rfr · GX0WRFR11 · 2010-05-30 00:00:00 — offentliga utfrågning om jämställdhet och maktstrukturer inom kulturens område Riksdagstryckeriet, , 2010 anordnade kulturutskottet en offentlig utfrågning om jämställdhet och maktstrukturer inom kulturens område. Bakgrunden till utfrågningen var Ekonyheternas rapportering om sexuella trakasserier på scen- och filmområdet. ville sätta in frågorna i ett större sammanhang och utfrågningen gällde därför hela kulturområdet. Avsikten med utfrågningen var att belysa frågor om jämställdhet och maktstruktur från olika perspektiv och att lyfta fram och synliggöra de strukturer som gör att vissa utesluts och diskrimineras. I det följande redovisas programmet för utfrågningen samt en utskrift av den stenografiska uppteckning som gjordes vid utfrågningen. Offentlig utfrågning om jämställdhet och maktstrukturer inom kulturens område Öppnande, (), kulturutskottets ordförande , chef för avdelningen för produktions , högskolerektor vid för scen och Avslutning, (), kulturutskottets vice Offentlig utfrågning om jämställdhet och maktstrukturer inom kulturens område Ordföranden: är . Jag hälsar er inledare, kulturutskottsledamöter, åhörare och tv-tittare varmt välkomna till dagens offentliga utfrågning om jämställdhet och maktstrukturer inom kulturens område. Jag heter och är kulturutskottets ordförande. Vice ordföranden och jag leder tillsammans dagens offentliga utfrågning. Vid min sida sitter kulturutskottets kanslichef . Bakgrunden till utfrågningen är de avslöjanden om sexuella trakasserier på scen- och filmområdet som Ekonyheterna rapporterat om. Till inbjudan är bifogad en redovisning av hur undersökningen gått till. Redovisningen är gjord av , producent och reporter vid , och , researcher på . De har skickat e-post till medlemmar i och bett dessa svara på en fråga om sexuella trakasserier. Av Teaterförbundets ca 8 300 medlemmar svarade drygt 1 600 medlemmar. Jag har noterat att motsvarighet i kommer att göra en inventering utifrån det resultat som vi fått här i , så de här frågorna har nått långt utanför våra gränser. Vi i kulturutskottet har tagit Ekonyheternas avslöjande på stort allvar. är vi mycket medvetna om att konsekvenserna av maktrelationen mellan män och kvinnor inte finns bara på scen- och filmkonstens arbetsplatser. Utskottet ville därför sätta in frågorna i ett lite större sammanhang och har således beslutat att dagens utfrågning ska gälla hela kulturområdet. Vi har därför bjudit in genusforskaren vid och diskrimineringsombudsmannen att inleda utifrån ett forsknings- respektive diskrimineringsperspektiv. Vidare deltar skådespelerskan samt företrädare för Svensk Scenkonst, , , Stiftelsen och i . Precis som på andra samhällsområden finns det maktstrukturer också i kulturlivet. På traditionella kulturområden som bildkonst, teater och litteratur utgör kvinnorna en majoritet såväl i publiken som bland utövarna. På flertalet konstnärliga utbildningar dominerar kvinnorna. På chefsstolar och andra maktpositioner dominerar emellertid männen. Ett samhälle där intresset för kultur och makten över kulturen är jämnt fördelade mellan könen skulle kunna vara ett bättre samhälle och kanske ett samhälle där kulturen har en mer framskjuten plats. Ambitionen med denna offentliga utfrågning är att lyfta fram maktstrukturer som gör att vissa utesluts och diskrimineras. Utfrågningen ser vi som ett bidrag till att synliggöra dessa strukturer. Därmed får vi, förhoppningsvis, en grund till förändring. Samhällets kulturstöd ska främja allas delaktighet i det kulturella livet. Det betyder att kvinnor och män ska ha lika möjligheter till utbildning, arbete och karriär samt till anslag och stipendier inom varje konstområde. hälsas ni varmt välkomna. Vi börjar med våra inledare. Jag har glädjen att nu ge ordet till vår första inledare , genusforskare vid , som kommer att anlägga ett forskningsperspektiv på dagens ämne. , ordet är ditt. Jag kallar min presentation . Det beror på att det känns som en väldig