urf · GXA5URF2 · 2010-01-01 00:00:00 — I föregående avsnitt har bedömningar gjorts om vem som ska ansvara för en nämndmyndighets budget och budgetberedning, vem som ska svara för resultatredovisningen osv. Det bör dock framgå tydligt att riksdagsförvaltningen 10 EKONOMISKA ANSVARSFÖRHÅLLANDEN 2009/10:URF2 har det grundläggande ansvaret för en nämndmyndighets ekonomiadministration om inte annat anges i lagen. Nämndens verksamhetsansvar måste begränsas i detta avseende och det bör framgå av bestämmelsen om verksamhetsansvaret. Det finns en uppfattning som bygger på att värdmyndigheten i den löpande ekonomiadministrativa verksamheten ska sköta nämndmyndighetens ekonomi på samma sätt som sin egen, dvs. ha fullt ansvar för den och tillämpa det egna regelverket. En motsatt uppfattning är att det är nämndmyndigheten som har det formella ansvaret för den ekonomiadministrativa verksamheten och att värdmyndigheten i princip endast ställer personal och administrativa system till förfogande för nämndmyndigheten. Vilken uppfattning som är riktig torde bero på omständigheterna, om det är särskilt angivet i en författning att värdmyndigheten ska utföra vissa uppgifter. Den tydligaste lösningen är att införa en bestämmelse som uttryckligen lägger ansvaret för ekonomiadministrationen hos riksdagsförvaltningen. Lagen (2006:999) med ekonomiadministrativa bestämmelser m.m. för riksdagsförvaltningen, ombudsmän och och den därtill hörande föreskriften (RFS 2006:10) gäller för riksdagsförvaltningen men inte för nämndmyndigheter. Om riksdagsförvaltningen i den nya lagen uttryckligen tilläggs uppgiften att sköta ekonomiadministrationen bör det inte uppkomma oklarheter om tillämpningen av det ekonomiadministrativa regelverket. En bestämmelse om vem som har ansvaret för ekonomiadministrationen bör utformas så att det är riksdagsförvaltningen som har det grundläggande ansvaret om inte annat anges i lagen. Nämndmyndigheterna har dock vissa skyldigheter inom ramen för det ekonomiadministrativa området. Nämndmyndigheterna måste även i fortsättningen svara för attestering av räkningar m.m. 10.10 Ansvar med anledning av iakttagelser vid revision Det har inte framkommit något som talar för att det finns ett behov att särskilt för nämndmyndigheterna reglera frågan om vad som ska gälla om det vid granskning av riksdagsförvaltningen visar sig finnas någon iakttagelse som gäller en nämndmyndighet. Genom förslaget att nämndmyndigheter ska lämna en årlig verksamhetsredogörelse i avsnitt 10.8 skapas dock en möjlighet för nämndmyndigheterna att i verksamhetsredogörelsen frivilligt redovisa vilka åtgärder som har vidtagits eller kommer att vidtas. I kartläggningen som bifogats direktiven, se avsnitt 1.2, dras slutsatsen att granskningsmandat är otydligt. Till stöd för denna slutsats anges bl.a. att det är otydligt om riksdagsförvaltningen som finansierar riks- 2009/10:URF2 10 EKONOMISKA ANSVARSFÖRHÅLLANDEN dagens nämnder också blir ansvarig inför samt att det inte finns någon reglering om granskning i nämndmyndigheternas instruktioner. Förutsättningarna för granskningsmandat för nämndmyndigheter har behandlats i avsnitt 4.7. Någon reglering av granskning förekommer inte direkt i myndigheters instruktioner, men däremot finns det en bestämmelse i 28 § myndighetsförordningen (2007:515) som anger att om revisionsberättelse innehåller någon invändning ska myndigheten redovisa för regeringen vilka åtgärder myndigheten har vidtagit eller avser att vidta med anledning av invändningen. Redovisningen ska lämnas inom efter det att revisionsberättelsen överlämnats. För de myndigheter under som lagen (2006:999) med ekonomiadministrativa bestämmelser m.m. för riksdagsförvaltningen, ombudsmän och är tillämplig för finns en liknande bestämmelse i 39 § som anger att myndigheten ska redovisa för vilka åtgärder myndigheten vidtagit eller avser att vidta med anledning av revisionens iakttagelser. Nämndmyndigheterna är inte föremål för årlig revision. Det kan