mot · GY02K1 · 2010-12-20 00:00:00 — Denna utlåning är redan reglerad och enligt vad som sägs i propositionen kommer den nya lagstiftningen inte att påverka CSN:s utlåning åtminstone inte vad gäller studielånen. Den del av propositionen som skulle kunna ha störst inverkan för CSN:s låntagare är förslaget att i den ränta eller avgift som tas ut av låntagaren bör, utöver en ersättning som täcker statens upplåningskostnad, ingå ersättning för statens förväntade kreditförluster och de administrativa kostnader som staten har för utlåningen. Detta skulle kunna innebära att det skulle bli dyrare att betala tillbaka studielånen, vilket skulle få negativa konsekvenser för viljan att studera inom många grupper, särskilt bland dem som saknar studietradition, och den sociala snedrekryteringen till många utbildningar skulle därför öka. Regeringen skriver emellertid i propositionen att denna förändring inte ska påverka låntagarnas kostnader för lånen och har därför gett CSN i uppdrag att utreda hur en övergång till förväntade förluster ska genomföras och finansieras . Oavsett vilka resultat denna utredning kommer fram till förväntar vi oss från sida att kostnaderna för studielåntagarna inte kommer att öka. Beträffande den svenska 1990-talskrisen är det väl belagt att orsaken till denna inte berodde på en för svag finanspolitik. Krisens orsaker hade sin grund i kredit- och valutaavregleringarna respektive 1989, skattereformen 19901991, fastighets- och bankkrisen samt utsiktslösa kronförsvar. Vad gäller den senaste finanskrisen hade denna sin grund i kapitalismens inneboende svagheter och därtill brister i den finansiella reglering som till stora delar baserades på tesen om effektiva marknader, globala obalanser samt den mycket ojämna förmögenhets- och inkomstfördelningen i . Den nuvarande eurokrisen (undantaget ) beror på ett samspel mellan effekterna av finanskrisen och de obalanser i bytesbalanssaldon och konkurrenskraft som valutaunionen ger upphov till samt fastighets- och bankkriser i vissa av valutaunionens medlemsländer. Systemet med utgiftstaken bli särskilt problematiskt utifrån budgetlagens bestämmelser om hur investeringar i infrastruktur ska finansieras och bokföras. Till skillnad från kommuner och företag har staten ingen särskild investeringsbudget. Investeringar i väg och järnväg sker i regel genom att staten tar upp kostnaden för investeringen på ett anslag. När infrastrukturinvesteringar finansieras med anslag innebär detta att anslag tas i anspråk i takt med att utgifterna uppstår. Kombinationen av snålt tilltagna utgiftstak och infrastrukturinvesteringar som direktavskrivs innebär att investeringar får konkurrera om utrymmet under utgiftstaken med löpande utgifter som sjukpenning, barnbidrag m.m. Detta riskerar att leda till att viktiga samhällsinvesteringar inte kommer till stånd eller skjuts . Ursprungligen uppgick målet till av BNP. Efter ett beslut av att sparandet i premiepensionssystemet inte längre ska räknas med i den offentliga sektorns finansiella sparande, gjordes en teknisk nedjustering av målet från av BNP. I långsiktskalkylen i BP04 övergick överskotten till underskott omkring 2027. Överskotten i kalkylen började dock avta markant omkring 2017. VP10 s. 274. Man formulerar detta som en jämn fördelning av resurserna mellan generationerna (källa: VP10 s. 87). En finanspolitik som baseras på ett sådant mål innebär att redan mycket låga skuldkvoter kommer att fortsätta att minska som andel av BNP. I sammanhanget kan nämnas att , i sitt remissvar på departementspromemoria Utvärdering av överskottsmålet (Ds 2010:4) angav att ett saldomål på av BNP ger tillräcklig makroekonomisk stabilitet till en väsentlig lägre samhällsekonomisk kostnad än det mål som föreslogs i promemorian (dvs. använder den s.k. S2-indikatorn som ett mått för de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet. Det föreligger mycket goda skäl att helt överge användningen av denna indikator så som den nu är utformad (vi redogör för några av dessa skäl i vår motion på VP09). En mer användbar metod för att bedöma och analysera de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet torde vara en restriktion för storleken på den offentliga sektorns finansiella bruttoskuld i relation till BNP. I sammanhanget kan nämnas att remissinstanserna ESV, och också anser att målet bör benämnas saldomålet.