utmaning att hålla sig . Jag ska försöka klara det; om inte stoppar ni väl mig. Jag är alltså genusforskare på KTH och har en bakgrund från här i . Jag har också varit på och även jobbat praktiskt med de här frågorna då jag på AB var ansvarig för mångfaldsarbetet globalt. är , så det blir inte så mycket utrymme för nyanser. Jag går därför rakt på och fokuserar på de stora mönster som vi ser i de här frågorna. Ett mönster som vi ser på arbetsmarknaden är detta med åtskillnad och hierarki. Det finns en segregering utifrån kön och en segregering som, hävdar många, också gör det möjligt att värdera det män anses vara, göra och representera lite högre än det kvinnor anses vara, göra och representera. Det här mönstret återfinns även i organisationer. Där pratar vi ofta om strukturer och kulturer. Lite krasst kan det väl sägas att vi kan se olika grader av mansdominans. är det påtagligt när det gäller antalsfördelningen, och ibland kan antalsfördelningen vara mer jämn eller till och med kvinnodominerad. Men ofta ser vi ändå en kultur som fortfarande präglas av någon form av mansdominans. Det handlar då om vilka normer som gäller, om vem som är normerande. Sexualitet i organisationer har också uppmärksammats via genusforskningen. I arbetsorganisationer generellt har sexualitet varit någonting som varit ganska osynligt. Vi har en föreställning om att sexualiteten tillhör det privata, men sexualitet finns ju överallt där det finns människor så också i arbetsorganisationer. Här är kanske scenkonsten lite annorlunda än andra arbetsorganisationer eftersom sexualitet också finns med på agendan eller finns mer artikulerat. Som ett generellt mönster kan man säga att det är mäns heterosexualitet som har dominerat, som är den dominerande formen av sexualitet i organisationer som vi alla på något vis förhåller oss till. När det gäller kultursektorn och scenkonstområdet finns det en del undersökningar. Dock finns det inte särskilt mycket forskning. Som forskare skulle jag vilja efterlysa mer forskning, inte minst när det gäller de kvalitativa aspekterna. Vad man som ett generellt mönster här kan se är att det inte skiljer sig så mycket från arbetsmarknaden i övrigt. De mönster som vi ser på arbetsmarknaden i övrigt återkommer också inom kultursektorn och inom Till exempel landstings undersökning visar på detta. En annan undersökning visar på liknande segregeringsmönster. Det intressanta i just den undersökningen är att den visar att det finns en segregering utifrån kön. Vi kan även se hur ålder spelar roll. Det är också intressant i relation till sexuella trakasserier eftersom JämO:s kunskapsöversikt visat att unga kvinnor är extra utsatta när det gäller sexuella trakasserier. Jag tänkte koppla detta till forskningen om homosocialitet. Homosocialitet är ett begrepp som försöker fånga det fenomen som man ofta ser i organisationer, nämligen att män tenderar att orientera sig mot andra män, bekräfta andra män och söka andra mäns bekräftelse. Många forskare både i och internationellt har studerat detta och skrivit om det. I har bland annat , professor i sociologi, gjort det. Hon har gjort en hel del studier kring sjukvården. Det kan ändå vara intressant att här koppla till kultursektorn. beskriver homosocialitet som en process som pågår över . Det hela finns här och men har både en historia och en framtid. Det består av gåvor och gengåvor, ibland väldigt materiellt men också symboliskt. Det kan skapa lojalitet över klass- och yrkesgränser mellan män. Resultatet av dessa bekräftelseritualer eller samspel är också att det skapas någonting mer utöver de enskilda personer som ingår. talar om en fantombild. När hon studerar sjukvården och kirurgerna pratar hon om superkirurgen. Det här kan vi utifrån scenkonsten fundera på. Vilka fantombilder finns det där, och hur påverkas kulturen av det vi säger sitter i väggarna? Man kan tänka sig det här med det manliga geniet också kopplat till föreställningen om sexualitet som visar på specifika föreställningar