urf · GXA5URF2 · 2010-01-01 00:00:00 — För riksdagsledamöter lämnas resekostnadsersättningar och traktamenten enligt bestämmelserna i lagen (1994:1065) om ekonomiska villkor för ledamöter efter samordning med den resekostnads- och traktamentsersättning som i övrigt lämnas av riksdagsförvaltningen. För övriga uppdragstagare gäller samma bestämmelser som för arbetstagare vid riksdagsförvaltningen. I 3 § andra stycket lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ anges att bestämmelserna i utlandsreseförordningen (1991:1754) gäller vid utrikes resor. 2009/10:URF2 13 ARVODEN OCH ÖVRIGA EKONOMISKA ERSÄTTNINGAR har framhållit att det inte finns någon reglering av kostnadsersättningarna för uppdragstagare i andra nämndmyndigheter än och och att det ibland orsakar problem i relationerna mellan nämndmyndigheterna och riksdagsförvaltningen. har bekräftat att det råder osäkerhet om vad som ska anses vara en resa inom uppdraget, och har nämnt resor för andra ändamål än sammanträden med nämnden, t.ex. resa till samrådsmöte för denna utredning eller för att ta emot studiebesök eller liknande när ledamoten eller sekreteraren befinner sig på annan ort än , samt vilka regler som gäller med avseende på färdsätt och övernattning. För samtliga uppdragstagare i nämndmyndigheterna, utom för dem som är riksdagsledamöter, bör i sak samma regler gälla för ersättning vid resor. Er- sättningen vid inrikes resor för ledamöter i och som är riksdagsledamöter samordnas med resekostnads- och traktamentsersättning för riksdagsledamöterna enligt den särskilda bestämmelsen i 3 § lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ. För ledamöter i de två nämnderna som inte är riksdagsledamöter ska samma regler gälla som för andra nämnder. Det är tveksamt om det finns något att vinna på att flytta regleringen för dem till den nya lagen. Det finns snarare en risk för att det blir otydligare. Bestämmelsen om utrikes resor i 3 § andra stycket lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ som hänvisar till utlandsreseförordningen (1991:1754) bör ändras. Utlandsreseförordningen upphävdes nämligen genom förordningen (2005:167) om upphävande av utlandsreseförordningen (1991:1754). och de statsanställdas huvudorganisationer har istället träffat avtal om ersättning m.m. vid tjänsteresa och förrättning utomlands. Det avtalet ska, enligt det lokala avtal som slutits, gälla för anställda i riksdagsförvaltningen samt även gälla för riksdagsledamöter, vilket framgår av tillämpningsföreskrifterna (RFS 2006:6) till 4 kap. 3 a § till lagen (1994:1065) om ekonomiska villkor för ledamöter. En bestämmelse i den nya lagen föreslås som tydliggör att samma bestämmelser för resekostnadsersättningar och traktamente ska gälla även för uppdragstagare i nämndmyndigheter som inte regleras enligt lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ som för anställda i riksdagsförvaltningen. 13 ARVODEN OCH ÖVRIGA EKONOMISKA ERSÄTTNINGAR 2009/10:URF2 13.6 Utbetalning av sammanträdesarvoden Det behöver införas en tidsgräns, , för när nämndmyndigheterna ska underrätta riksdagsförvaltningen om sådana uppgifter som ska ligga till grund för utbetalning och kontroll av sammanträdesarvoden till uppdragstagarna. Någon reglering i lag föreslås inte. En fråga av praktisk natur är att nämndmyndigheterna måste förse riksdagsförvaltningen med de uppgifter som är nödvändiga för utbetalning och kontroll av sammanträdesarvoden. är nämndmyndigheternas rutiner olika vad gäller inrapportering av dessa uppgifter, och antalet utbetalningstillfällen varierar. Nämnderna har inget emot att rapportering och utbetalning av sammanträdesarvoden koncentreras . De belopp som ska utbetalas är inte av den storleken att det är en olägenhet om det tar tid innan utbetalning sker. En mer enhetlig hantering kan underlätta både för sekreterarna och för riksdagsförvaltningen. För att utbetalningarna ska kunna ske under det kalenderår som sammanträdena har hållits måste uppgifterna nå