mot · GY02Kr230 · 2010-10-25 00:00:00 — tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om Kirunasvenskarna och deras okända öde i dåtida . tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om behovet av en granskning av vad som hände på i i samband med att svenskar och deras anhöriga sökte hjälp . träffade jag 86-årige i . Hans mor, bortgången , var en av de Kirunasvenskar som tubbades att resa österut, till lyckorike. mor kom tillbaka, ända från . Det är därför finns och kan berätta. Men som går minskar antalet personer med direkt eller indirekt vetskap om vad som hände. Låt dem berätta! Forskningen kring de så kallade Kirunasvenskarna, ett namn hänförligt till en dokumentationsmapp i , är sorgligt eftersatt. Varför är svårt att säga. Kanske har det ideologiska motiv, kanske har någon tyckt att det är för pinsamt att syssla med denna varböld i svensk politik, kanske finns helt andra förklaringar. Oavsett orsak hastar saken: Allt färre överlevande som kan berätta lever . 2007 utkom boken och kejsaren av om den svenska Rysslandsfebern. Det var den tredje boken av författaren och journalisten i hennes egen, och av historieforskningen glömda eller möjligen illa sedda, rent privata men synnerligen offentliga redogörelse för ett av 1900-talets mest dramatiska skeenden i svensk samtidshistoria: den svenska Rysslandsemigrationen. Enebergs tredje bok skiljer sig från de föregående genom att den tar en helt annan geografisk plats än och som utgångspunkt. I centrum står Hallstaviksarbetaren och hans brev hem till 19231928, som släktingar förvarade i en ask, ask. Breven hem utgör ett unikt tidsdokument. Dess historiska värde är mycket stort av flera skäl: personligt och ideologiskt och samtidshistoriskt. Varför teg och tiger det offentliga om det öde de många svenska Rysslandsemigranterna gick till mötes? Att många mötte döden inte på grund av sjukdomar eller andra normala orsaker utan genom ideologiska skenavrättningar är nu styrkt men forskningen uteblir. , , var 2007 fortfarande i livet i . Vad görs för att ta hand om henne om hon vill få till stånd en ändrad livssituation för sig och de sina i ? Många är de som engagerat sig för kända svenskar som råkar illa ut utomlands; gott så. Men vi har enskilt och tillsammans ett ansvar för enskilda i fjärran land, inte så mycket i avstånd räknat som historiskt och kulturellt. Hur skall man se på (19171990)? Som en politisk parentes? Som ett oförblommerat terrorvälde? Som drömmen om det kommunistiska lyckoriket som försvann? Upptäckten av den nedskjutna över väckte berättigad uppmärksamhet. kunde ingen berätta eller bevisa vad som var sant om vad som skett. Orsaken är enkel och brutal. Det kommunistiska var ingen möjlig samtalspartner, sanningen var omöjlig att spåra, sanningen skulle döljas. Historieskrivningen var under mer än sju decennier politiskt styrd och tillrättalagd för att passa makthavarna i . På samma sätt kunde diplomaten öde efter försvinnandet i inte klarläggas förrän förintades av inre spänningar. Båda dessa händelser spelade stor roll i vårt land för bilden av vår stora granne i öster. När sanningen , bitvis och delvis, avslöjats, avslöjar detta i sin tur politisk förljugenhet, diplomatiskt krypande och historisk desinformation. Det är i det här perspektivet man skall se bristen på engagemang för att reda ut vad som hände dem vi kallar Kirunasvenskarna. I har deras öde nästan aldrig berörts, med undantag för en interpellation (2006/07:622, besvarad av utrikesminister ). Det är mycket otillfredsställande att inte ett långt större forskningsintresse visats de svenskar som gav sig iväg för att aldrig återvända. Forum för levande historia borde vid sidan av högskolornas och universitetens historiska institutioner vara ett forum för sådan forskning. har Forum för levande historia breddat sin upplysningsverksamhet till vidare områden. Det tog sig bland annat uttryck i en intressant utställning om massakrerna i . Ett