om manlighet, sexualitet heterosexualitet och kompetens som återkommer i den här fantomen. Konsekvenserna av det homosociala samspelet är en inkludering och en exkludering en exkludering generellt sett av kvinnor men också av vissa män eftersom det här ofta är en ganska snäv norm som inte passar alla män. Kopplat till sexismen finns det också studier där man explicit har tittat på de homosociala samspelen, speciellt i extremt mansdominerade sammanhang eller på sådana arbetsplatser. Också på arbetsplatser där det förekommer någon form av fysisk och psykisk ansträngning och närhet kan man säga att det ibland uppstår till och med någon form av homosocial attraktion. är detta väldigt laddat i och med att heterosexualiteten finns som en norm här. Då kan detta med sexism och homofobi också komma till uttryck som en konsekvens av det homosociala samspelet, som ett sätt att som ritualer liksom befästa den manliga heterosexualiteten. Det är kanske framför allt inom den militära organisationen som man har studerat detta. till kultursektorn och den verksamhet som där bedrivs och till den närhet och den fysiska och psykiska ansträngning som präglar den verksam- heten kan man fundera på om det går att göra kopplingar där. Här bollar jag fram idéer kring vilka det behöver forskas vidare. Varför sexuella trakasserier inom scenkonsten? Sexuella trakasserier är en konsekvens av en maktobalans som detta i sig också återskapar en maktobalans. I gjorda undersökningar kan vi se en könssegregering. Vi kan också se det här utifrån ålder, något som det också är viktigt att lyfta in. Vi kan koppla det här till arbetsvillkor eftersom vi ser att det är tidsbegränsade anställningar och att det finns en osäkerhet. Vidare är det knappa resurser och konkurrens. Det här utgör, skulle jag vilja säga, en grogrund för homosociala samspel. Inte minst när det gäller kvinnor, som i större utsträckning har tidsbegränsade anställningar, blir det ännu svårare att anmäla eller påtala och föra fram kritik. Beträffande homosociala samspel i sig har man i SOU:n Plats på scen pekat på detta med informalism, på kultur- och rekryteringssystem som väldigt mycket bygger på nätverkande, på informella relationer. Det ger också upphov till homosocialitet. Vidare har vi scenkonstens fantomen. Redan i Plats på scen påpekades detta med sexuella trakasserier. Kommittén kan med relativt stor säkerhet konstatera att sexuella trakasserier och trakasserier på grund av kön på scenkonstområdet är ett betydande problem och ett strukturellt hinder mot ökad jämställdhet. Ordföranden: så mycket! Vi går vidare till nästa inledare, som är vd vid och som varit ordförande för inom scenkonstområdet. Den kommittén överlämnade sitt betänkande Plats på scen . Ordet är ditt, . Jag känner mig framför allt inbjuden som före detta ordförande i samband med SOU:n. Det är fantastiskt bra att gjorde undersökningen om sexuella trakasserier och att så många svarade. Att så många svarade får väl ändå tas som ett tecken på framgång och på ett öppnare klimat. Men resultatet är sorgligt och på många sätt en förvånande läsning nu 2010. Framför allt är det viktigt att vi tar till oss det som enkäten säger. För oss i branschen visar den att vi har ett viktigt problem att arbeta vidare med. När så många upplever sig ha blivit sexuellt trakasserade är det hela branschens ansvar, särskilt för oss på chefspositioner. Beträffande den SOU som vi avlämnade 2006 tolkade vi vårt uppdrag utifrån tre vägledande principer. Framför allt gäller det en princip som rör sexuella trakasserier, nämligen den första principen om kulturpolitikens roll visavi institutionerna på scenkonstområdet. Konstnärlig frihet och oberoende kan kombineras med ett större krav på förändring och ansvarstagande i jämställdhetspolitisk inriktning från regeringens sida. För att aktörer i ledande position på kulturområdet ska kunna ta ett ansvar för jämställdhetsperspektivet för att detta genomsyrar den organisation eller den institution som de