rfr · GX0WRFR9 · 2010-03-05 00:00:00 — : Det gäller tillsynen och förändringar i denna samt kopplingen till min triangel. Trianglar är mycket bra därför att då behöver man inte blanda in alltför många hörn. Det är alldeles riktigt att triangeln påverkas eftersom ytterligare en maktfaktor så att säga kommer in över lagens tillämpning. Frågan är om det inte är dags för mig att göra om den triangel som jag i väldigt använt, för det är inte bara detta som pekar i den riktningen. Det finns också en massa andra tendenser i lagstiftningen som pekar mot den centrala maktens ökade betydelse. Det har vi också sett i och med införandet av de centrala socialbidragsnormerna till exempel. Det var kanske det första stora inslaget i sammanhanget. Också själva tillsynen och kopplingen till proportioner kan, tror jag, spela en viktig roll naturligtvis lite grann beroende på hur tillsynen ska gå till och i förhållande till vad man ska tillsyna. Den tillsynskommitté som för presenterade ett betänkande om all tillsyn av all regional och verksamhet hade en idé om att bara utöva tillsyn över sådant som är enkel rättstillämpning, där man svarar ja eller nej. Den viktigaste delen av tillsynen är naturligtvis, menar jag, att tillsyna i förhållande till de mål som finns i lagstiftningen och hur man genom politiska, juridiska och professionellt grundade beslut kommer fram till dessa. (): När socialtjänstlagen kom till hade vi bakom oss med ekonomisk tillväxt. Det var först in som man verkligen började spara i kommunernas budgetar. Jag är, och har alltid varit, tillskyndare av en gemensam socialtjänstlag, något som jag tror har varit en styrka, liksom av att man har kunnat prioritera. Det vi nu har kunnat se är att vissa grupper får svårt att komma till tals. En sådan grupp är de i missbrukarvården. Ofta handlar det om en svag ekonomi och om missbrukare som inte är motiverade. Den gruppen ser jag råkar illa ut. De blir nedprioriterade i kommunerna. Framför allt tänkte jag fråga hur han ser på problematiken när det gäller just missbrukarvården. (): Det som väldigt mycket bekymrar mig är attityden till . ska arbeta med verkligt utsatta grupper och finnas tillgänglig också och skärtorsdag, då inga andra finns tillgängliga. Men gjorda opinionsundersökningar visar att man inte har allmänhetens, mediernas eller andra professioners tilltro. Det gäller en mängd saker utbildning, resurser, ledarskap och faktiska verktyg i lagstiftningen exempelvis. I vilken ända ska vi börja för att förändra attityden till och till dem som jobbar där? Jag ställer min fråga till . (): frågade jag tycker som han hur mycket vi är beredda att avstå från privat konsumtion till förmån för det offentliga. Oavsett hur lagstiftningen ser ut hamnar vi där någonstans; det är fråga om resurser. Ett av förslag handlar om en ökad nationell finansiering. uttryckte att ekonomiska förhållanden inte ska få avgöra hur besluten ser ut det är väl riktigt, men trots allt gör de det och att finansieringen inte regleras i nuvarande lagstiftning. såvitt jag förstår håller med när det gäller finansieringen är om han också tycker att det bör vara en ökad nationell finansiering. Jag har också en fråga till som kort nämnde kopplingen mellan socialförsäkringssystemen och SoL: Vad anser du om den förändring som skett ? : Jag är inte säker på att detta med missbrukarvården är en penningfråga. Jag tror att den viktigaste satsning som kan göras för att få en bra missbrukarvård är att man ökar kompetensen ute i kommunerna och hos dem som jobbar där, att man använder sig av den forskning som finns och att man jobbar på ett annat sätt . Vi har faktiskt satsat oerhört mycket pengar på att placera människor i hem för vård och boende, vilket varit ett fullständigt misslyckande. Ekonomiskt är det den största katastrofen när det gäller vad vi i ägnat oss åt. är ett annat exempel på hur illa det kan gå när det gäller tvånget och behandlingen. Höj alltså kompetensen! En legitimation detta sagt med anknytning till vad