urf · GXA5URF1 · 2010-01-01 00:00:00 — 2005/06:KU16), ifrågasatte placeringen av ansvaret för säkerhet och för fredstida krishantering under riksdagsförvaltningens huvuduppgifter. Utredaren föreslår därför att det i stället införs en bestämmelse (3 §) av vilken framgår att riksdagsförvaltningen i sin verksamhet ska beakta totalförsvarets krav samt svara för säkerheten och krisberedskapen i . Enligt instruktion (1996:1515) ansvarar förvaltningschefen för de förberedelser som behövs i för att , statschefen och regeringen ska kunna fullgöra sina uppgifter när de yttre omständigheterna gör det omöjligt eller olämpligt att använda ordinarie verksamhetsformer. Förvaltningschefen ska i denna fråga samverka med riksdagsförvaltningen och Kungl. Bestämmelser om säkerhetsskydd finns i lagen (2006:128) om säkerhetsskydd i och dess myndigheter. I och med den nu föreslagna formuleringen att riksdagsförvaltningen ska tillhandahålla resurser och service för talmannens, kammarens, utskottens och övriga riksdagsorgans verksamhet osv. (1 §) inbegrips även nämnder. En översyn av regleringen av nämnder pågår (utredningsdirektiv dnr 049-321-2008/09). Beroende på vad denna utredning kommer att föreslå skulle det kunna bli aktuellt att tydligare utpeka ansvaret för nämnderna genom t.ex. en formulering att riksdagsförvaltningen ska tillhandahålla resurser och service även till nämndmyndigheter. Denna benämning tydliggör att nämnderna i flertalet fall är egna myndigheter. För det fall nämndernas verksamhet kommer att regleras i en särskild författning bör en hänvisning till denna införas i riksdagsförvaltningens instruktion och omvänt bör även finnas en hänvisning från en sådan författning till riksdagsförvaltningens instruktion. När det gäller begreppet riksdagsorgan kan konstateras att någon entydig definition av vilka som åsyftas inte gått att finna. Utskotten, , myndigheterna under samt nämnderna räknas till kretsen men även kommittéer och internationella delegationer. Organen kan ha beslutande, rådgivande eller rent samordnande funktioner. Riksdagsorgan kan vidare vara helt självständiga, såsom riksdagsmyndigheterna, men även delar av dessa kan anses vara riksdagsorgan. Exempel på detta är riksdagsstyrelsen och riksbanksfullmäktige. Begreppet kan således anses vara något av ett samlingsbegrepp för organ som inte lyder under regeringen och heller inte är att definiera som ett annat statligt eller kommunalt organ. För de allra flesta riksdagsorgan regleras verksamheten i lag men de kan även regleras i föreskriftsform. Som ett krav för att rubriceras som ett riksdagsorgan bör det dock enligt utredarens mening finnas ett uttryckligt beslut av antingen eller riksdagsstyrelsen och den verksamhet som organet bedriver bör vara av mer permanent karaktär. stöd till talmannen och partikanslierna Talmannen eller, i hans eller hennes ställe, någon av vice talmännen leder arbete. Det är även talmannen som leder kammarens sammanträden. Riksdagsdirektören expedierar sedan beslut och biträder i övrigt talmannen i riksdagsarbetet (RO 9 kap. 1 §). I nuvarande instruktion finns inte reglerat att riksdagsförvaltningen ska tillhandahålla resurser och service till talmannen. Detta bör enligt utredarens mening lämpligen skrivas in i 1 § 1. Enligt uppdragsdirektivet till instruktionsöversynen sägs: I instruktionen och övriga styrdokument ska det förtydligande av uppdraget som gjorts av styrelsen inarbetas. Av särskild vikt är att förvaltningens uppdrag rörande service till riksdagspartiernas kanslier kan tydliggöras. Partigrupperna i är inte omnämnda i regeringsformen. I riksdagsordningen omnämns de på ett fåtal ställen. Till exempel föreskrivs i 1 kap. 5 § RO att varje partigrupp ska utse en särskild företrädare för att samråda med talmannen i vissa angelägenheter. Någon reglering av partigrupperna är det inte fråga om, utan de förutsätts helt enkelt finnas till (och , Vår författning, 13:e uppl. av och , 2003, s. 111). Deras verksamhet kan