rfr · GX0WRFR9 · 2010-03-05 00:00:00 — Jag ger genast ordet till en flicka som ingår i det expertråd jag har bildat med barn och unga som är eller har varit omhändertagna i samhällets vård. Efter en kort diskussion med henne ställde hon en fråga till mig: , gäller väl inte för barn som är på institution? Jo, svarade jag förstås, hur tänker du ? Nej, sade hon, så kan det inte vara. Jag blev inlåst, och personalen tog min dagbok. De läste högt ur den inför alla och skrattade åt mina personliga tankar. Jag var helt maktlös, förnedrad och ensam med mina tårar. kan inte gälla där. Under mitt arbete med barnens rättigheter, tidigare för och som barnombudsman, har jag slagits av några saker. Jag har mött många kunniga, engagerade och djupt empatiska vuxna som sliter med något av det svåraste som finns, nämligen att fatta ofta livsavgörande beslut om barn som befinner sig i utsatta situationer. Men jag har också mött och lyssnat till många barn och unga som känner sig maktlösa, som inte förstår vad som händer, som inte känner att vuxna ser, som inte blir tillfrågade och som inte upplever sig bli lyssnade på. Även om mycket, som var inne på, trots allt blir bra många barn blir hjälpta, och vi har många vad vi kan kalla vardagshjältar att tacka för otroliga insatser i den sociala barnavården tycker jag att vår inställning som beslutsfattare och makthavare måste vara att barnrättsperspektivet behöver stärkas. Vad jag ser vuxna experter, som vi har här, men också om ni ursäktar de verkliga experterna, nämligen de barn och unga som själva just nu möter eller har mött den sociala barnavården, lyfta fram är vikten av att vi tar oss an två utmaningar. Vilka är de? Den första utmaningen handlar om det som flickan i mitt expertråd vittnade om: det bristfälliga barnperspektivet. handlar om den bristande rättssäkerheten, något som kan manifestera sig i att barn kan få helt olika stöd enbart beroende på var i landet de råkar bo. Hur säkerställer man den första utmaningen, alltså barnperspektivet? En- ligt i är det helt avgörande att barnets rätt att komma till tals respekteras. Barnet måste veta om sina rättigheter, förstå sammanhanget och ges tillfälle att berätta vad hon eller han tycker och tänker. Det är faktiskt så att är glasklar på denna punkt artikel 12 ger barnet en villkorslös rätt att komma till tals i frågor som rör barnet. Inflytandet över det som verkligen blir beslutat ska bero på barnets ålder och mognad, men rätten att bli hörd och få säga sin mening inför beslut som rör en själv gäller helt utan inskränkning. I svensk lagstiftning begränsas dock denna rätt, ofta felaktigt, med vad man kallar ett olämplighetsrekvisit: Man säger att barnet ska höras om det inte är olämpligt. Förutom att denna begränsning saknar stöd i menar jag att den i praktiken ger ett kryphål som har lett till att tjänstemän på ett felaktigt sätt faktiskt har begränsat barns rätt att komma till tals. Det har påverkat besluten negativt och också bidragit till den känsla av maktlöshet som många barn i den sociala barnavården ger uttryck för när jag pratar med dem. Den andra utmaningen handlar om rättssäkerhet. Jag frågar er i socialutskottet: Hur många fall om barn som far illa anmäls till i ? Hur ofta inleds utredningar? Vilka åtgärder leder dessa utredningar till? Vad är effekten av de åtgärderna? Jag vet att ingen av er kan svara på dessa frågor, och jag vet också att de inte heller kan besvaras i särskilt många av landets kommuner. Vi känner resultatet av bristfällig styrning och uppföljning. har det kommit uppföljningar, och kom en stor studie av i kommuner där man följde upp 18 000 anmälningar om barn som for illa. Det visar sig att det är mycket stora skillnader mellan kommunerna, inom kommunerna och mellan handläggare i hur anmälningar till hanteras och hur man bedömer om ett ärende ska gå till utredning eller inte. I rapporten från konstaterar man svart på vitt att det är tjänstemannens magkänsla snarare än innehållet i anmälan som avgör om en utredning