som sades kan ge socialarbetarna lite råg i ryggen gentemot kommunstyrelsens ekonomiska grundbult så att säga när det gäller att hävda sig gentemot politiken och att hävda människors rätt till olika typer av insatser. : Frågan om hur man ska förändra attityderna till är inte särskilt lätt. Men vi kan gå tillbaka till mitt anförande och den sista bilden där jag tryckte på att det gäller att uppnå både legalitet och legitimitet för beslut och verksamhet; det är där någonstans vi befinner oss. Det gäller att fatta beslut som allmänheten känner en tilltro till, vilket egentligen är en självklarhet. Någon patentmedicin för detta har jag inte. Men därmed kommer vi över till den fråga som ställts om finansieringen av verksamhet. krävs det väldigt mycket av en kommun när det gäller att kunna ha en god socialtjänst och att uppnå nämnda legitimitet, accept och tilltro. Det är väl på det sättet att de sociala frågorna inte är tillräckligt väl hanterade i de enskilda kommunerna, av flera skäl. Ett skäl är naturligtvis det ekonomiska. På frågan om man bör titta på om det ska vara en högre grad av nationell finansiering av den kommunala blir nog svaret ett ja. Detta måste man titta på. Man kan inte pressa ut hur mycket som helst av den kommunala och bevara tilltron till verksamheten utan att resurser tillförs. : Jag vill bara tydliggöra att jag inte hade någon synpunkt på finansieringsansvaret mellan stat och kommun. Vad jag sade är att vi gärna ser en diskussion om prioriteringar i och om förutsättningarna för sådana prioriteringar. : Min tanke när det gäller närmandet mellan socialtjänstlagen och den allmänna socialförsäkringen är inte att regleringen i socialtjänstlagen ska föras över till socialförsäkringen. Jag menar i stället att de generella principerna ska förstärkas i socialtjänstlagen, med betoning på att man kan nå grupper av medborgare i kommunerna genom generella satsningar alltså inte bara knyta till individuella beslut; jag vet inte om du förstår vad jag me- De generella principerna finns i 5 kap. socialtjänstlagen och riktas till vissa grupper där man inte tänker sig att man ska bedöma ett enskilt behov. Här menar jag att kommunerna har släppt det strukturella, generella arbetet. Här kan man lägga mer resurser och nå fler. Jag menar också att kopplingen till socialförsäkringssystemet kan förtydligas. Det gäller de generella principerna och på något sätt synen på medborgarna för att lite mer komma bort från fattigvårdstänkandet. Här gäller det generella principer för bistånd, inte en detaljreglering; det är svårt att snabbt förklara det. Framför allt hamnar vi beträffande det generella perspektivet i en situation där det blir fråga om ekonomin och om vilken nivå människor ska kunna leva på. Det där kan man på olika sätt arbeta med, bland annat individuellt förstås. Men i kommunerna är det mycket viktigare att se att man kan nå funktionshindrade, äldre, barn och andra med ett generellt stöd då tillsammans med andra myndigheter, till exempel med skolan när det gäller barn. : Det tydligaste exemplet på vad som borde göras gäller försörjningsstödet, för det varierar så mycket och påverkar fördelningen av resurser till de andra. Dessutom styrs det oerhört tydligt i lagstiftningen. Kommunerna kan egentligen inte göra så mycket annat. Ordföranden: har vi klarat av första halvlek, så nu behöver vi ladda lite grann inför andra halvlek. är det återsamling för att köra i gång igen. Ordföranden: hälsar välkommen som kommer att tala under , infrastruktur för regionalt lärande. : Jag ska alltså prata om stöd för utveckling av , och jag ska berätta om FoU-verksamheter som riktar sig till . Jag ska ge ett exempel på ett FoU-arbete, och jag ska förmedla några tankar om en möjlig utveckling. Ni ser (bild) en karta med FoU-verksamheter som riktar sig till , hela eller delar av den. Det är 32 verksamheter som finns spridda runt om i landet. De omfattar 289 av kommuner enligt min senaste beräkning. Många av de här verksamheterna är eller