nivån. Den andra gäller forskningen eftersom det handlar om att bryta normer och att se de normer som vi arbetar och verkar under och att förstå att de över huvud taget existerar och sedan kunna tänka sig att kritiskt granska dem och ta fram nya normer. För detta behövs forskning. Pengarna går ofta till forskning om naturvetenskap och tillämpad forskning. Mindre går till samhällsve- tenskap och humanistisk forskning. Allra minst går till forskning inom vår värld och vår sektor. I den mån som politikerna kan påverka detta så att vi får fram projekt som till exempel . Hon doktorerar på den högskola som jag jobbar vid om genus, populärmusik och att ta plats. Det handlar om ungdomar och deras musikaliska värld och att kvinnorna tar plats på scenen nästan enbart som vokalister. De spelar inte elbas, och de spelar framför allt inte slagverk. Detta är någonting som är fullt synligt men som vi ändå inte ser eftersom vi tar det som naturligt så ska det vara. Det är först när vi ser detta i ett forskningsprojekt som vi också kan börja förstå att det inte behöver vara på det viset. Vi behöver en motbild eller ett alternativ. Vi behöver mer pengar till forskning. (): Jag tänkte ta min utgångspunkt i den sista inledningen. Jag tror att vi kände igen oss i den reaktion som vällde över landet när Ekots undersökning offentliggjordes. Det framstod ganska snabbt en bild av att det här fanns en bransch där trakasserier och övergrepp snarare var regel än undantag. är det ganska bra att stanna upp lite när debatten har lagt sig för att se vad som ligger bakom. Grunden för den chock som löpte genom samhället, om jag får säga så, var lite grann att man hade bilden av att konsten och kulturen var det sista område där detta skulle finnas, där man är van vid att pröva olika mönster, vända på verkligheten och vända på perspektiven. när man kan börja se lite mer nyanserat på debatten kan man fundera på följande: Är detta en bransch där det faktiskt är värre än på andra ställen? Är det särskilda förutsättningar som skapar värre problem inom scenkonstområdet än det är på andra ställen? Jag tror också att det finns grund för att fundera över hur man ska möta eventuella problem. Det andra gäller kulturen inom kulturen, det vill säga om förutsättningarna för skapandet eller för den verksamhet som man befinner sig i gör att det finns en annan grogrund för denna typ av problem. Jag tror att vi är överens om en sådan verklighetsbild. Det är ingenting som är ursäktande eller som gör det acceptabelt, men det är en förutsättning för att kunna veta vilken verklighet som vi talar utifrån. Finns det någonting som skiljer denna verksamhet när det gäller hur man arbetar från andra som gör att man måste förhålla sig även till problemet på ett annat sätt? Även detta var inne på lite grann. vill jag ta upp följande. Sexuella trakasserier kompliceras av en sak till, och det är att det inte ligger bara i det medvetna utövandet utan att det mycket ligger i upplevelsen när någon känner sig trakasserad eller angripen på något sätt. Det finns alltså ett ansvar även för oavsiktligt eller oaktsamt agerande. Det ställer också frågor kring hur man arbetar med den som befinner sig i ett utsatt läge med uppföljning kring den personen. Hur kan man förberedas på olika sätt inför den verklighet som man arbetar i? Jag ska ställa tre konkreta frågor. Den första riktar sig till skulle jag kunna tänka mig. Går det att säga att det är värre inom scenkonsten än inom andra branscher? Min andra fråga riktar sig mer till er som arbetar inom scenkonsten eller med scenkonsten. Går det att se en förändring ? Detta är nämligen frågor som inte alltid har uppmärksammats i samhället på samma sätt. Man har inte heller betonat allas ansvar för dessa frågor. Men går det att se en förändring även inom scenkonsten? Min sista fråga är: Hur arbetar man med uppföljning och stöd till den person som är drabbad av eventuella trakasserier? : Nej, vi kan inte säga att det är värre i denna bransch, i alla fall inte utifrån den kunskap som jag känner till . undrar jag om den frågan är så viktig att ställa. Den blev relevant när det var detta medieuppbåd. Men jag tycker att det är bra för att det för upp frågan på agendan. Och det som jag tycker att vi kan konstatera är att fenomenet finns, och vi ser att kön spelar roll, och vi ser dessa strukturer. Om det sedan är värre