ansvarar för måste kraven på ansvarstagande ställas tydligare från uppdragsgivaren, vilket inte sker mellan de nationella institutionerna och regeringen. Vi inte bara menade att konstnärlig frihet kan kombineras med ett förbättrat jämställdhetsarbete och ökade krav utan tror till och med att den konstnärliga friheten kan öka med en förbättrat jämställdhet. Vi känner igen reaktionerna på enkäten från SR. Ungefär samma reaktioner mötte SOU:n. De förslag som antogs efter utredningen handlade om att genomföra en gemensam satsning mellan kultur- och jämställdhetsområdena för att bidra till en ökad jämställdhet inom kulturområdet. avsattes års budget på till att göra en jämställdhetsprojektsatsning. , och JämO fick dessutom i uppdrag att redovisa en fördjupad analys av jämställdheten på kulturområdet. Det var ett positivt steg eftersom det främjade organiseringen i frågan. Många nätverk och grupper har bildats Visp, Kvast med flera sådana akronymer. De har gjort ett fantastiskt arbete för att opinionsbilda och påverka. Men för att vi ska komma vidare måste vi nog inse att problemet är mer strukturellt och att det måste behandlas på ett mer grundläggande, genusmedvetet plan och ha ett mer övergripande perspektiv. Detta kommenterar faktiskt FN dock inte explicit scenkonstområdet men när det gäller den ambitioner på jämställdhetsplanet. Man gratulerar regeringen till att de har ambitionen att tillföra ett könsperspektiv i all sin politik, på alla politiska nivåer. Däremot kritiserar kommittén för att ha misslyckats med att tillsätta och implementera effektiva uppföljnings- och ansvarsskyldighetsmekanismer, inklusive sanktioner mot de aktörer som bryter mot rådande jämställdhetslagar. Eftersom interna övervaknings- och uppföljningsmekanismer brister, liksom kunskap och forskning, är det knappast egendomligt att vi inte kräver mer av statsbidragsberoende aktörer. Arbetsgivarnas reaktion på SOU:n var kanske lite mindre entusiastisk. Re- aktionen kan beskrivas som att man försköt, förnekade och förringade problematiken. Den reaktionen är likställd med reaktionen på den senaste debatten om sexuella trakasserier. Röster inom branschen har förskjutit problemet genom att hänföra till att skapandeprocessen är så gränsöverskridande att problemet inte kan behandlas där. Etablerade aktörer har förnekat genom att poängtera: Inom teatersfären har vi en annan relation till våra kroppar och till kolleger och sexualitet än andra människor i samhället. Vi skapar alltså våra egna roller när det gäller sexuella trakasserier i konstvärlden. Etablerade scenkonstnärer har förringat genom att beklaga sig över politisk korrekthet som skulle kunna föröda den konstnärliga kreativiteten. Det visar att vi faktiskt saknar metoder. Därför finns det en stor oro för att vi ens kan skapa sådana metoder att vi med bibehållen konstnärlig kreativitet faktiskt kan åtgärda jämställdhetsproblem. Det här visar också att vi i kulturbranschen och scenkonsten lider av en fundamental brist när det gäller vår självbild då man dementerar existensen och konsekvensen av maktstrukturer och då arbetsgivarna har försummat sitt juridiska och moraliska ansvar att följa lagar. Vi ska inte förneka att en massa aktiviteter sker inom varje institution och varje organisation i den fria organiseringen. Jag vill inte bara för att jag står här få att framstå som ett lysande exempel på ett excellent jämställdhetsarbete, utan jag vill poängtera att vi alls inte är ett lysande undantag i det här fallet. som vd har jag stött på tre fall av sexuella trakasserier. Det tror jag är ett alldeles för litet antal. Att inte fler hör av sig är ett tecken på att vi inte har den öppna dialog eller de trovärdiga åtgärder som behövs för att behandla problemet. Det vi gjort är att vi har skapat en process för att balansera repertoaren utifrån mångfald, jämställdhet och ett genusperspektiv. Vi arbetar med transparens kring beslutsprocessen när det gäller anställningar så att regissörer och producenter kan