äldre och har expanderat mycket sedan start. Många av dem har startats tack vare statliga stimulansbidrag. Jag tror att ungefär 20 av verksamheterna riktar sig till hela . Några riktar sig till enbart äldrevård och äldreomsorg och ytterligare några till enbart individ- och familjeomsorg, men de allra flesta till hela . Det finns mycket samarbete mellan de här FoU-verksamheterna som är förenade i en förening som heter FoU Välfärd. En hel del av de här verksamheterna bedrivs i nära samarbete med landsting, framför allt de FoU- verksamheter som riktar sig till äldreomsorgen. Vad är detta för verksamheter? Vad gör de? Alla vill vara en mötesplats för forskning och praktik, och man vill stödja en kunskapsbaserad socialtjänst. Det gör man på många olika sätt, med många olika typer av aktiviteter jag återkommer till det. Man arbetar mycket med kunskapsspridning, men inte bara med att sprida kunskaper utan också med att kommunicera kunskaper. Man arbetar huvudsakligen med lokala och regionala uppdrag, inte enbart, men huvudsakligen. Vad finns det för olikheter mellan de här 32 verksamheterna? Det finns naturligtvis stora olikheter, liksom det finns stora likheter. Men en olikhet är befolkningsunderlag. Varför är det intressant? Jo, därför att det påverkar ekonomin. Många av de här verksamheterna finansieras utifrån antalet kommuninvånare. Såvitt jag vet varierar naturligtvis befolkningsunderlaget starkt. Jag tror att är stört, med dryga miljonen. Jag vet inte exakt hur många verksamheter som finns i det som heter FoU . Den verksamhet som jag själv kommer ifrån och som heter FoU Väst har ett befolkningsunderlag på 900 000, medan jag tror att som har en FoU-verksamhet i samarbete med landsting och har drygt 20 000. Det här påverkar ekonomin för de här verksamheterna. De här verksamheterna arbetar inte enkom utifrån ett basanslag från kommun och ibland landsting, utan man arbetar också med intäkter, projektanslag och forskningsanslag. I den verksamhet som jag själv representerar utgörs av den kommunala finansieringen, medan är annan finansiering. Men det varierar. Det finns de som arbetar på annat sätt. Jag skulle kunna tänka mig att när det gäller omsättning kanske den minsta verksamheten omfattar 1 ½ miljon medan den största omfattar bortåt 19 miljoner. Det är skillnader också på hur man samarbetar, och det har naturligtvis att göra med i vilken region man finns. När jag går in på de här FoU- verksamheternas hemsidor blir jag ganska tagen när jag ser hur stort kontaktnät man har och hur mycket man samarbetar för att göra så mycket som möjligt utifrån en ofta ganska låg basfinansiering. Man samarbetar med , , , , och så vidare, och man samarbetar naturligtvis med högskolor och universitet. Det ser olika ut. Det finns de som samarbetar med en institution eller en högskola och kanske till och med tillsammans med en eller två forskare. Så finns det de som samarbetar utifrån mycket större universitetsnätverk. I min region har vi och samarbetar med åtminstone tio institutioner. När det gäller organisation och organisering av de här verksamheterna är inte skillnaden egentligen så stor därför att de flesta finns inom kommuner eller kommunalförbund. Några riktar sig till en kommun, , , jag nämnde , någon finns inom en högskola, till exempel . När det gäller inriktning har jag redan sagt att det kan vara hela , alltså äldreomsorg, individ- och familjeomsorg och handikappomsorg, men det kan också vara delar av . Men beroende på förutsättningarna gör man naturligtvis olika saker. De flesta arbetar med utvärdering på ett eller annat vis. Man lär ut metoder för utvärdering, självutvärdering, och man jobbar med utvärderingsuppdrag. Det gör inte alla men en del. En del har mer av en mäklarfunktion. Andra har doktorander och skriver vetenskapliga artiklar. De flesta skriver rapporter regelbundet, och de publiceras på hemsidorna i fullskala. Rapporterna, och jag kan bara svara för min verksamhet, används i undervisning på högskolor och universitet. Jag