endast bli fråga om en iakttagelse i riksdagsförvaltningens årsredovisning, och för den svarar riksdagsförvaltningen. Beträffande iakttagelser som kan komma att göra i en granskningsrapport har det inte framkommit något som talar för att det egentligen finns ett behov att reglera frågan i den nya lagen. Om en bestämmelse skulle införas bedöms den i så fall få en utformning som liknar den som gäller enligt lagen (2006:999) med ekonomiadministrativa bestämmelser m.m. för riksdagsförvaltningen, ombudsmän och . Genom förslaget att nämndmyndigheter ska lämna en årlig verksamhetsredogörelse i avsnitt 10.8 skapas en möjlighet för nämndmyndigheten att i verksamhetsredogörelsen frivilligt lämna en redovisning om vilka åtgärder som har vidtagits eller kommer att vidtas med anledning av revisionens iakttagelser. Det bedöms tills vidare vara tillräckligt. 11 Disposition av anslagsmedel och bemyndiganden 11.1 Beslut om partistöd, löner, arvoden, pensioner m.m. Vissa av nämndmyndigheter beslutar om partistöd, löner, arvoden och avgångsersättningar som leder till att anslagsmedel som andra myndigheter, riksdagsförvaltningen, ombudsmän, och disponerar över tas i anspråk till följd av besluten. Den ansvarsfördelning som finns inbyggd i konstruktionen där nämndmyndigheter fattar beslut om storleken av ersättningar som ska betalas ut av en annan myndighet och där den andra myndigheten ansvarar för budgeten och anslagen är i sig inte otydlig men den kan ändå orsaka problem för anslagsmyndigheterna. Nämndmyndigheternas beslut om löner och arvoden bedöms inte leda till ohanterliga problem för anslagsmyndigheterna. Däremot kan beslut om avgångsersättningar orsaka budgetproblem. Risken för problem har ökat i och med reformen med övergång från utgiftsmässig till kostnadsmässig anslagsavräkning av egen verksamhet. Kostnadsmässig avräkning innebär att kostnaden uppstår och ska avräknas redan vid beslutstillfället. De problem som kan förekomma bör inte föranleda att nämndmyndigheterna och anslagsmyndigheterna har omfattande underhandskontakter om budgetkonsekvenserna av kommande beslut som leder till att anslagsmedel tas i anspråk. Ett sådant förfarande kan rubba det allmänna förtroendet för nämndernas självständighet. Det kan inte anses ingå i utredningsuppdraget att överväga eller föreslå avsteg från principen om kostnadsmässig anslagsavräkning för avgångsersättningar enligt 6 § lagen (2006:999) med ekonomiadministrativa bestämmelser m.m. för riksdagsförvaltningen, ombudsmän och . Som ett särskilt problemområde har i utredningsdirektiven lyfts fram förhållandet att nämndmyndigheterna fattar beslut som innebär att anslagsmedel tas i anspråk för olika ändamål. Direktiven nämner att det kan vara frågan om två typer av beslut, dels rena transfereringar, dels beslut av administrativ karaktär som beslut om utredningar. I riksdagsförvaltningens resultaträkning finns två transfereringsposter. Den ena posten avser partistöd. Som redovisats i avsnitt 10.3 används 2009/10:URF2 11 DISPOSITION AV ANSLAGSMEDEL OCH BEMYNDIGANDEN anslaget 6:6 Stöd till politiska partier (ramanslag) för att ge statligt bidrag till de politiska partierna, i huvudsak riksdagspartierna, för deras allmänna verksamhet. prövar frågor om stödet, och nämndens beslut leder till att anslagsmedel tas i anspråk. disponerar anslaget och sköter de kvartalsvisa utbetalningarna av stödet. har , då en överenskommelse träffades mellan riksdagspartierna om att höja stödet och ändra lagen (prop. 2003/04:100 och bet. 2003/04:FiU21), tilldelat anslaget . Stöd betalas inte ut med hela anslagsbeloppet; uppkommer ett visst anslagssparande. Avräkning mot anslaget görs då betalningen av stödet sker. Frågan om huruvida beslut innebär en disposition av anslagsmedel och huruvida det finns behov av ett särskilt bemyndigande för partistödet behandlas vidare i nästa avsnitt, 11.2. I riksdagsförvaltningens resultaträkning finns ytterligare en transfereringspost, stödet enligt lagen (1999:1209) om stöd till riksdagsledamöternas och partigruppernas arbete i . Detta stöd hanteras inte av och kommer därför inte att behandlas här. Den andra typen av beslut handlar om att nämndmyndigheter fattar beslut om t.ex. inköp av varor eller tjänster som innebär att de disponerar medel för nämndmyndighetens egen verksamhet. Denna form av disposition av anslagsmedel hänger tätt ihop med frågan om budgetberedningen för nämndmyndigheter och behandlas därför närmare i avsnitten 11.6 och 11.7. Det har under översynen framkommit att även andra typer av beslut leder till disposition av anslagsmedel och kan tillhöra problemområdet. till ombudsmän och riksrevisorerna, och har samtliga till uppgift att bestämma lön, arvoden och andra ekonomiska ersättningar som leder till att anslagsmedel tas i anspråk för andra myndigheter. Med andra myndigheter avses riksdagsförvaltningen, ombudsmän, , nedan kallade anslagsmyndigheterna. Den ansvarsfördelning som finns inbyggd i konstruktionen där en nämndmyndighet fattar beslut om storleken av ersättningar som ska betalas ut av en annan myndighet och där den andra myndigheten ansvarar för budgeten och anslagen är i sig inte otydlig men den kan ändå orsaka problem för anslagsmyndigheterna. Det är inte nämndmyndigheterna utan de myndigheter som disponerar anslagen som har lagt förslagen till anslag på statsbudgeten, som har budgeterat för kostnaderna i sina driftbudgetar och som ska se till att budgeterna hålls och att anslagen inte överskrids. I budgetpropositionen föreslog regeringen bl.a. en ändrad grund för anslagsavräkning av myndigheternas förvaltningsutgifter (kostnader för personal, lokaler, övriga driftskostnader och avskrivningar av anläggningstillgångar som används i statens verksamhet etc.) och att även vissa andra löpan- 11 DISPOSITION AV ANSLAGSMEDEL OCH BEMYNDIGANDEN 2009/10:URF2 de kostnader som avräknades på utgiftsmässig grund skulle ingå i definitionen. Avsikten med regeringens nya definition i budgetpropositionen var att ändrad grund för anslagsavräkning även ska omfatta transfereringar i form av varor och tjänster. Huvudregeln är att utgifter för transfereringar avräknas mot anslag det budgetår då betalningarna sker. Detta följer av 10 § lagen (1996:1059) om statsbudgeten och 16 § anslagsförordningen (1996:1189) samt av 6 § lagen (2006:999) med ekonomiadministrativa bestämmelser m.m. för riksdagsförvaltningen, ombudsmän och . Hu- vudregeln används för transfereringar som sker genom förmedling av pengar. Med motivet att förenkla myndigheternas redovisning och för att förbättra den ekonomiska styrningen i staten föreslogs reformen med en övergång från utgiftsmässig till kostnadsmässig anslagsavräkning av utgifter för egen verksamhet. Kostnadsmässig avräkning innebär att kostnaden uppstår och ska avräknas redan vid beslutstillfället. tillstyrkte regeringens förslag (bet. 2008/09:FiU15). I betänkandet föreslog finansutskottet ändringar i 6 § lagen (2006:999) med ekonomiadministrativa bestämmelser m.m. för riksdagsförvaltningen, ombudsmän och , som innebär att de ändrade grunderna för anslagsavräkning även ska gälla för myndigheter, samt en undantagsbestämmelse som innebär att kan besluta att redovisning mot anslag eller inkomsttitel ska göras på någon annan grund. Utskottet beslutade att avsättningar för riksdagsledamöternas pensioner och inkomstgarantier tills vidare ska undantas från bestämmelsen om kostnadsmässig anslagsavräkning. De nya bestämmelserna trädde i kraft ; beslut enligt undantagsbestämmelsen fick fattas före ikraftträdandet. Övergången från utgiftsavräkning till kostnadsavräkning innebär att beslut om avgångsersättningar ska kostnadsföras direkt, dvs. avräknas från anslaget när beslutet tas. Detta är ett nytt förhållande som gör att beslut av till ombudsmän och riksrevisorerna och får snabba konsekvenser. Ändringen av riksdagsledamöternas kostnadsersättningar När ersättningssystemet för riksdagsledamöterna ändrades på så sätt att