sägas vara en förutsättning för att riksdagsarbetet ska fungera. Partigrupperna har interna arbetsordningar, och varje grupp väljer bl.a. sin gruppledare och sitt presidium. Partigrupperna har kanslier till vilka utgår bidrag med statsmedel enligt lagen (1999:1209) om stöd till riksdagsledamöternas och partigruppernas arbete i . Som partigrupp räknas varje grupp av riksdagsledamöter från ett parti som har fått av rösterna i hela riket vid ett riksdagsval. har i rapporten av ansvarsfördelningen mellan partikanslier i och riksdagsförvaltningen m.m. 2007/08:URF2 utrett bl.a. frågan om riksdagsförvaltningens service till partikanslierna. Rapporten är en redovisning av det uppdrag att kartlägga ansvarsfördelningen mellan partikanslierna i och riksdagsförvaltningen som gavs till arbetsmarknadsutskottets kansli . Rapporten består av en kartläggning av ansvarsfördelningen på i huvudsak sju olika områden bl.a. avseende lokaler, arbetsmiljö, tekniskt stöd, säkerhetsfrågor, slutsatser och förslag till förändringar och förbättringar. I rapporten betonas vikten av att riksdagsförvaltningens förhållande till partikanslierna präglas av de övergripande normerna transparens, rättvisa och god ekonomisk hushållning. I förslaget till ny instruktion föreslås nu att ansvarsförhållandet regleras genom att det tydliggörs att riksdagsförvaltningen ska tillhandahålla resurser och service även för partikansliernas verksamhet. Utredaren föreslår dock att eventuella ytterligare frågor gällande lokaler, viss basmöblering, IT-stöd m.m. regleras i föreskriften (RFS 2005:7) om stöd till riksdagsledamöternas och partigruppernas arbete i . I denna föreskrift regleras enligt 2 § de resurser som riksdagsförvaltningen ska ställa till kansliernas förfogande. I och med den formulering av riksdagsförvaltningens uppdrag som föreslås i instruktionen i fråga om partikanslierna torde det förtydligande som efterfrågas i utredningsdirektivet därmed vara tillgodosett. och riksdagsförvaltningen har ett ansvar för att dels medverka i samhällsinformationen, dels kontinuerligt bedriva en saklig och partipolitiskt neutral information om och dess arbete samt om EU. Informationsverksamheten bör därför enligt utredarens mening komma till uttryck i instruktionens 1 § som reglerar riksdagsförvaltningens uppgifter. De internationella frågorna är en viktig del av verksamhet och tenderar att även framöver fortsätta att öka i omfattning. De internationella kontakter som riksdagsförvaltningen har och det internationella utbyte som sker, görs i syfte att främja , dvs. folkrepresentationens, arbete. Lagstödet för detta föreslås införas i instruktionens 1 §. En annan betydelsefull uppgift med internationell anknytning är medverkan i internationellt biståndsarbete inom det parlamentariska området där olika parlament bistår med stöd bl.a. till demokratiutveckling. Det är enligt utredarens mening nödvändigt att det i instruktionen för myndigheten ges uttryckligt mandat för denna verksamhet. Lagstödet för denna verksamhet föreslås ges i instruktionens 5 §. En utredning har tillsatts och kanslichefen i utrikesutskottet har fått i uppdrag att se över formerna för internationella arbete. En parlamentarisk styrgrupp kommer att knytas till detta arbete. Arbetet ska enligt utredningsdirektivet redovisas . är inrymd i kulturhistoriskt värdefulla byggnader och disponerar även över stora arkiv- och konstsamlingar. Det är riksdagsförvaltningens uppgift att vårda och bevara dessa byggnader och samlingar som och riksdagsförvaltningen disponerar men som ägs av staten. Enligt 22 § lagen (2006:999) med ekonomiadministrativa bestämmelser m.m. för riksdagsförvaltningen, ombudsmän och får riksdagsförvaltningen förvärva fast egendom och bostadsrätt. Uppgiften att vårda och bevara byggnader och samlingar är en av de uppdrag som omnämns i beslutet om strategisk plan som riksdagsstyrelsen fattat. Uppgiften föreslås även den få stöd i instruktionens inledande paragraf. Be- stämmelsen är ny