inleds. Det konstateras också att barn som bedöms vara i behov av samhällets stöd inte får det. För att avrunda: Jag anser att kritiken från mot de lokala skillnaderna i måste tas på allvar. Jag anser att det krävs ett nationellt ansvarstagande i form av tydlig nationell styrning och uppföljning av den sociala barnavården för att säkerställa att barn som far illa får ett likvärdigt stöd över landet. Det krävs dock också att insatserna utvärderas och att de som är ytterst berörda barnen och ungdomarna får möjlighet att påverka och komma till tals. Är det någonting vi ska lära oss av är det detta: vikten av att barn och unga faktiskt blir lyssnade på. kommer att lyssna särskilt noga på barn och unga som bor på HVB-hem och i familjehem. Vi kommer att lyssna på vilka råd de har att ge oss och även er makthavare. Därför avslutar jag med en fråga till utskottets ledamöter: ni intresserade av att möta och lyssna på barn och unga och ta del av deras råd om och erfarenheter av den sociala barnavården? Om så är fallet återkommer vi gärna. Ordföranden: Jag tror inte att jag behöver rådfråga, utan jag kan nog å utskottets vägnar svara ja på den frågan. Vi ser fram emot det. Tack, , barnombudsman! Då är vi framme vid frågor och diskussion, och vi har sex frågeställare. Först ut är . (): Min fråga går till från . Jag tycker att det är en intressant diskussion och vi har hållit på med den länge om behörighetskrav och legitimering. Vi var inne på det lite tidigare också, i den förra frågestunden. Vi landar oftast i att man inte jobbar under eget ansvar och att man har delegation. Du var själv inne på var gränsen för det demokratiska inflytandet går, och oftast hamnar det i att man om man ska ha det ena måste minska det andra. Har ni funderat någonting på hur man skulle kunna ha en lämplig kombination? Hur ska man kunna ha ett bättre behörighetskrav och legitimering och ändå behålla det demokratiska inflytande som många av våra socialnämnder sitter med, med lokala politiker och så vidare? Det skulle vara intressant att få höra lite mer om det. (): Man möter alltför ofta människor som beskriver en vanmakt. Det är ofta en vanmakt i kontakten med socialnämnder och kommunala nämnder. Dessa personer beskriver att de står helt utan möjlighet att påverka de beslut som fattas av politiker och socialarbetare. Man säger också att man när man får ett beslut i sin hand inte har en aning om varför beslutet ser ut som det gör. Utifrån dessa människors perspektiv finns det ingen legitimitet i de beslut som har fattats. Många har varit inne på detta med utbildning och att rättssäkerheten är väldigt viktig. Även om en utbildning kommer till, förändras och delvis har förändrats kommer det att ta väldigt innan den får genomslag i alla kommuner. Mina frågor går till generellt och specifikt: Vilka förändringar behöver göras? Behövs exempelvis ett ökat lagstöd för att stärka kvaliteten i utredningarna så att man i slutändan får legitimitet för de beslut som fattas? Vad kan tillsynen göra för att förbättra kvaliteten i utredningen och därmed också legitimiteten för beslut? : Vi har naturligtvis funderat mycket på detta, och man kan väl säga att vi när det gäller behörighetsreglering menar att det är fullt möjligt att fastställa detta eller . Det som krävs är att bestämma sig för vilken typ av utbildning och kunskaper som krävs för att utföra vissa arbetsuppgifter. Vi hade tyckt att man skulle sätta kravet ett snäpp högre: socionomexamen plus yrkeserfarenhet som ett minimum innan personen självständigt får handlägga myndighetsutövning. Den delen går alltså att reglera . Oavsett all annan utveckling vi genomför är detta fullt möjligt att göra . Legitimation är en mer komplex fråga. Vi har ett tjänstefelsansvar, en brottsbalk, en politisk roll och det faktum att man arbetar på delegation. Vi menar att det också är möjligt, men jag får tillstå att det kanske kräver en egen utredning där man tittar på helheten. Behörighetsreglering är däremot fullt möjlig att