kostnadsersättningen avskaffades höjdes ledamotsarvodet, i större utsträckning än vad som hade budgeterats. Att en höjning skulle kunna ske framgår av betänkande Ekonomiska villkor för ledamöter (2004/05:URF2, s. 104). I övervägandena om att avskaffa kostnadsersättningen angav kommittén att eftersom vissa kostnader finns kvar är det rimligt att arvodet höjs i samband med att kostnadsersättningen tas bort och att storleken på denna höjning bör bestämmas av . beslutade om nya ledamotsarvoden , och . Vid det första beslutet höjdes ledamotsarvodet retroaktivt och höjningen motiverades med att kostnadsersättningen hade avskaffats. "ledamotsarvoden" överskreds med , men anslaget 90:2 överskreds inte. 2009/10:URF2 11 DISPOSITION AV ANSLAGSMEDEL OCH BEMYNDIGANDEN Sammanfattande bedömningar har inhämtats från ombudsmän, förvaltningsavdelning. ombudsmän har inte definierat ansvarsfördelningen mellan till ombudsmän och riksrevisorerna som ett problem. Principiella skäl talar i och för sig alltid mot förhållanden som innebär att ett organ kan besluta om kostnaderna eller kostnadsutvecklingen och ett annat ska stå för resurser och budgetansvar. Lönerevideringen för justitieombudsmännen brukar ske och sammanfaller med det nya budgetåret. När ombudsmän lämnar underlaget för budgeten föregående år har man ingen kunskap om utfallet på lönekostnaderna för justitieombudsmännen. I praktiken handlar det om lön till fyra ombudsmän i en personalstyrka om cika 60 anställda. Enstaka budgetår kan utfallet bli att man inte får full kostnadstäckning och man får då hoppas på att det beaktas i nästa års budget. I ett allmänt sett snävt ekonomiskt läge kan det bli problem. anser att lönedelen är ett mycket litet problem. Riksrevisorernas löner utgör en liten andel av de drygt 300 anställda. Däremot kan beslut av till ombudsmän och riksrevisorerna som gäller pensioner till riksrevisorerna innebära problem, särskilt om det handlar om förtida avgångar som sammanfaller med ordinarie. På grund av att besluten om pensioner kostnadsförs direkt kan de skapa ett påtagligt tryck på budgeten och leda till ett högt anslagsutnyttjande. uppger att förhållandet att beslut gäller 22 personer av cirka 4 500 anställda gör att problemet är hanterbart. , till ombudsmän och riksrevisorerna, och prövar stöd och bestämmer lön, arvoden och andra ekonomiska ersättningar innebär dessa beslut i förlängningen att anslagsmedel tas i anspråk hos de myndigheter som disponerar de berörda anslagen, anslagsmyndigheterna. Ansvarsfördelningen mellan och riksdagsförvaltningen är klarlagd i lagen (1972:625) om statligt stöd till politiska partier. Nämnden kontrollerar om de formella förutsättningarna för stöd är uppfyllda och följer sedan schematiska men ganska komplicerade beräkningsmodeller för stödet. Det finns dock i det sista ledet inget utrymme för nämnden att bestämma hur stort stödet ska vara: det följer av lagen. Det rör sig om en laglighetsprövning. kan inte rent faktiskt disponera över anslaget. Oavsett den märkliga ordningen, att anslaget ställs till riksdagsförvaltningens disposition genom ett regleringsbrev, är det riksdagsförvaltningen som disponerar och utbetalar stödet och är skyldig att redovisa stödet. Det finns en otydlighet i ansvarsfördelningen mellan regeringen och riksdagsförvaltningen. Det har hänt att regeringen beslutat om ändring av regleringsbrevet 11 DISPOSITION AV ANSLAGSMEDEL OCH BEMYNDIGANDEN 2009/10:URF2 (Ju2002/4640/) på så sätt att anslaget minskades under innevarande budgetår. I tider av generell minskning av anslag bör den typ av anslag som Stöd till politiska partier utgör särskilt uppmärksammas på grund av att de belopp som ska betalas ut i stöd följer direkt av lagen. har anslaget dock inte utnyttjats fullt ut . Några skäl för att införa en annan ansvarsfördelning mellan och riksdagsförvaltningen än den som gäller har inte framkommit. skulle få ansvaret för och disponera över anslaget och även ansvara för utbetalningarna av stödet