riksdagsförvaltningen . Att sammanträden hålls efter detta datum är ovanligt men kan förstås inträffa. Hur rapportering och utbetalning av sammanträdesarvoden ska hanteras kräver regler på en detaljnivå som bör undvikas i den nya lagen. I första hand bör nämndmyndigheterna informeras om denna typ av rutiner i en s.k. lathund. Det har inte framkommit skäl att göra nämndernas beslut i andra ärenden än administrativa överklagbara i större utsträckning än vad som gäller. Att sådana beslut av och inte är överklagbara bör framgå av uttryckliga bestämmelser i lag såsom redan gäller för de andra nämndmyndigheterna. Beträffande de administrativa ärendena så är det främst avsaknaden av författningsstöd för överklagande av ärenden om nekande beslut vid utlämnande av allmänna handlingar som är ett prioriterat problem. Detta problem skulle kunna åtgärdas genom att lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av riksdagsförvaltningen och myndigheter görs tillämplig på nämndmyndigheter. Det har visat sig att lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av riksdagsförvaltningen och myndigheter behöver ses över även i flera andra hänseenden. anser att det bör ske i en särskild utredning. Något förslag till ändring i den lagen lämnas därför inte här. I avvaktan på en eventuell översyn av lagen föreslås i den nya lagen om nämndmyndigheter en bestämmelse som innebär att beslut av nämndmyndigheter rörande utlämnande av en handling eller uppgift kan överklagas hos Regeringsrätten under samma förutsättningar som anges i 4 § lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av riksdagsförvaltningen och myndigheter. Direktiven öppnar för möjligheten att ändra regler som rör överklaganden av beslut som en nämnd har fattat för att uppnå ökad tydlighet och en mer likartad reglering. Enligt 9 kap. 5 § riksdagsordningen krävs särskilda bestämmelser för att ett beslut av ett riksdagsorgan i ett förvaltningsärende ska vara överklagbart. I de fall som bestämmer prövas ett överklagbart beslut av allmän förvaltningsdomstol och i övriga fall av . Sådana särskilda bestämmelser som avses i riksdagsordningen finns bl.a. i lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av riksdagsförvaltningen och myndigheter. Tillämpningsområdet för lagen framgår av 1 § I uppräkningen finns utöver riksdagsförvaltningen endast , ombudsmän och nämnda. Begreppet myndigheter används här i dess snävare betydelse, se avsnitt 2.3. Tillämpningsområdet är en illustration av att begreppet myndigheter inte 14 ÖVERKLAGANDE 2009/10:URF2 alltid inkluderar nämndmyndigheterna under . Det finns alltså inte författningsstöd för att överklaga administrativa beslut som fattas av nämndmyndigheter. nämndmyndigheter fattar två typer av förvaltningsbeslut, dels beslut som rör nämndernas kärnverksamhet, de verksamhetsspecifika besluten, dels administrativa beslut som t.ex. prövning av utlämnande av allmänna handlingar. Det finns med två undantag inga bestämmelser i de författningar som styr nämnderna, se avsnitten 3.23.8, som ger stöd för att det går att överklaga nämndernas verksamhetsspecifika beslut. Att det råder överklagandeförbud är inte enhetligt reglerat. I 5 § lagen (2002:1024) om lön till ombudsmän och riksrevisorerna anges uttryckligen att nämndens beslut inte får överklagas. beslut att pröva frågor om stöd får inte överklagas, vilket också anges uttryckligen i 13 § andra stycket i lagen (1972:625) om statligt stöd till politiska partier. Av 9 § lagen (1993:1426) med instruktion för framgår att nämndens beslut om ledamotsarvode för riksdagsledamöter inte heller får överklagas. I samma paragraf hänvisas till att nämndens beslut som rör inkomstgaranti enligt 1 § första stycket 2 och 3 i lagen däremot får överklagas enligt 16 kap. 2 § lagen (1994:1065) om ekonomiska villkor för ledamöter eller 12 kap. 1 § den upphävda lagen (1996:304) om arvode m.m. till ledamöter av . Enligt 5 § lagen (1993:1427) med instruktion för får nämndens beslut inte överklagas. beslut