ska ge ett exempel på ett FoU-arbete. Det är egentligen inget typiskt FoU-arbete, för det är så stort, men jag är övertygad om att det finns FoU- arbeten av liknande karaktär som är mycket mindre. I har kommuner och gått samman för att skriva riktlinjer som ska reglera samarbetet mellan kommunerna och när det gäller barn och ungdom med sammansatt psykisk, psykiatrisk och social problematik. Det är naturligtvis ett lovvärt initiativ. Som ni alla förstår ligger det mycket arbete bakom de här riktlinjerna. Det känns väldigt roligt att vi fick uppdraget att utvärdera implementeringen av de här riktlinjerna. Det har vi gjort enligt konstens alla regler. Vi har intervjuat många verksamhetsföreträdare. De här riktlinjerna skulle kunna omfatta bortåt 60 000 personal. Vi har alltså intervjuat många; vi har skickat ut två enkäter med mellanrum för att se hur riktlinjerna används och om de kommer till nytta. Om den studien skulle jag kunna säga jättemycket, men jag nöjer mig med att lyfta fram två saker som har kommit fram i den slutrapport som alldeles strax är klar; kommer den. Det ena är, och det har nämnts här, att för att kunna implementera riktlinjerna krävs det en infrastruktur. Att leda och styra infrastruktur är inte samma sak som att leda och styra i linjeorganisationer och i hierarkier. Infrastruktur grundar sig på nätverk, och det är något annat. Nätverk låter sig inte inordnas i linjeorganisationer. Då är det viktigt att såväl chefer som politiker är med i det. Här har chefer och politiker en mycket viktig roll att fylla för att de här riktlinjerna ska komma till användning. Det andra och inte minst lika viktiga är att genom den här studien uppstod frågan: Ska de här riktlinjerna vara redskap för ekonomisk fördelning mellan olika verksamheter? Är det vad de är till för? Eller är de till för att vara utvecklingsredskap för att på ett bättre sätt kunna stödja barn och ungdomar i behov av stöd? Självklart sällar jag mig till dem som svarar: det . För att verkligen stödja implementeringen av riktlinjerna, inte bara som redskap för ekonomisk ansvarsfördelning, har vi jobbat på olika sätt. Det ena är att vi har en tidning som heter . Den har bred spridning. Vi har skrivit mycket om implementeringsstudien, om riktlinjerna, i den. Vi har publicerat en delrapport och kommer med en slutrapport alldeles strax som jag sade. Vi har ordnat mängder av seminarier för personer engagerade i de här riktlinjerna. Det har varit många diskussioner kring dem. Vi har ordnat ett antal större konferenser, inte om riktlinjerna utan om barnens behov. Det är konferenser där bland annat han är citerad i den skrift som kommit ut har varit med. teorier har lett till att vi ska starta ett antal forskningscirklar för medarbetare i de 49 kommunerna i och medarbetare inom sjukvården och skolan. Vi har inte minst blivit uppmanade att ge några goda exempel. är full av dåliga exempel. Men vi har alltså blivit uppmanade att komma med några goda exempel. De finns att hämta där riktlinjerna har använts så att det har blivit bra för barn och unga. Vi har bildat ett forskningsnätverk med tio institutioner från för att sprida forskning kring barns och ungas väl. Vi har flera nya studier på gång. Det är så nätverk möter nätverk. Det här är alltså ett sätt för oss att hantera det. Det är återigen ett stort projekt, men det kunde också ha varit ett litet projekt. Utifrån denna och många andra erfarenheter ska jag säga någonting om utvecklingsmöjligheter för de här FoU-verksamheterna. I första hand vill jag lyfta fram samarbete landsting, region och kommun emellan. Min erfarenhet är att genom gemensam kunskapsutveckling, gemensamma kunskapsprojekt kan det bli ett bättre samarbete mellan till exempel sjukvård och socialtjänst. Det är faktiskt min erfarenhet. FoU-verksamheterna skulle kunna komplettera varandra på många olika sätt mycket mer än vad som sker . Då menar jag inte enmans- och/eller tiomansenheter; jag menar de nätverk som finns runt om dessa