kvarvarande forskningsområde utgörs just av de svenskar som före och i samma socialistiskt/kommunistiskt ideologiskt präglade tid utvandrade och försvann österut. Bristen på engagemang utgör fortsatt bakgrunden till denna motion. Kirunasvenskarnas öden är värda att berätta; deras öde gör det om möjligt än angelägnare att göra så. Låt oss påpeka att , efter att ha varit internerade på olika håll i men i huvudsak i namnet i minner ännu om vad som hände deporterades cirka 900 ryska soldater via till dåvarande . Journalisten har i en större artikelserie 2001 kartlagt vad som hände dessa i internerade ryska soldater. forskningsresultat finns nu också utgivna i boken i under (, 2008, 240 sidor). Det ointresse som mött ryssfrågan markeras av att finansieringen av utgivningen av boken fått ske vid ett länsmuseum utöver personlig insats. Boken är mycket, mycket läsvärd, men självfallet inte anmäld på någon rikstidnings kultur- eller politiksidor! Väldokumenterad är däremot utlämningen till 1946 av 148 balter som hade varit i tysk krigstjänst. reste ett betydande antal svenskar till dåvarande , både från och från andra orter i men framför allt från . De reste i huvudsak av ideologiska skäl. framställdes i de kretsar där arbetskraft värvades till som ett socialistiskt lyckorike där socialismen skulle byggas och kommunismen förverkligas. Praktiskt taget alla resande var övertygade svenska kommunister. De fick ideologiskt stöd av dåtidens svenska kommunister. Verkligheten de mötte blev brutalt svart och blodröd. Många, i själva verket flertalet, kom att möta döden i ; ytterst få kom någonsin åter till . De flesta mötte döden av sjukdomar och/eller dåliga levnadsförhållanden; andra dokumentationen är som lätt inses ofullständig mötte döden genom skenrättegångar och exekutioner. Ett historiskt hål i För del handlar det om ett svart hål i vår historia som måste belysas, praktiskt och ideologiskt. Det är enligt min mening lämpligt att detta sker genom Forum för levande historia, mest inriktat på mycket allvarliga mänskliga förbrytelser under och mindre på enskilda svenskars öden . Detta hindrar naturligtvis inte att olika kartläggningar görs vid de historiska institutionerna vid universitet och högskolor, förmodligen lämpliga samarbetspartner med motsvarigheter i andra berörda länder. Journalisten har gjort ett pionjärarbete genom privat forskningsarbete som 1999 resulterade i de första mycket uppmärksammade artiklarna om svenskarnas tragiska öden i och i boken . Dåvarande statsrådet och chefen för () lovade i sammanhanget att nu skulle tidigare ovända stenar i fråga om svenskarnas öden vändas. Dessvärre har de goda ambitionerna inte följts av konkreta åtgärder. Om orsaken kan man endast spekulera: brist på uppslag att forska i, ringa intresse från allmänheten eller det måste tyvärr också sägas hänsynstagande till främmande makt eller svenska partier eller organisationer som räds sin egen historia. har arbetat med kartläggning av så många som möjligt av de avresta svenskarnas öden i . I sin andra bok (2003) konstaterade hon att ännu har ingen svensk forskare tagit itu med detta svarta hål. Jag kan bara beklaga att mitt journalistiska arbete, som väckt stort intresse, ännu inte lockat till professionellt forskningsarbete, skrev hon då. är forskningsläget oförändrat. Detta vetenskapliga tillkortakommande har lett till att alla de frågetecken om den nedtystade emigrationen som väcktes genom DN-artiklarna förblivit obesvarade. Vi vet , efter de första avslöjandena i , inte mer om omfattningen av emigrationen, om antalet arkebuserade eller ens om hur många svenskar som återvände hem än vad som redovisades då eller i Enebergs kompletterande böcker. Eneberg fann att 33 svenskar avrättats Stalinland och att minst 45 är bara försvunna. Källan är i samtliga de 33 klarlagda fallen den sovjetiska så kallade säkerhetstjänsten . Eneberg har genom studium av dessa tidigare hemliga arkiv funnit att de slutat