här än någon annanstans skulle vi behöva mer forskning kring om vi vill ha den frågan besvarad och om vi tycker att den är viktig nog. Jag tycker att det är viktigt nog att vi har konstaterat att detta finns och att vi behöver jobba med det. Jag försökte utifrån andra studier ta upp att detta ändå finns i denna sektor. Vad är det som kan underblåsa eller underbygga att det ändå förekommer? Då kan jag se till exempel de osäkra arbetsvillkoren och att det är en ganska informell kultur, alltså att den mycket bygger på nätverk och att det också ger upphov till mer homosociala samspel som ofta är ganska omedvetna och inte nödvändigtvis illa menade men som får exkluderande konsekvenser. Denna informalism, om man kallar det så, i kombination med osäkra arbetsvillkor och ganska tuff konkurrens gör att dessa nätverk blir desto viktigare och desto starkare och också kan få negativa konsekvenser. : Frågan om det skulle vara mer förekommande i vår bransch än i andra branscher är lite svårt att svara på. Vi har gjort egna undersökningar till exempel bland tekniker, och där är förekomsten av upplevda sexuella trakasserier och trakasserier på grund av kön större än riksgenomsnittet i motsvarande undersökningar. Det kan vi se. Som säger gör visstidsanställningarna och konkurrensen att man inte gärna anmäler. Det är därför som man inte går till sin närmaste chef eller till högsta chefen, och det är därför som man inte går till facket. Man vill inte ha ett rykte om sig att vara besvärlig och ställa för höga krav i en bransch som är så pass liten och där väldigt många känner varandra. Så är det. När man tittar på Ekots undersökning och läser de berättelser som har kommit fram i intervjuer är det ganska grova saker. Jag skulle vilja säga att många nog egentligen inte har uppfattat att det som man kanske utsätts för också är att betrakta som sexuella trakasserier och trakasserier på grund av kön, saker som är mycket mer subtila än att man kan säga: Hallå där! Det var väl inte menat så. Det är inte helt lätt. Det är mycket lättare om det är någon som stoppar in händerna innanför mina kläder och säger saker till mig väldigt tydligt och uttalat. Men de subtila trakasserierna är svårare. Och man kan kanske inte alltid tala om vissa saker. Man kan kanske inte ta upp vissa saker när man jobbar med gestaltning. Man kan inte diskutera gestaltningen ur ett genusperspektiv. Det tycker jag är ett ganska stort problem för där har vi inte kommit särskilt långt. : Jag kan ta ett exempel från . När jag anställdes på 80- talet var det runt 87 fast anställda. När tillträdde fick hon ett uppdrag och halverade i princip ensemblen. är vi drygt 40 fast anställda. Det innebär att det är otroligt många fler frilansare. Så är det på många ställen. Även när det var en stor ensemble var det en stor ruljangs med många frilansare. Men det finns nu otroligt mycket färre säkra arbetstillfällen, vilket skapar osäkerhet över huvud taget. : På filmsidan är det också lite intressant därför att ett filmteam föds i samma stund som filmproduktionen påbörjas. Där finns en producent som i bästa fall har en anställning på ett produktionsbolag. Annars är alla nya när de kommer och börjar jobba tillsammans. Det har många positiva effekter därför att det skapar en oerhört stark känsla av samhörighet. Man blir som en familj. Man kommer väldigt nära varandra. Folk jobbar fruktansvärt hårt och ger mycket på kanske . Det finns folk som inte kan tänka sig att jobba någon annanstans just för att de älskar detta sätt att arbeta. Men det innebär också att om man råkar ut för någon idiot som bär sig illa åt skiter man i att anmäla det för att man vet att man är ur detta och att man inte ska jobba med denna människa år ut och år in, utan det är . För arbetsgivaren innebär det i vissa fall att man inte behöver gå igenom en process att avskeda en människa som beter sig illa. Det problemet löser sig av sig självt. Nästa gång man drar i gång en filminspelning plockar man inte in den personen. Det kan lite paradoxalt i vissa fall också finnas andra effekter av dessa korta anställningsperioder. Men då tror jag att skillnaden mellan teater, som beskrev, och film är att i filmens värld är hela teamet, alla, där . På teatern har man en blandning av folk som är fast anställda och folk som kommer in . Där är till exempel regissörer och producenter fast anställda.