men bedöms som angelägen då riksdagsförvaltningen ansvarar för förutom byggnader även för bibliotek och arkiv samt en stor konstsamling. De byggnader som inrymmer är en väsentlig del av det nationella kulturarvet, och det är angeläget att riksdagsförvaltningens uppdrag i dessa delar regleras. Uppgifter enligt 2 § 14 i nuvarande instruktion Bestämmelserna om riksdagsförvaltningens uppgifter i nuvarande 2 § i instruktionen gäller endast om inte någonting annat är särskilt föreskrivet. Det kan således i annan lagstiftning finnas särskilda bestämmelser som har företräde framför instruktionens reglering. Sådana särskilda bestämmelser torde såväl kunna minska som öka riksdagsförvaltningens befogenheter. Utredaren har, när det gäller utformningen av en ny andra paragraf, haft att beakta pågående utredningsuppdrag och lagstiftningsarbete inom riksdagsförvaltningen gällande Uppföljning av Riksrevisionsreformen (2008/09:URF1 och 3 och 2009/10:RS4), Bestämmelser om intern styrning och kontroll för myndigheter (2008/09:URF4), och Riksdagsledamöternas pensionssystem (2009/10:RS1), vilka alla har föreslagit ändringar i 2 §. Utredaren föreslår att lydelsen av 2 § enligt 2008/09:URF4 när det gäller punkt 1 införs i förslaget till ny instruktion. De bemyndiganden för riksdagsförvaltningen att meddela föreskrifter som finns i 2 § andra och sjunde punkterna föreslås flyttas till 7 §. Dock med det undantaget att rätten att meddela föreskrifter för utarbetandet av förslag till anslag på statsbudgeten för och dess myndigheter, utom , föreslås tas bort då några sådana föreskrifter inte meddelas. I 2 § 3 finns bl.a. reglerat att riksdagsförvaltningen ska upprätta en sammanställning över de finansiella villkor som gäller för respektive myndighet. Detta föreslås ändras till upprätta anslagsdirektiv. I anslagsdirektiv, dvs. direktiv för anslagsanvändningen, beslutar riksdagsstyrelsen om tilldelning av de anslag som har anvisat. I direktiven anges vad som ska gälla under det kommande budgetåret för riksdagsförvaltningen avseende utgångspunkterna för verksamheten, uppdrag och finansiella villkor. slagsdirektiven kan sägas vara motsvarigheten inom riksdagsområdet till regeringens regleringsbrev. Nuvarande punkt 3 ändras i övrigt i enlighet med riksdagsstyrelsens framställning 2009/10:RS4. Det betyder att uppgiften yttra sig över förslag till anslag på statsbudgeten tagits bort. Beroende på hur den fortsatta hanteringen av ärendet om uppföljningen av riksrevisionsreformen fortlöper kan detta komma att påverka utformningen av instruktionens 2 §. Nuvarande punkt 4 i 2 § handlar om att riksdagsförvaltningen får handlägga frågor om ekonomiska förmåner till riksdagsledamöter och deras efterlevande och till ledamöter av och deras efterlevande enligt lagen (1994:1065) om ekonomiska villkor för ledamöter respektive den upphävda lagen (1996:304) om arvode m.m. till ledamöter av . Uppgiften kommer att kvarstå och lydelsen föreslås ändras i enlighet med genomförda förslag (bet. 2009/10:KU12). Ansvar för löner och ersättningar Enligt 2 § 5 i nuvarande instruktion ska riksdagsförvaltningen, om inte annat är särskilt föreskrivet, svara för frågor om löner och ersättningar till arbetstagare hos och dess myndigheter utom , och ombudsmän samt svara för frågor angående pensioner och andra förmåner till dessa arbetstagare och deras efterlevande. Termen "svara för" infördes genom instruktion (lag [1983:1061] med instruktion för ). I tidigare instruktioner använde man sig av uttrycket "handlägga". Anledningen till att man bytte ut denna term var, enligt (bet. KU 1983/84:5 s. 10), att termen "svara för" eller "besluta" endast skulle användas i de fall där ansvaret för ärendena helt låg inom det dåvarande kontorets behörighet. Det är riksdagsstyrelsens uppgift att besluta om lönerna för vissa av de anställda vid myndigheter. Det gäller riksdagsdirektören, biträdande riksdagsdirektör tillika kanslichef vid kammarkansliet, förhandlingschefen och administrativa