får enligt bestämmelsen i 3 kap. 11 § andra stycket regeringsformen inte överklagas. För beslut som fattar saknas bestämmelser om överklagande i lagen (RFS 1980:4) (1980:607) om beslutande organ i frågor om disciplinansvar m.m. beträffande arbetstagare hos och dess myndigheter och i föreskriften (RFS 2009:1) med instruktion för ansvarsnämnd. Det ska i sammanhanget tilläggas att enligt 37 § lagen (1994:260) om offentlig anställning följer att besluten eller åtgärderna enligt lagen inte får överklagas, utan istället får talan väckas enligt de bestämmelser som finns i lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. Beslut av som gäller överprövning av ett administrativt beslut av riksdagsförvaltningen, ombudsmän, riksbank eller enligt lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av riksdagsförvaltningen och myndigheter får inte överklagas. Detta framgår inte uttryckligen av lagen utan får anses följa av att det inte finns någon särskild bestämmelse som anger att nämndens beslut får överklagas. Sammanfattningsvis finns det för fem nämnder författningsbestämmelser som uttryckligen anger att deras beslut inte får överklagas. För två nämnder, och , används en annan teknik för överklagandeförbudet, bestämmelser om överklagbarhet saknas. I 15 § föreskriften (RFS 2009:1) med instruktion för ansvarsnämnd hänvisas till att beslut som nämnden fattar om ersättning av all- 2009/10:URF2 14 ÖVERKLAGANDE männa medel för inställelsekostnad för den som är närvarande vid nämndens sammanträde för att lämna upplysningar kan överklagas enligt de allmänna bestämmelserna i 22 a § förvaltningslagen (1986:223). Att ett sådant beslut är överklagbart följer av den omfattande praxis som har utvecklats genom sedvanerätt i avsaknad av allmänna bestämmelser om besluts överklagbarhet i förvaltningslagen, 22 a § förvaltningslagen är en forumregel. Frågan är vilken räckvidd bestämmelserna har om att beslut inte får överklagas, dvs. gäller bestämmelserna om överklagandeförbud endast beslut i kärnverksamheten eller även för nämndernas administrativa beslut. Hur det förhåller sig med den saken är otydligt reglerat. Lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av riksdagsförvaltningen och myndigheter är inte tillämplig för administrativa beslut av nämndmyndigheterna, och det finns inga andra särskilda bestämmelser som ger rätt att överklaga nämndmyndigheternas administrativa beslut. Handlingsoffentligheten är omgärdad av speciella bestämmelser om överklagbarhet i 2 kap. tryckfrihetsförordningen och offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Grundläggande regler om talan av en enskild mot beslut om utlämnande av allmänna handlingar finns i 2 kap. 15 § tryckfrihetsförordningen. I princip får varje beslut överklagas som innebär att en allmän handling lämnas ut med förbehåll som inskränker rätten att röja innehållet eller på annat sätt förfoga över handlingen. Men beslut av och regeringen är undantagna. Enligt 6 kap. 7 § tredje stycket offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), som reglerar överklagbarhet vid utlämnande av allmänna handlingar och uppgifter, gäller för beslut av en myndighet som lyder under särskilda bestämmelser om överklagande. I 4 § lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av riksdagsförvaltningen och myndigheter finns bestämmelser som gäller ärenden om utlämnande av en handling eller en uppgift. Lagen är som tidigare redovisats inte tillämplig på nämndmyndigheter. Svaren från samtliga nämnder är entydigt nekande till frågan om förutsättningarna har ändrats så att nämndernas beslut i kärnverksamheten bör bli överklagbara. När det gäller överklagbarheten av de administrativa besluten anser nämnderna att det främst är bristen på författningsstöd för överklagande av ärenden vid nekande beslut om utlämnande av allmänna handlingar som är ett överhängande problem. Några nämnder har framhållit att den lagstiftningsteknik som finns inom riksdagsområdet, att endast när det finns författningsstöd får överklagande ske, är olämplig. anser att hela utformningen av överklagandebestämmelserna inom riksdagsområdet borde göras om och att det nuvarande systemet ofta leder till missförstånd. Nämnden anser att lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av riksdagsförvaltningen och myndigheter behöver ses över i en särskild utredning. 