bestämma sig för och fastställa här och . : Vi är tillbaka i den ganska komplicerade frågan om vilket ansvar den enskilda handläggaren eller den enskilda socialsekreteraren ska ha och om det behövs ett tydligare lagstöd för detta. Det finns andra verksamhetsområden som har andra blandformer av politiskt inflytande och tjänstemannainflytande, till exempel hälso- och sjukvården. Där finns det en ganska tydlig uppdelning mellan ett administrativt ledningsansvar, ett medicinskt ledningsansvar och det ansvar som den enskilda yrkesutövaren har. Jag kan inte se varför man inte skulle kunna hitta någon form av lagstöd eller reglering, och då skulle man föra över en del av det som är politikerbeslut till tjänstemannabeslut. När det gäller tillsynen och hur den kan påverka detta tror jag att den är viktig, och mycket har hänt där. vill jag dock varna lite för den tillsyn som tillsynskommittén förordade, nämligen att man bara skulle syna den myndighetsutövning som är direkt och som kan sägas vara rätt eller fel beslut. Hade man denna mer inskränkta tillsyn skulle man missa en väldigt stor del av . Det har dock pågått ett väldigt bra arbete kring detta på , där man har utvecklat någon sorts instrument för en god social tillsyn som då skulle innefatta dessa olika delar av verksamhet. Jag tror mycket på detta. Jag har själv varit lite inblandad i det, åtminstone när det började, så det känns lite förmätet att säga att jag tror på det, men jag tror att det är en väg att gå. : Jag uppfattade fråga som hur man ska stärka rättssäkerheten för barn och ungdomar i den sociala barn- och ungdomsvården, och jag vill lyfta fram tre saker. Det första är det vi kan göra på normeringsområdet. Vi har under de senaste ett till två åren levererat handböcker till i dokumentation och handläggning av ärenden, specifikt hur man handlägger barn- och ungdomsfrågor. Syftet är just rättssäkerheten. har vi, som var inne på, ett vidgat mandat att ge ut föreskrifter på bland annat barn- och ungdomsområdet. Vi ska se över hur långt vi kan komma med det. Det andra är tillsynen. Jag tror att den samordnade tillsynen ger helt nya förutsättningar. Nationell samordning är mycket bättre för att komma till rätta med en del av de problem du pekade på. Det tredje, som inte har varit uppe, är möjligheten att styra mot rättssäkerhet genom kvalitetsindikatorer och öppna jämförelser. För sedan, tror jag, tog vi fram det första paketet för att mäta kvalitet i barn- och ungdomsvården, och där finns rättssäkerhetsparametrarna med som viktiga delar. (): Jag tänkte först ställa en fråga till barnombudsmannen , som gjorde ett mycket klokt inlägg. Tror barnombudsmannen att det är nödvändigt att kompetenshöja frågeställaren i det här fallet socionomen så att den både ser och hör vad barnet säger? Sedan riktar jag mig till . Vi pratar mycket om kompetenshöjning. Man ska lägga och det tror jag är jättebra med juridik och specialkunskap om barn och äldre med mera. Jag hörde förut att du sade att det fanns kontor som inte hade socionomer, men tror vi att det finns någon möjlighet att släppa in andra akademiska utbildningar på , utbildningar som redan har den kompetensen? (): Jag riktar mig till . Det var en härlig och spännande redovisning du gjorde av FoU-arbetet. Jag vet att vi måste vara beredda att titta på de brister eller, som någon uttrycker det, de hål som finns i osten. Vi ska dock inte glömma att det finns viss ost däromkring, och jag tycker att FoU-arbetet var ett uttryck för att den kunskapsbaserade faktiskt har tagit en del steg framåt. Min fråga till dig, förutom den bild du har beskrivit för oss, är följande. Drivkraften i detta är olikheter. Jag har som många andra politiker följt FoU- arbetet, och jag vet att vi ibland behöver ha nationella riktlinjer och peka med hela handen. Här har vi dock kunnat se, bland annat i den rapport du har gett och som jag vill utvärdera: Är en del av olikheterna en drivkraft som ger växt- och utvecklingskraft? Det är det ena. I så fall kanske vi