redogöra för varför man blir eller inte blir anställd. Vad måste då göras? Ja, självgranskning är, tror jag, en oerhört viktig aktivitet att komma i gång med. Jag ber att få citera vad skrivit i : Att arbeta med teater är att arbeta med känslor och fysisk närhet och då, påstår man, är det svårt att säga var gränserna går. Jag hävdar att just eftersom vi arbetar med känslor och fysisk närhet är det extremt viktigt att formulera tydliga gränser för var arbetet börjar och slutar. För att komma vidare här behöver vi samarbeta med facket, icke-statliga organisationer, myndigheter, JämO, , och näringslivet som har arbetat med de här processerna. Om inget görs kommer konsekvenserna att bli fatala det tror jag att vi ska vara klara över eftersom det är en offentligt finansierad verksamhet. Vad den här debatten visat är att det redan höjs röster för att offentlig finansiering inte ska bidra till den här sortens maktmissbruk. Ordföranden: så mycket! Vi går vidare med inledningarna. , , står nu på tur. jobbar mot diskriminering som har samband med kön, könsidentitet och könsuttryck, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, funktionsnedsättning, sexuell läggning och ålder. Det har jag lärt mig när jag tittat på DO:s hemsida. Ordet är ditt, . : Tack så mycket och tack för inbjudan att komma hit och för att ni uppmärksammar de här viktiga frågorna! Både jämställdhetsproblematiken i stort och sexuella trakasserier specifikt är alltjämt ett allvarligt problem som främst drabbar kvinnor. Det är också ett dolt problem, som här konstaterats. Det är få som anmäler till facket eller till före detta JämO och efter sammanslagningen av olika diskrimineringsombudsmannamyndigheter. Generellt är det bara ett tjugotal personer som hör av sig till ombudsmannen om sexuella trakasserier. Såvitt jag känner till har ingen av dem berört scenkonsten. Sexuella trakasserier specifikt är en fråga som berör maktstrukturer. Maktstrukturerna gör sig väldigt starkt hörda och påverkar också offrets möjligheter och vilja att hävda sin rätt. Forskningen visar, som sagt, att många som utsätts för sexuella trakasserier drar sig för att berätta. Till exempel känner man skuld eller också tror man att situationen förvärras, att man inte blir trodd eller att man inte får någon hjälp. En del vill inte säga ifrån därför att de tror att de på det sättet kan skapa en så kallad dålig stämning. Att det inte bara är farhågor utan att det faktiskt också kan bli på nämnda sätt, och ännu värre, har vi väldigt färsk erfarenhet av, till exempel från Bjästaskolan, när det gäller vad som kan hända en ung flicka som hävdar sin rätt och som i viss bemärkelse får rätt men ändå inte i det riktiga, det vardagliga, livet. Upprinnelsen till ämnet är Ekots undersökning. Det är klart att man kan diskutera hur representativ undersökningen är för alla scener och alla arbetsplatser. Självklart finns det individer som aldrig behövt drabbas av det som kommer till uttryck i undersökningen. Men man kan inte förbise att det, som tidigare utredningar visat, kan finnas ett visst mönster. Min första fråga är: Varför skulle inte nämnda typ av mönster finnas i den här branschen som just karakteriseras av de faktorer som nämnde? Man har mycket otrygga anställningsformer. Det är en sluten och relativt liten bransch, och det finns en kvinnodominans men också män i maktposition. Även om det sker mycket i fråga om kvinnliga teaterchefer och regissörer är det fortfarande så. Därtill finns det ett skönhetsideal. Som branschen själv brukar ta upp har vi också den konstnärliga gestaltningen som i sig kan skapa en situation där gränserna suddas ut. För det första vill jag i den här diskussionen säga att det är dags att avmystifiera branschen. Det handlar om en bransch som vilken annan bransch som helst men där det finns en stark grogrund och även möjligheter att skapa en kultur där sexuella trakasserier försiggår. För det andra visar erfarenheter från andra delar av arbetsmarknaden att det ofta finns en