chefen vid riksdagsförvaltningen. Utredaren föreslår att detta ändras, se vidare under avsnitt 7.2. Löner och övriga anställningsförmåner för riksbankschefen och vice riksbankschefer bestäms av riksbanksfullmäktige, för ombudsmän och riksrevisorerna av till ombudsmän och riksrevisorerna. företräder ombudsmän när det gäller det s.k. serviceavtalet som ingåtts mellan riksdagsförvaltningen och . Vidare har riksdagsförvaltningen ansvar för löneadministrationen när det gäller arbetstagare hos ombudsmän. I det ansvaret ingår också ett systemansvar för lönesystemet. Dessa serviceuppgifter regleras i överenskommelser mellan myndigheterna, och riksdagsförvaltningen får ersättning av ombudsmän för det arbete man utför. av löner och ersättningar sker däremot hos ombudsmän och är inte någonting som riksdagsförvaltningen har ansvar för. När det gäller pensioner hanterar riksdagsförvaltningen i stort sett endast ledamöternas samt förvaltningens anställdas pensioner. , ombudsmän och fastställer självständigt sina respektive anställdas pensioner. Utbetalningarna av pensionerna sköts av (). Det bistånd som riksdagsförvaltningen emellanåt tillhandhåller myndigheterna är att lämna information om regler o.d. bestämmer arvoden till ledamöter och sekreterare i olika nämnder som lyder under . Det är också riksdagsförvaltningen som har hand om utbetalningarna av dessa ersättningar och har så haft . Nämndernas ledamöter ingår inte i begreppet arbetstagare, och för att rätta till detta föreslås därför nu en bestämmelse i vilken det regleras att riksdagsförvaltningen ska, om inte annat är särskilt föreskrivet, svara för löner, arvoden och ersättningar till arbetstagare och arvodesberättigade hos riksdagsförvaltningen, nämnder och övriga riksdagsorgan samt svara för frågor angående pensioner och andra förmåner till dessa och deras efterlevande. Formuleringen av bestämmelsen är ändrad då det i den nuvarande lydelsen inte tydligt framgår för vilka myndigheter och organ uppgiften ska utföras. roll som central arbetsgivarorganisation Enligt nuvarande 2 § 6 ska riksdagsförvaltningen ingå centrala kollektivavtal samt i övrigt utöva arbetsgivarens befogenheter enligt dessa när det gäller och dess myndigheter samt företräda och dess myndigheter som arbetsgivare i arbetstvister rörande kollektivavtal som har slutits av riksdagsförvaltningen. Av uttalande i betänkande 1999/2000:KU19 (s. 10) framgår att den centrala arbetsgivarrollen i stort sett ska vara begränsad till att träffa centrala ramavtal för området och att vid behov fungera som rådgivare. Av 2 § tredje stycket i den nuvarande instruktionen framgår att riksdagsförvaltningen till envar av myndigheter får överlämna handläggningen av en avtalsfråga som är av betydelse för myndigheten. Denna bestämmelse, som tillkom i samband med den nu gällande instruktionen, ger betydande möjligheter för riksdagsförvaltningen att överlåta avtalsfrågor till myndigheter (se bet. 1999/2000:KU19 s. 10). När det gäller ansvaret för de centrala arbetsgivarfrågorna inom förhandlingsområde är riksdagsförvaltningens centrala arbetsgivarroll i stort sett begränsad till att träffa centrala kollektivavtal för området samt att vid behov fungera som rådgivare. Det är således riksdagsförvaltningen som är part på arbetsgivarsidan i de centrala kollektivavtal som sluts för de anställda hos och dess myndigheter. På lokal nivå sköter myndigheterna under själva sina förhandlingar och sluter avtal. Det kan här nämnas att i de huvudavtal som slutits mellan riksdagsförvaltningen såsom arbetsgivarorganisation för myndigheter och arbetstagarorganisationerna på riksdagsområdet regleras bl.a. vem som ska anses vara part på lokal respektive central nivå i vissa avseenden. Förslaget till ny reglering av frågorna innebär inte några sakliga förändringar gentemot tidigare. Enbart språkliga förändringar är gjorda för att klargöra att det inte är och dess myndigheter som avses utan enbart myndigheter. I nu gällande