ibland behöver ha detta för att utveckla och inte stå stilla. Det ligger i det kommunala självstyret. Min andra fundering gäller det du sade om jämförande studier. Jag vill höra vem du har tänkt dig. Är det SKL, eller vilka kan samordna och se till att få dessa jämförande studier så att man behåller drivkraften men ser till att utveckla detta område? Av tidsskäl begränsar jag mig, herr ordförande, till detta även om jag hade några frågor till. Ordföranden: Det mottages med tacksamhet. : Jag kan ge ett väldigt kort svar. Som du är inne på är det alldeles uppenbart att kompetensen måste höjas. Det kan inte vara så som det också pekas på i den att de som hanterar de svåraste utredningarna är de som är nyutexaminerade. Det är alltså ett par saker. Dels måste man se över socionomutbildningen och förstärka inslag som handlar om kunskap om barns utveckling, barns rättigheter och samtalsmetodik, dels måste man naturligtvis se över vilka man sätter på denna typ av utredningar. Dessutom måste det finnas en backup med specialistkompetens, och det är särskilt ett problem i små kommuner att man inte har det. När det kommer komplexa fall sitter rätt få personer och ska hantera alla de ärendena, och det är helt omänskligt. Det finns alltså mycket att göra. : Det är ett komplext kunskapsområde, och socionomutbildningen är den utbildning som passar bäst för myndighetsutövning i . Jag är inte ensam om den analysen. Det blir lätt svart eller vitt, men både och pågår . Det finns ett oerhört kvalificerat arbete, och det har skett en utveckling. BBIC och sådana system har förbättrat rättssäkerheten och förutsättningarna, och det finns också ett stort driv och engagemang hos majoriteten av landets socialsekreterare. Men det är klart att det inte går att försvara de situationer där det inte fungerar eller där det brister. En verklighet är dock att vi har exempel på kommuner där antalet barnavårdsanmälningar har ökat och där man inte har förstärkt personalsidan på något sätt. Det är klart att det leder till lägre kvalitet, mindre samtal med barnen och också en hög personalomsättning. Det handlar alltså också om förutsättningarna i och om prioritering. Som jag sade innan tror jag också att det är en generalistutbildning och att vi ska ha respekt för att olika specialkunskaper kräver ytterligare påbyggnad, att man kan bygga upp specialistutbildningar och att man som arbetsgivare lokalt lyckas locka dem med erfarenhet att stanna kvar och utvecklas i yrket, så att det inte blir de nyutexaminerade som sitter på de svåraste uppgifterna. Det är också en utmaning. : När det gäller olikheter instämmer jag väldigt mycket i detta. Här finns en unik möjlighet när det gäller små kommuner och stora kommuner, små landsting och stora regioner, små högskolor och stora universitet och så vidare. Sedan tror jag dock också mycket på att det finns en ömsesidighet mellan det regionala och det mer nationella, statliga. När det gäller jämförande studier är det första jag vill säga att det kan komma från verksamheterna själva. Man kan till exempel ta hemmaplanslösningar för barn och ungdomar och organisera sig för att göra jämförande studier. Sedan kan naturligtvis SKL och andra ha en roll. större satsningar pengar, och det finns pengar att söka från olika håll. Jag hoppas att jag har svarat på dina frågor. : Jag skulle vilja ta upp att huvudproblemet i socialt arbete är att klarlägga problem. Det har hänt mycket på området genom att vi har fått olika manualer och genom kravet på evidensbaserad praktik, men varken manualer eller evidensbaserat socialt arbete löser alla dessa frågor. Att klarlägga problem förutsätter noggranna kunskaper om villkor och omständigheter, och det finns fortfarande svårigheter här. Det visar sig i studier att det är insatserna som styr och inte enskilda människors behov och problem. Vi måste komma bort från det synsättet, och det gör man delvis med manualerna. Man kan dock missa saker trots manualerna. Barnavårdsutredningar men också utredningar