stark koppling också mellan brister i det interna jämställdhetsarbetet och verksamheten i stort. Just med tanke på att vi här rör oss inom en skattefinansierad sektor där man dessutom har den moderna folkbildnings- och demokratiprocessen som en del i ansvarsområdet finns det all anledning för att reflektera över om det kan behövas en politisk styrning åt något håll. Här har utredningen på scen, som det redogjorts för, inte lett till några åtgärder. Kanske finns det andra saker som man vill göra. Jag vill hävda att det är en viktig del att reflektera över detta och att fundera på vilka politiska styrmedel vi i så fall ska ta till. För det tredje handlar det om det strikta arbetsgivaransvaret och det perspektivet. Det är framför allt i den delen som tidigare JämO och DO kommer in. Lagen ger individen ett diskrimineringsskydd. Men som jag sagt är det väldigt få som, på goda grunder, vågar hävda sin rätt. var det en kvinna som i en förlikning med DO och arbetsgiva- Men det är inte ett sätt att lösa problemen. Det krävs helt enkelt ett förebyggande arbete. JämO granskade branschen åren 20042006 och fann att de delar av lagen som tar sikte på arbetsgivarens krav på förebyggande åtgärder jämställdhetsplanerna följde samma mönster som arbetslivet i stort. Det fanns alltså stora brister, framför allt beträffande konkreta åtgärder. Det var mycket policydokument. Här fanns en brist på konkretion. Jag tror att det är dags att ta ett steg till och att fundera på hur man kan få in det konkreta förebyggande arbetet. Givetvis kan nuvarande DO fortsätta att granska, men det krävs också ett mer aktivt, metodiskt arbete från branschens företrädare själva och från facket. Jag vet att arbetat mycket med detta och att det pågår mycket utvecklingsarbete. Men det krävs också ett mer metodiskt arbete som i en samverkan mellan fack och arbetsgivare tvingar fram ett granskningsarbete på nära håll som tidigt fångar upp och som skapar en legitimitet för facken. Kvinnorna i fråga hör faktiskt inte av sig till facken heller. Det behövs alltså ett arbete på bägge sidor. Ordföranden: så mycket! Vi har kommit till den första arbetsmarknadsrepresentanten, nämligen som är förbundsdirektör vid . Svensk Scenkonst är en branschorganisation för arbetsgivare inom scenkonsten och företräder drygt hundra företag och organisationer som är verksamma inom teatern. Det gäller allt från den stora institutionen till den mindre, experimentella scenen. , ordet är ditt. : Det gäller inte bara teater utan även musik och dans, skulle jag vilja tillägga. På vår stämma 2001 uttalades att ett aktivt jämställdhetsarbete är avgörande för en positiv utveckling av scenkonstområdet. Styrelsen fick i uppdrag att formulera en jämställdhetsvision i fas med samtiden, som man sade, omfattande även etnicitet, sexualitet, tro, ålder och funktionshinder. I enlighet med det uppdraget har vi ägnat stor uppmärksamhet åt att bistå våra medlemmar i deras interna jämställdhetsarbete med att arbeta med jämställdhetskartläggning, jämställdhetsplaner och göra kartläggningar för att komma till rätta med osakliga löneskillnader. Traditionellt har scenkonstens högsta chefer varit män. Vid flera stämmor har våra medlemmar uppmanat oss att försöka åstadkomma en förändring av detta. Tillsammans med genomförde vi därför en ettårig ledarskapsutbildning 20052006 för tolv tänkbara kvinnliga chefskandidater. Glädjande nog har de flesta av dem som genomgick utbildningen fått ett chefsjobb inom sektorn, vilket bidragit till att det nu till och med finns något fler kvinnliga än manliga teaterchefer i . Det här är viktigt som en symbolfråga, särskilt som den tidigare obetydliga andelen kvinnliga chefer ofta har pekats ut som ett bevis på att branschen är ointresserad av att göra något åt dessa frågor och ändra de grundläggande maktstrukturerna. Naturligtvis är detta inte hela lösningen på alla problem. Allt arbete med genus- och jämställdhetsfrågor måste utgå från de värdegrunder som styr institutionens arbete.