FoU- verksamheter. Jag ser dem som kunskapsnoder. De här noderna skulle kunna komplettera varandra mycket mer. Jag ska ta ett exempel som blir ett retroaktivt exempel, och det är Kompetensstegen för äldreomsorgen. Många FoU-verksamheter har varit engagerade i Kompetensstegen. Man har t.ex. gjort lokala och regionala utvärderingar, och man har tagit fram studiematerial. Det finns massor med erfarenheter om hur man kan arbeta med kompetensutveckling för äldreomsorgen men också om hur man tar hand om stora statliga satsningar. Här var det en miljardsatsning. Då finns det nationella uppföljningar, och jag menar att här skulle man kunna samordna och ta vara på den regionala och lokala kunskap och erfarenhet som finns mycket mer. Man skulle också kunna tänka sig att de här verksamheterna i större utsträckning hade kompletterat varandra och gjort olika saker. Alla behöver inte göra samma sak. Man kan i större utsträckning än vad som görs jobba med jämförande studier där man till exempel jämför olika metoders effekter och har kontrollgrupper. Man får helt klart ett större underlag om man tittar på hela landet. Så kan man i mycket större utsträckning än arbeta med webbaserat interaktivt lärande. Vad jag vill säga med detta är att det finns stora förutsättningar att jobba för en fortsatt utveckling av en kunskapsbaserad socialtjänst, och det finns en infrastruktur för detta. Ordföranden: programpunkt är att två personer ska reflektera över det som vi har hört. : Tack för inbjudan till denna angelägna hearing i viktiga frågor. Min bakgrund är att jag är socionom och har jobbat i innan jag blev ordförande för vårt fackliga yrkesförbund. Vi har berört många viktiga frågor här lagstiftningen, utbildning, förutsättningarna och det är dem jag kommer att beröra. Det har skett en oerhört positiv utveckling inom , även om man kan rikta mycket kritik. Det kommer larmrapporter, det har presenterats en vanvårdsutredning och vi kan ha synpunkter på hur det hela fungerar. Men det är viktigt att ha med sig att det har skett en utveckling i positiv riktning, med alltmer kunskapsbaserad socialtjänst. Vi vet allt bättre vad vi gör och vad det får för effekter, och forskning finns på fältet. Med det sagt är det ingenting som inte kan utvecklas än mer. Om någon undrar varför jag satt ordet kvalitet inom parentes är det för att jag ursprungligen fick ett uppdrag att prata om Kompetens och kunskap viktiga faktorer för rättssäkerhet. Då kände jag att jag inte kunde låta bli att skriva dit även kvalitet, för jag tror att det är en viktig förutsättning för annat. Vad är det som är viktiga förutsättningar? Vi har varit inne på utbildningen här, och det har också refererats till den utvärdering som har gjorts av socionomutbildningen och som innehåller en hel del kritik. Men den innehåller också exempel på utbildningar som håller väldigt hög kvalitet. Vi tillhör dem som tycker att de mål som formulerades för den nya socionomutbildningen var väldigt kloka och bra, med en skärpning av vetenskapligheten, självständigheten och de olika kunskapsområdena, inte minst inom barnområdet och till viss del inom rättstillämpningen. Men vi tillhör de remissinstanser som tyckte att just rättstillämpning, kunskap om samhället och lagstiftning var viktiga faktorer att lyfta fram i en ny socionomutbildning. Däremot menar vi att för att kunna leva upp till de här målen på ett klokt sätt krävs det att grundutbildningen förlängs till . De mål som har plussats på jämfört med den gamla utbildningen är så pass omfattande i både djup och antal att för att hålla kvaliteten menar vi att det skulle vara nödvändigt med en fyraårig utbildning. Vi skulle också bygga på för att säkra kompetens och kvalitet med specialistutbildningar, som flera har varit inne på här . Socionomutbildningen ska vara en generalistutbildning, men det finns ett behov av att fördjupa kunskaperna inom de olika specialområdena. har presenterat förslag om specialistutbildning när det gäller barnområdet. sig områden som