är en ordning som inte framstår som ändamålsenlig. fattar normalt beslut , och arvodesändringen för riksdagsledamöterna träder i kraft . till ombudsmän och riksrevisorerna beslutar om lön till riksrevisorerna ändringarna bruka träda i kraft och till ombudsmän , med ändringar fr.o.m. året därefter. De beslut om arvoden som till ombudsmän och riksrevisorerna, och fattar leder i förlängningen normalt till att ytterligare anslagsmedel tas i anspråk hos de myndigheter som disponerar anslagen och betalar ut löner, arvoden och övriga ersättningar. Den ansvarsfördelning som finns inbyggd i konstruktionen med att löne- och arvodessättande nämndmyndigheter fattar beslut om storleken av ersättningar som ska betalas ut av en annan myndighet och att den andra myndigheten ansvarar för budgeten och anslagen är i sig inte otydlig men den kan ändå orsaka problem för anslagsmyndigheterna. Till skillnad från kostnaderna för löner, som antingen bestäms genom kollektivavtal där myndigheten är part eller genom ensidiga arbetsgivarbeslut som kan påverkas, kan och ska anslagsmyndigheterna inte påverka nämndmyndigheternas beslut. Nämndmyndigheternas beslut om löner och arvoden bedöms inte leda till problem för anslagsmyndigheterna. Det är en bedömning som delas av företrädare för ombudsmän, förvaltningsavdelning. 2007 beslutade om nya arvoden ledde besluten till vissa budgetproblem för ledamotsarvodena. Problemen var egentligen inte resultatet av arvodesnämnds beslut. Dessa var endast en del i en kedja av beslut i samband med reformen om avskaffandet av kostnadsersättningen för riksdagsledamöterna. Nämndmyndigheternas beslut om avgångsersättningar har större potential att orsaka budgetproblem för några av anslagsmyndigheterna. Risken för problem har ökat i och med reformen med övergång från utgiftsmässig till kostnadsmässig anslagsavräkning av egen verksamhet. Det kan dock inte anses ingå i detta utredningsuppdrag att överväga eller föreslå avsteg från principen om kostnadsmässig anslagsavräkning för avgångsersättningar enligt 2009/10:URF2 11 DISPOSITION AV ANSLAGSMEDEL OCH BEMYNDIGANDEN 6 § lagen (2006:999) med ekonomiadministrativa bestämmelser m.m. för riksdagsförvaltningen, ombudsmän och . betonade att det är angeläget att riksrevisorernas löner och andra anställningsförmåner bestäms på ett sätt som inte kan anses inkräkta på riksrevisorernas oberoende (se bet. 2002/03:KU12). Att de löne- och arvodessättande nämndmyndigheterna och anslagsmyndigheterna i större utsträckning än skulle använda sig av ett förfarande som innebär att de har underhandskontakter om budgetkonsekvenserna av kommande beslut som leder till att anslagsmedel tas i anspråk är knappast ägnat att stärka deras självständighet eller det allmänna förtroendet för dem. En slutsats är att nämndmyndigheterna bör ha tillgång till en viss allmän kompetens i budget- och anslagsfrågor. Vad som har framkommit visar att det är mycket viktigt att anslagsmyndigheterna snabbt får kännedom om de beslut som de löne- och arvodessättande nämndmyndigheterna fattar och som leder till att anslagsmedel tas i anspråk. Frågan tas upp till behandling i avsnitt 11.4. 11.2 Behov av särskilt bemyndigande för partistödet Behovet av ett särskilt bemyndigande för att partistödet ska kunna hanteras i enlighet med den befintliga regleringen i lagen (1972:625) för statligt stöd till politiska partier kan diskuteras. Oavsett vilken uppfattning man har i den frågan är bedömningen att om det finns ett sådant behov är det inte som behöver ha ett bemyndigande. Ansvarsfördelningen mellan och riksdagsförvaltningen är redan klarlagd i lagen (1972:625) om statligt stöd till politiska partier och genom den generella budgetprincip som anger att anslag och bemyndigande ska följas åt. En fråga som har varit oklar och som är kopplad till frågan om disposition av anslagsmedel är behovet av ett särskilt bemyndigande för partistödet enligt lagen (1972:625) för statligt stöd till politiska