om vuxna behöver beakta vuxnas och barns egna beskrivningar och upplevelser av sin sociala situation som oerhört viktiga informationskällor. De lyser ofta med sin frånvaro. Det är lite grann det som är fattigvårdsstämpeln, som jag återkommer till. Det finns också mycken kunskap att inhämta från medicinska hälsoundersökningar som metod som är användbar i socialt arbete ibland t.ex. frågor om självskattad hälsa. Barnets egen beskrivning av sin situation kan ge honom eller henne inflytande. Detsamma gäller vuxna. (): Jag tycker att det är väldigt bra att barnombudsmannen har lyft upp barn som är på institution och familjehem. Det känns jättebra och viktigt. Vi har pratat mycket om kompetensen i myndighetsutövningen på men kanske inte lika mycket om den kompetens som i alla fall jag har erfarenhet av är spretigare när vi kommer ut till de HVB-hem som är många och har många utförare. Finns det anledning att ställa striktare krav på dem, och i så fall vilka? Jag frågar och . (): har tangerat detta med manualer, evidensbaserad praktik och så vidare. Jag har inte forskning eller evidens bakom min fråga, men utifrån signaler från fältet ibland pratas det så mycket om mallar, metoder, indikatorer och nyckeltal att man nästan glömmer bort att prata om just det sociala arbetet. Jag tänker så här: Håller det sociala arbetet i form av möten med människor, berättelser om människor, på att försvinna? Sitter vi i stället framför blanketter och datorer och tror att vi kan förändra världen på det sättet? Jag kan fråga . Ordföranden: ber om korta svar. : Man kan säga att det är helt uppenbart att kraven måste skärpas. Professor vid i , som har för- djupat sig i behandlingsmetoderna på HVB-hem, menar att man vet oerhört lite om vilken vård som används. Det tycker jag är helt oacceptabelt. Vi talar ändå om en situation där samhället har tagit på sig ett oerhört stort ansvar när barn och unga har omhändertagits, och så har vi väldigt dålig koll på vilka metoder som används. Jag har pratat med barn och unga som nämner att man ibland använder något som kallas miljöterapi. Vad innebar då detta i det fall som man berättade om för mig? Jo, det var att man fick tvätta ägarens bilar. Det var miljöterapi. Det finns alltså en hel flora av metoder som används och som inte är utvärderade. Jag kan också kort ställa frågan om vilka krav som måste uppfyllas. Hemmen får nu i sina ansökningar själva definiera målen för god kvalitet i den verksamhet de ska bedriva. De definierar dessa mål själva, och det menar jag är orimligt. Det måste ställas krav på vad det är för någonting vi köper för skattebetalarnas pengar och vad det är för vård vi ger. : Jag delar den uppfattningen. : Kunskapsbaserat socialt arbete betyder att arbetet ska vila på vetenskap och beprövad erfarenhet, och det gäller både analyser av orsaker till sociala problem och val av insatser. Att vi kallar det detta är en inriktning, men jag håller helt och hållet med om att manualer och olika typer av styrmedel som ska underlätta arbetet kan göra att man riskerar att tappa bort fokus på kunskaperna och framför allt på hur man definierar sociala problem. Det finns tydliga exempel på att detta håller på att ske, och det är inom socialförsäkringsområdet där manualerna används frekvent. Det hoppas jag att vi faktiskt försöker motarbeta. Ordföranden: har använt till utomordentligt väsentliga frågor. Vi från utskottet tycker att det har varit väl värt att använda tid och förberedelser till detta. Vi har fått inspel och kunskaper som gör att vi inser att vi har mycket att ta tag i och tillsammans med bland annat forskarvärlden gå vidare med. Det handlar kanske om att kvalitetssäkra beslut. Det handlar om att kvalitetssäkra den verksamhet som ytterst har att betjäna enskilda människor som är i behov av insatser. Även om vi tror att politiken löser allt är det inte så, utan det handlar om att vi måste samspela, ta del av varandras kunskaper och inse att ett bra beslut bygger på ett bra beslutsunderlag. Jag