missbruk, äldre, ledarskap, ett antal olika områden på masternivå. Forskning om kunskapsbaserad socialtjänst har jag satt upp som en viktig faktor för fortsatt utveckling, för rättssäkerhet och kvalitet. Det är viktigt att det arbetet fortsätter både med ny forskning och kunskap och med implementering och korsning mellan praktik och forskning som kan bli bättre. Jag hoppar över behörighetskrav och återkommer till dem. Med den tillsyn som har antagits har vi stora förhoppningar om att det ska bli bra, att man har den tillsyn som krävs över kommunerna. Sist vill jag lyfta fram att professionens villkor och förutsättningar ändå är grunden. Vi kan ha en väldigt god lagstiftning, vi kan ha en högkvalitativ utbildning och forskning, men det krävs också att kommunerna tar ett ansvar att ge rimliga villkor och förutsättningar. Där kan vi konstatera att det varierar, och konjunkturen får ett alltför stort genomslag på den lagstiftning vi har, och det är olyckligt. Jag vill lite mer fördjupa mig i frågorna om behörighetskrav och legitimation. Det är oerhört viktiga frågor för oss, och det är oerhört viktiga frågor för de människor och brukare som har kontakt med . Det finns en bild inom allmänheten att en socialsekreterare eller en behovsbedömare inom äldreomsorgen alltid är socionom. Men det är inte reglerat . Kommunerna har möjlighet att anställa andra. Även om det finns allmänna råd från och olika texter i förarbetena finns det inte en garanti för medborgarna. Samhällets allra mest utsatta medborgare barn i behov av stöd och skydd, missbrukare, våldsutsatta kvinnor, äldre och funktionshindrade tillhör grupper som inte är garanterade att få möta en person med en viss utbildning när de ska få sina behov prövade. Jag tycker att det är en oerhört viktig och värdeladdad fråga, en värdegrund att kunna stå upp för. Jag möts ibland av: Alla är ju socionomer, så det spelar ingen roll. De allra flesta är det, men alla är inte det, och det finns situationer där vi anmält kommunen för att man konsekvent anställt folk på myndighetsutövande befattningar helt i avsaknad av akademisk utbildning. Som en anekdot, utan att dra några som helst jämförelser i övrigt, kan jag nämna att jag fick ett mejl från en av våra förtroendemän som informerade mig om att man nu har behörighetsreglering för hovslagare. Jag har naturligtvis ingenting emot att hästarnas hovar blir väl omhändertagna, absolut inte. Men en behörighetsreglering för arbete med samhällets mest utsatta medborgare är en anständighet. Sist skulle jag vilja ställa några frågor som det kanske är dags att fundera över: Var ska gränsen gå för det demokratiska inflytandet i enskilda ärenden, och vad ska styra valet av insatser för klienter och utsatta människor? Jag har självklart all respekt för det politiska ansvar lagstiftare har att fastställa ambitionsnivåer, fördela resurser, sätta upp mål för verksamheten samt genomföra kontroll och utvärdering av den verksamhet som bedrivs inom . Det är dock inte utan att jag funderar, inte minst när forskarna här tidigare var inne på den fjärde hörnan om ekonomi, på vad det är som ska avgöra om en missbrukare får vård eller om ett barn får det stöd det behöver. Jag tror att vi måste gå mot en utveckling som är en förlängning av den satsning ni faktiskt har gjort, alltså mot en alltmer kunskapsbaserad socialtjänst där vi vet alltmer om vad som görs och vad det får för effekter. Vi menar att detta, alltså den evidens som finns på området, måste styra valet av insatser. Det ska inte vara som att delegationen kan variera från kommun till kommun och från konjunktur till konjunktur och att andra faktorer kan avgöra. Jag säger inte att det är ett stort problem, men jag tror att det är en viktig fråga att diskutera . Hur ska det se ut? Hur ska människors rätt till bistånd prövas? Ordföranden: tackar och går raskt vidare till barnombudsmannen . : Tack för inbjudan och chansen att kort få ge mina reflektioner om den sociala barnavården, vilket är min ingång i detta.