14 ÖVERKLAGANDE 2009/10:URF2 Till en början kan konstateras att det inte har framkommit skäl att, utöver de undantag som redan nu gäller, göra nämndernas beslut överklagbara i andra ärenden än de administrativa. Regleringen bör vara enhetlig. Tydlighetsskäl talar för att det bör framgå uttryckligen för samtliga nämnder att deras beslut inte får överklagas. Bestämmelser om överklagandeförbud bedöms ändå inte i första hand höra hemma i den nya lagen med gemensamma bestämmelser. De bör placeras i nämndmyndigheternas instruktioner, när det endast är dessa som reglerar vilka uppgifter myndigheten har, eller i de författningar som innehåller de materiella bestämmelser som reglerar det aktuella sakområdet. Det innebär att det behövs sådana bestämmelser även för och . Den befintliga ordningen att lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av riksdagsförvaltningen och myndigheter över huvud taget inte gäller för nämndmyndigheter inom något av lagens ämnesområden bör ändras. Lagens tillämpningsområde är inte närmare kommenterad i lagförslaget (förs. 1988/89:23 s. 11). Det anges att i förhållande till den då gällande besvärsstadgan föreslås endast redaktionella ändringar beträffande den krets av myndigheter eller organ som berörs av rätten att överklaga. då förslaget lämnades till var i varje fall , och dåvarande myndigheter under . Avsaknaden av särskilda bestämmelser som ger den enskilde rätt att överklaga nekande beslut om utlämnande av allmänna handlingar som fattas av nämndmyndigheter torde stå i konflikt med tryckfrihetsförordningens bestämmelser. Tryckfrihetsförordningen gör visserligen ett undantag från rätten att överklaga för . Termen har tagits upp i avsnitt 2.2 i fråga om vilka organ som är riksdagsorgan. Tryckfrihetsförordningens bestämmelser kan med inte avse någon av myndigheterna under , vare sig det gäller de fyra stora myndigheterna eller nämndmyndigheterna. I kommentaren till 9 kap. 5 § riksdagsordningen anges: Vid inrättandet av riksdagsförvaltningen behandlades frågan om överklagande av beslut av vissa befattningshavare och organ som inte ingick i det tidigare förvaltningsorganet . Dit hörde beslut av riksdagsdirektören, kammarkansliet och utskottskanslierna och . Även deras beslut i administrativa ärenden skulle kunna överklagas (se 1999/2000:TK2 s.1819). Som sådana ärenden kan man dock inte betrakta utlämnande av allmänna handlingar som kommit in till eller något organ inom t.ex. ett utskott i samband med behandlingen av ett riksdagsärende. Utlämnande av dessa prövas av eller riksdagsorganet och beslutet kan enligt TF 2:15 inte överklagas. (, Stjernquist m.fl. Grundlagarna, andra uppl. s. 819). En slutsats av detta är att nämndmyndigheterna i varje fall inte räknas till organ inom . En ändring av tillämpningsområdet i lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av riksdagsförvaltningen och myndigheter 2009/10:URF2 14 ÖVERKLAGANDE Det finns behov av att göra en hel del andra ändringar i lagen. Som exempel kan nämnas att det inte är helt tydligt vilken krets som omfattas i 5 § genom formuleringen att beslut av riksdagsförvaltningen som gäller ekonomisk förmån åt en ledamot av eller av ett organ som utses av och som utgår med anledning av uppdraget får överklagas. Det förefaller syfta t.ex. på ersättning som utgår för uppdrag som ordförande eller ledamot i t.ex. riksbanksfullmäktige, riksdagsstyrelsen, och svenska delegation. Dessa uppdrag ger ju rätt till arvode m.m. samt i vissa fall grundar inkomstgaranti och pension etc. (se t.ex. SFS 1994:1065, 1996:304 och 1989:185). Om även ersättning till den som utför