instruktions 3 § finns en bestämmelse med innebörden att riksdagsförvaltningen utöver vad som anges i nu gällande 1 och 2 §§ ska utföra de uppgifter som genom särskilt beslut ålägger förvaltningen. Bestämmelsen torde härröra från 6 § lagen (1983:1061) med instruktion för . I denna räknades ett antal uppgifter upp som förvaltningskontoret skulle eller fick göra. Sista meningen i paragrafen löd Förvaltningen skall i övrigt utföra de uppgifter som följer av särskilda bestämmelser eller riksdagsbeslut. Förslaget är att den nu gällande bestämmelsen utgår bl.a. eftersom ett tillkännagivande från respektive ett beslut om antagande av förslag till lag måste anses vara ordinära riksdagsbeslut. Eftersom det vidare i den inledande 1 § slås fast att riksdagsförvaltningen är en myndighet under , torde en bestämmelse med innebörden att myndigheten ska utföra de uppgifter som beslutar om vara överflödig. Upplåtelser, varor och tjänster Enligt nuvarande 9 § får riksdagsförvaltningen inom sitt verksamhetsområde upplåta lägenheter och lokaler i fastigheter. som sådan i egenskap av folkrepresentationen torde dock inte kunna äga fast egendom. Det kan dock här konstateras att det för vissa av fastigheterna förekommer att står som lagfaren ägare. Detta bör kunna ses som ett exempel på hur rollerna inom riksdagsområdet tidigare varit oklara. Enligt 22 § lagen (2006:999) med ekonomiadministrativa bestämmelser m.m. för riksdagsförvaltningen, ombudsmän och får riksdagsförvaltningen förvärva fast egendom och bostadsrätt. Förslaget från utredaren är att en regel om att det även fortsättningsvis är möjligt för riksdagsförvaltningen att upplåta lägenheter och lokaler införs i den nya instruktionen (4 § 1). får vidare, enligt nuvarande 9 §, inom sitt verksamhetsområde utföra uppdrag samt tillhandahålla varor och tjänster. får ta ut avgifter för detta och beslutar själv om avgifternas storlek. Bestämmelser om avgifter för varor och tjänster finns i lagen (2006:999) med ekonomiadministrativa bestämmelser m.m. för riksdagsförvaltningen, ombudsmän och . Utredaren föreslår att begreppet uppdrag tas bort då begreppen varor och tjänster får anses täcka in även detta. Någon bestämmelse om på vilken grund avgifter för eventuellt utförda uppdrag ska bestämmas finns inte heller, eftersom lagen (2006:999) enbart reglerar avgifter för varor och tjänster. I den nu föreslagna lydelsen i instruktionen tonas tillhandahållandet av varor och tjänster ned i förhållande till den nu gällande instruktionen. Omfattningen av denna verksamhet är liten och rör sig om bl.a. vissa tryckeritjänster och viss presentförsäljning. Rätten att meddela föreskrifter Enligt regeringsformens 8 kap. 14 § kan myndigheter efter bemyndigande i lag meddela föreskrifter som avser förhållanden inom eller dess myndigheter. Regleringen tillkom 1991 (bet. 1990/91:KU20) och innebar att det infördes en möjlighet för att bemyndiga myndigheter att meddela föreskrifter som avser interna förhållanden inom eller dess myndigheter. Det innebar att det i grundlag infördes ett stöd för den praxis som hade utbildats när det gäller delegation från till myndigheter. räknades i detta sammanhang som en av myndigheter (Grundlagarna, , , m.fl. s. 382). I den aktuella propositionen En reformerad grundlag (prop. 2009/10:80) föreslås en motsvarande reglering med innebörden att kan bemyndiga myndigheter att meddela föreskrifter som avser förhållanden inom eller dess myndigheter (8 kap. 13 §). Enligt den nuvarande 5 § i instruktionen har riksdagsförvaltningen en befogenhet att utfärda föreskrifter och råd inom sitt verksamhetsområde utöver vad som följer av 2 och 4 §§. Bestämmelsen har med vissa ändringar överförts från 6 § första stycket lagen (1983:1061) med instruktion för . Vad som avses med uttrycket verksamhetsområde framgår inte av förarbetena till den nu gällande instruktionen. Däremot uttalade i betänkandet som behandlar bl.a. förslag till en ny instruktion för och ändring av 9 kap. 4 § RO (KU 