partier. Utredningen om införandet av vissa av budgetlagens bestämmelser (2005/06:URF1) identifierade två fall inom riksdagsområdet där det ansågs finnas behov av beställningsbemyndiganden. Det gällde åtaganden om biståndsprojekt och vissa fastighetsinvesteringar inom riksdagsförvaltningen. Därefter har i en revisionspromemoria till riksdagsförvaltningen (dnr 250-3017-06/07) efter granskning av riksdagsförvaltningens årsredovisning 2006 konstaterat att det för anslaget Stöd till politiska partier tas beslut enligt särskild lagstiftning och att hanteringen av beslut kan innebära att riksdagsförvaltningen skulle behöva ett bemyndigande från , det departement som då ansvarade för anslaget. 11 DISPOSITION AV ANSLAGSMEDEL OCH BEMYNDIGANDEN 2009/10:URF2 rekommenderade i sin pm riksdagsförvaltningen att utreda om ett bemyndigande krävs och menade att om så var fallet borde förvaltningen kontakta departementet för att säkerställa ett bemyndigande. Rekommendationen i revisionspromemorian ledde till ganska omfattande kontakter mellan riksdagsförvaltningen och . intog ståndpunkten att borde ha ett bemyndigande för den verksamhet som nämnden bedriver samt erbjöd sig att ta hand om detta för nämndens räkning. På riksdagsförvaltningens initiativ inflöt i budgetpropositionen en begäran om ett bemyndigande. föreslår regeringen att bemyndigar regeringen att under kommande budgetår för ramanslaget Stöd till politiska partier besluta om bidrag som inklusive tidigare gjorda åtaganden medför behov av framtida anslag på högst under nästkommande år. har inte tagit ställning till frågan om det behövs ett bemyndigande eller inte och, om så skulle anses vara fallet, inte heller till vilket organ som bör begära och få bemyndigandet. Nämnden fann när frågan aktualiserades att den var komplicerad och borde utredas på det sätt som föreslagit. Praktiskt sett har frågan inte någon egentlig betydelse för verksamhet så länge nämnden kan tillämpa samtliga bestämmelser i lagen (1972:625) om statligt stöd till politiska partier. När lagen (1972:625) om statligt stöd till politiska partier trädde i kraft var det statliga budgetåret inte knutet till kalenderåret utan det startade och . Denna ordning bröts 1975 då öppnande flyttades med motiveringen att tiden mellan valen och öppnande var för lång. Bidragsåret i lagen (1972:625) om statligt stöd till politiska partier följer öppnande efter ordinarie val, perioden är den 15 oktober14 oktober. beslut om regeringens förslag till anslag för stödet fattades för kommande statsbudgetår som omfattade perioden 1 juli30 juni. beslut sträckte sig alltså längre än det innevarande statsbudgetåret och det beviljade anslaget. I första hand genom ändring i 3 kap. 2 § riksdagsordningen infördes kalenderåret som statsbudgetår, och genom lagen (1996:1059) om statsbudgeten, budgetlagen, infördes en uttrycklig bestämmelse om krav på bemyndigande för sådana kostnader som belastar . Statsbudgetlagen kodifierade i princip den uppdelning av finansmakten som redan gällde mellan regeringen och . Några egentliga ändrade förhållanden torde statsbudgetlagen inte ha inneburit. Det finns olika uppfattningar om huruvida den av beslutade lagen (1972:625) om statligt stöd till politiska partier kan anses rymma ett 2009/10:URF2 11 DISPOSITION AV ANSLAGSMEDEL OCH BEMYNDIGANDEN bemyndigande att pröva och utbetala partistödet som har företräde framför beslut om anslaget i budgetpropositionen. Partistödet är speciellt såtillvida att de belopp med vilka stödet, under vissa förutsättningar, betalas ut är bestämda i lagen. Bestämmelser i lagen ställer krav på att i sin verksamhet ska besluta om stöd inom efter det att ansökningarna har kommit in och före det att anslaget i budgetpropositionen har behandlats i . I kommentaren till 9 kap. 10 § regeringsformen, (, Stjernquist m.fl, Grundlagarna, 2006, andra uppl s. 421 f.) anges att riksdagsorgan i princip inte heller kan göra utfästelser på statens vägnar för sin verksamhet utan tillstånd.