uppdrag för nämndmyndigheter omfattas kan diskuteras. I 5 § andra meningen nämns förmåner åt förutvarande ledamöter, men inte åt efterlevande till ledamöter. Att sådana beslut kan överklagas framgår visserligen av 16 kap. lagen (1994:1065) om ekonomiska villkor för ledamöter men det skapar otydlighet att det endast anges att beslut som gäller förutvarande ledamöter är överklagbara. Utformningen och konsekvenserna av 6 §, att utöver vad som anges i lagen får ett beslut av riksdagsförvaltningen eller av myndigheter överklagas bara om den författning som reglerar den omtvistade frågan föreskriver så, finns det anledning att se över grundligt. Problemens omfattning och synpunkten från att lagen (1989:186) om om överklagande av administrativa beslut av riksdagsförvaltningen och myndigheter bör ses över i en särskild utredning gör det mindre lämpligt att nu föreslå en ändring som i stort sett begränsar sig till att nämndmyndigheter förs in i lagens tillämpningsområde. Det skulle för övrigt krävas särbestämmelser för de administrativa beslut som själv fattar för att göra ändringen. Den viktigaste frågan om överklagande, den om rätten för enskild att överklaga en nämndmyndighets nekande beslut rörande utlämnande av allmänna handlingar, bör lösas möjligt och inte invänta att det eventuellt tillsätts en särskild utredning som gör en översyn av lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av riksdagsförvaltningen och myndigheter. Frågan är gemensam för nämndmyndigheterna och bör åtminstone tills vidare kunna regleras i den nya lagen. Den kräver ingen särbestämmelse för överklagandenämnds egna beslut. Även rätten för en eller statlig myndighet att överklaga en nämndmyndighets beslut rörande utlämnade av en handling eller att få del av en uppgift skulle möjligen kunna innefattas i regleringen. Enligt lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av riksdagsförvaltningen och myndigheter överklagas ett beslut rörande utlämnande av en handling eller en uppgift hos Re- geringsrätten när talan förs av en enskild eller av en myndighet. Det är endast om talan förs av en statlig myndighet som beslutet överklagas hos . Förarbetena till lagen (förs. 1988/89:23) ger ingen ledning till vilka skäl det finns för denna ordning. Den aktuella ordningen får ses mot bakgrund av att tvister mellan statliga myndigheter 14 ÖVERKLAGANDE 2009/10:URF2 under regeringen om utlämnande av handlingar eller uppgifter enligt 6 kap. 8 § fjärde stycket offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) överklagas till regeringen. Om man vill prioritera en generell reglering för nämndmyndigheterna även i fråga om när talan förs av en statlig myndighet kan inte pröva sådana överklaganden. Av en pm upprättad av framgår det att endast ett ärende har gällt överklagande i en utlämnandefråga. Något konstitutionellt eller praktiskt hinder för en ordning som innebär att ett nekande beslut av en nämndmyndighet rörande utlämnande av en handling eller en uppgift kan överklagas av en statlig myndighet hos Regeringsrätten har inte framkommit. En formell ordning som innebär att utlämnandefrågan, oavsett vem som klagar, prövas av Regeringsrätten framstår som enkel och tydlig. En bestämmelse föreslås därför i den nya lagen om att beslut av nämndmyndigheter rörande utlämnande av en handling eller uppgift kan överklagas hos Regeringsrätten. Förutsättningarna för överklagande bör vara desamma som i 4 § lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av riksdagsförvaltningen och myndigheter. 