1983/84:5 s. 8), att dåvarande förvaltningsstyrelsen skulle ha rätt att utfärda bindande föreskrifter inom sitt verksamhetsområde. påtalade i samband därmed, att befogenheten självfallet endast gällde föreskrifter av administrativ natur och angav att det framför allt var fråga om regler som hade anknytning till förvaltningskontorets ställning som förhandlings- och löneorgan samt som budgetansvarigt organ. Utskottet anförde vidare, att det i befogenheten att meddela föreskrifter måste anses ingå en rätt att för riksdagsområdet anta regeringsförordningar rörande en sådan verksamhet som ingår i kontorets uppgifter. Det torde alltså vara med stöd av 6 § första stycket instruktion för som dåvarande för- valtningsstyrelsen och med stöd av 5 § i den nuvarande instruktionen för riksdagsförvaltningen som riksdagsstyrelsen har föreskrivit att ett stort antal av de förordningar som gäller för myndigheter på det statliga området i övrigt också ska gälla för myndigheter. Av riksdagsförvaltningens nuvarande instruktion framgår att förvaltningen ska meddela föreskrifter om utarbetande av förslag till anslag på statsbudgeten, ekonomiadministrativa föreskrifter, tillämpningen av kollektivavtal, personaladministrativa föreskrifter samt de föreskrifter i övrigt som behövs inom varje område. Det framgår även av instruktionen att det är riksdagsstyrelsen som ska besluta om föreskrifterna. Styrelsen får dock enligt nuvarande instruktion överlåta till riksdagsdirektören att besluta om sådana föreskrifter som inte är av större vikt eller principiell betydelse. I 40 § i den nuvarande föreskriften (RFS 2000:2) om arbetsordning för riksdagsförvaltningen regleras att en författning meddelad av riksdagsstyrelsen, riksdagsdirektören eller i enlighet med arbetsordningen ska benämnas föreskrift respektive tjänsteföreskrift. Av 2 § lagen (1982:1255) om författningssamlingar för riksdagsförvaltningen och framgår att en sådan författning ska kungöras i riksdagsförvaltningens författningssamling (RFS). För rekommendationer m.m. som inte utesluter andra handlingssätt ska enligt arbetsordningen beteckningen riksdagsförvaltningens riktlinjer användas. Riktlinjer är regler om rekommenderade arbets- och handlingssätt och ska utges med enhetligt utseende årsvis i en särskild numrerad serie. Beslut som fattas av riksdagsförvaltningen och som är av särskilt eller allmänt intresse får utges i särskilda numrerade serier. Enligt en promemoria beslutad av riksdagsdirektören daterad framgår vilka styrdokument som ges ut av riksdagsförvaltningen. Av promemorian framgår att riksdagsförvaltningen inte ger ut några allmänna råd. Utredaren föreslår således att ordet råd tas bort från instruktionen. Det enda som möjligen skulle kunna tala mot ett sådant borttagande är lydelsen i 9 kap. 4 § 4 RO av vilken framgår att riksdagsförvaltningen ska, när det gäller och myndigheter, i den omfattning bestämmer besluta om föreskrifter och råd i sådana frågor som avses i punkterna 13 i paragrafen. Ytterligare ett argument som talar för att ta bort begreppet är att riksdagsstyrelsen i framställning 2005/06:RS1 föreslog en bestämmelse i förslaget till ny lag om säkerhetsskydd i och dess myndigheter. Det ursprungliga förslagets första stycke i paragrafen löd: 10 § Av 5 § lagen (2000:419) med instruktion för riksdagsförvaltningen följer att riksdagsförvaltningen får meddela föreskrifter och råd inom sitt verksamhetsområde. Denna skrivning ändrades under behandling (bet. 2005/06:KU16) i enlighet med det yttrande som lämnades av Lagrådet i ärendet. Den nya lydelsen blev: 10 § Av 5 § lagen (2000:419) med instruktion för riksdagsförvaltningen framgår att riksdagsförvaltningen får meddela föreskrifter inom sitt verksamhetsområde. Enligt Lagrådet följer det av riksdagsförvaltningens instruktion att myndigheten har en föreskriftsrätt. Något bemyndigande för att utfärda icke-bindande riktlinjer, dvs. enligt gängse uttryck allmänna råd, torde inte enligt Lagrådets mening behövas.