tycker att det är väl värt att vi erinrar oss detta. Jag vill också säga att socialutskottet befinner sig i och besöker . Vi fick alltså den signalen, och vi tar den snabbt. Vi verkställer för att se till att vi ska lyssna på, ta del av och också efterleva det vi har utlovat att vi ska göra. Jag vill rikta ett varmt tack till alla som på ett mycket förtjänstfullt sätt har medverkat, till alla som har lyssnat på oss och dessutom till mina kolleger. Vi får utmana varandra. kavlar vi upp ärmarna och fortsätter att utveckla arbetet och ser till att vi, för våra medmänniskor och oss själva, fullgör vårt ansvar. Tack ska ni ha! Seminariet är härmed avslutat. Att förena juridik, politik och social kunskap Att förena juridik, politik och social kunskap Professor , Rättssociologiska enheten, Samhällsvetenskapliga fakulteten, Lagstiftningen har en instrumentell roll att bidra till den enskildes välfärd och jämlikhet Några empiriska exempel: Förändrad praxis efter inskränkning av besvärsrätt Rättigheter i förhållande till behov eller insats Domstolars bristande förmåga att hantera sociala argument Makten över lagen verklighetens perspektiv ? Socialtjänstlagen ett vägval! Socialtjänstlagen - ett vägval! , professor i rättsvetenskap ¾ Vem ska fatta ¾ Källor för tolkning ¾ Att förena politik, ¾ Olika, perspektiv, Socialtjänstlagen en studie i helhetssyn Bör socialtjänstlagen göras mer detaljerad? Ja och nej bättre samordning mellan olika behovsgrupper och kompetensbeskrivning av personal men bibehåll det lokala utförandet/inflytandet Bör man lyfta ut vissa grupper ur den nuvarande lagstiftningen och samla dem i en egen detaljerad lag? Nej, bibehåll en samlad lagstiftning Behöver socionomutbildningen förändras för att stärka kompetensen hos socialarbetare? Ja, forskningsinriktning, förstärkt juridik, enhetligare utbildning över landet och bättre koppling till praktiken. Behörighet/legitimation bör prövas men är inte oproblematisk. Hur kan man förstärka FoU-enheternas roll i kunskapsuppbyggnaden? Genom långsiktigt stöd till regionala FoU-strukturer med ett tydligt uppdrag och koppling till nationella kunskapscentra - jmf pågående plattformsarbete Hur kan man säkerställa en långsiktig kompetensuppbyggnad? Socialt arbete i vilken typ av kunskap behövs? vilken typ av kunskap behövs? , professor i socialt arbete Socialt arbete i är en komplex verksamhet Skicka en raket till Recept är testade för Att skicka en raket till Att uppfostra ett barn garanterar inte att man Raketer är lika i Alla barn är unika och De bästa recepten ger En hög grad av säkerhet när det gäller Skillnader mellan enkla, komplicerade och komplexa problem (anpassning av Glouberman & , 2002) 2 deltog ej i seminariet på grund av att han fick förhinder att komma. arbete påverkas av mer än bara SoL arbete påverkas bl.a. av: lokala politiska och demografiska förhållanden omvärldens tryck och förväntningar forskning, utbildning, utvärdering andra myndigheters sätt att organisera sitt arbete Viktigt att beakta det sociala arbetets komplexa karaktär och sammanhang när lagstiftning och kunskapsbasering diskuteras. Komplexiteten kan inte lagstiftas bort den måste hanteras med hjälp av kunskap! Hur hänger rättssäkerhet och kunskap ihop? Rättssäkerhet kan förstås på två sätt: Formell rättssäkerhet syftar på förutsebarhet och likabehandling Materiell rättssäkerhet fokuserar på att rättstillämpning är etiskt/moraliskt god (och effektiv) Det innebär att ökad juridisk kunskap bara är en bit i ett större pussel. Om insatser ska vara effektiva krävs ett antal grundkomponenter: och djupa kunskaper för att kunna förstå, förklara och hantera klienters problemsituation Stort handlingsutrymme för att flexibelt kunna anpassa insatser till klienters mångskiftande och komplexa problemsituationer (bra med ramlagstiftning) Möjlighet att skapa goda klientrelationer för att kunna bemöta och bistå på ett etiskt och kvalificerat sätt (bra med organisationer som inte tvingar in socialarbetare i snäva fack)