15 Instruktioner för nämndmyndigheter 15.1 Behov av nya instruktioner Samtliga nämndmyndigheter bör regleras genom en för varje myndighet i lag beslutad instruktion. Nya lagar med instruktioner för och bör tas fram. Instruktionen och den nya lagen tillsammans med arbetsordningen ska utgöra de tre styrdokumenten för varje nämndmyndighet. I direktiven anges att i de fall nämndernas nuvarande reglering av något skäl behöver uppdateras eller ändras till följd av ändrade förhållanden eller andra skäl som kan framkomma under utredningen ska förslag till ändring i nämndernas styrande författningar också lämnas. Regleringen av nämndmyndigheter är inte enhetlig. Det gäller såväl de rent författningstekniska tillvägagångssätten att reglera uppgifter, verksamheter, organisationer, förfaranderegler, m.m. genom instruktioner eller direkt i de lagar som innehåller materiella bestämmelser inom verksamhetsområdet. , , och har redan instruktioner i lags form. En instruktion för har beslutats av riksdagsstyrelsen genom föreskriften (RFS 2009:1) med instruktion för ansvarsnämnd i enlighet med 4 § lagen (RFS 1980:4) (1980:607) om beslutande organ i frågor om disciplinansvar m.m. beträffande arbetstagare hos och dess myndigheter. I praktiken är lagen (2002:1024) om lön till ombudsmän och riksrevisorerna också en instruktionsförfattning även om det inte framgår av namnet. och saknar instruktioner. regleras till viss del genom bestämmelser i riksdagsordningen och i övrigt direkt i lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av riksdagsförvaltningen och myndigheter. I 13 § lagen (1972:625) om statligt stöd till politiska partier finns bestämmelser om sammansättning, behörighetskrav för ledamöterna och omröstningsregler. 15 INSTRUKTIONER FÖR NÄMNDMYNDIGHETER 2009/10:URF2 De nämnder som saknar instruktioner har inte påpekat eller uppfattat att detta är en brist som skapar problem, men har inte haft något att invända mot en generell ordning som innebär att samtliga nämndmyndigheter regleras genom instruktioner. Ett steg mot önskad överskådlighet är att se till att varje nämndmyndighet får en instruktion. Olika ställningstaganden och författningstekniska alternativ som gäller förslaget till en reglering av bl.a. ansvarsförhållanden mellan nämndmyndigheterna och riksdagsförvaltningen utgår från att varje nämndmyndighet har en instruktion. Huvudprincipen för gränsdragningen har redovisats i avsnitt 6.3. Förslaget till lag för nämndmyndigheter innehåller till en del bestämmelser som bygger på att det finns ett slags värd- eller stödmyndighetsförhållande mellan å ena sidan nämndmyndigheterna och å andra sidan riksdagsförvaltningen, eller en annan myndighet som riksdagsförvaltningen träffar överenskommelse med, som behöver regleras. Förslaget medför att det behövs nya bestämmelser i nämndmyndigheternas instruktioner som hänvisar till den nya lagen. Att införa sådana bestämmelser i de lagar med särskilda och materiella bestämmelser som och tillämpar bedöms inte vara ett lämpligt tillvägagångssätt. Nya instruktioner bör därför utformas för och . Förhållandet att tre nämnder, till ombudsmän och riksrevisorerna, och , har liknande, löne- och arvodessättande, uppgifter talar för att det i varje fall teoretiskt skulle kunna vara ett alternativ att dessa nämnder inte bara får en mer enhetlig reglering utan även en gemensam instruktion. Mot detta talar att numera också har till uppgift att pröva frågor om jämkning av inkomstgaranti för riksdagsledamöter och att verksamheten i den delen har utvecklats mot en tillsynsfunktion som kan komma att kräva särskilda bestämmelser. Vinsterna med att låta de två övriga nämnderna ha en gemensam instruktion är inte tillräckligt stora för att motivera ett närmare övervägande om den saken. Genom bedömningen att samtliga nämndmyndigheter ska ha en instruktion, förslaget till en ny lag med gemensamma bestämmelser för nämndmyndigheterna och förslaget i avsnitt 7.4 att de även ska ha arbetsordningar skapas en enhetlig struktur med tre styrdokument för varje nämndmyndighet. 2009/10:URF2 15 INSTRUKTIONER FÖR NÄMNDMYNDIGHETER 15.2 Behov av ändringar i befintliga instruktioner Instruktionen för bör föras över till lags form. För att uppnå en enhetlig reglering bör det med att följdändringar görs i instruktionerna övervägas om lagen (2002:1024) om lön till ombudsmän och riksrevisorerna ska byta namn till lagen med instruktion för till ombudsmän och riksrevisorerna.