sina dagar efter att ha anklagats för att vara sovjetfiender. Det finns skäl att tro att de ovan 45 ännu försvunna svenskarna mött samma öde som de 33 som hittats i arkiven: De slutade i en massgrav med en kula i nacken, flertalet i tallbevuxnagrusåsar åren 19371939. Den bristande forskningen kan komma att resultera i inte bara att värdefull förstahandsinformation från fåtalet ännu kvarlevande resenärer eller deras barn går förlorad utan också i något som har likheter med en historisk skandal. Men bakom emigrationen stod också andra krafter inte minst skildrat i boken och kejsaren av (2007) där engagemanget från den finlandssvenske politikern (1881-1940), bosatt i och den som på Lenins uppdrag drog upp riktlinjer för framtid, för räkning lyfts fram på ett tidigare icke beskrivet sätt. , fil.dr, var engagerad inom socialdemokratin men blev finsk finansminister i det röda folkkommissariatet som tog över makten under inbördeskriget i men flydde strax därpå till för att 1920 återkallas till som regeringschef 19231935 i den så kallade Autonoma karelska socialistiska . Hans öde liknade många av de emigranters som hamnade bakom stålvall: anklagad 1935 för borgerlig nationalism fördes han till fängelse i där han troligen avled 1940 enligt (Eneberg uppger avrättad 1938). Bara att fastslå denna till synes triviala sak, att klarlägga dödsår för en regeringschef i , var och när vederbörande avrättades eller på annat sätt bragtes om livet, visar hur angelägen ytterligare forskning inte minst i arkiv är. Därför måste Enebergs privata forskningsprojekt få omfattande vetenskapligt stöd, i vårt land och inte minst i de sovjetiska arkiv som redan finns tillgängliga eller kan komma att öppnas. En mycket angelägen forskningsuppgift är att klarlägga, om det är möjligt, vad som hände de svenskar eller anhöriga som , uppenbarligen huvudsakligen förgäves, sökte stöd hos i . Förmodanden, bland annat av utrikesministern (), om att det i finns föga att finna, kan vara riktiga. Men i så fall bör även det klarläggas. Annars ligger det nära till hands att misstänka att det kan finnas diplomater eller andra diplomatiska skäl som gör att det ännu inte anses möjligt att kartlägga vad som hände på beskickning i . 2004/beslöt liksom 2005/06, 2006/07, 2007/08, 2008/09 och 2009/riksmöten att lämna motsvarande hemställan om Kirunasvenskarna utan bifall, dessvärre utan att motivera avslaget. När denna motion nu åter väcks är den därför än mer angelägen. Breddad undersökning med vetenskapligt stöd Det tycks fortfarande vara i huvudsak som med rysk hjälp letar efter svenskar i den en gång så fruktade sovjetiska säkerhetstjänstens, NKVD, olika redovisningar. bok skrev hon dock att flera unga forskare har hört av sig och förvånats över bristen på samlad historieskrivning, men tydligen lagt sina egna uppsatsplaner på is tills vidare. Forskningen är definitivt lågprioriterad. Fler och fler, inte minst i , blir intresserade av de svenska emigranternas öden. Forskningen i våra grannländer I utkom journalisten med boken dro östover (utgivningen bekostad delvis av norska UD) om norska kommunisters öden på . I har åtskilliga böcker om rysslandsfarare och deras öden utgivits. Det statligt finansierade i Åbo bekostade 2001 utgivningen av den karelska journalisten andra bok om finska terroroffer (Olimme vieras vaan Vi var bara en skara främlingar). Dåvarande statsrådet talade i en riksdagsdebatt om vikten av att forskning om kommunismens historia nu kommer i gång även i . Bakgrunden torde bland annat ha varit att flera böcker av fransmannen , exempelvis Kommunismens svarta bok (svensk översättning av Bokförlaget 1999 av Le livre noire du communisme, 1997), då hade kommit ut i och väckt insikten om behovet av en granskning av den svenska kommunismens historia. fördelade , bland annat mot bakgrund av statsrådet riksdagsuttalanden, , särskilt öronmärkta, till sju vetenskapliga treårsprojekt för att studera kommunistiska regimer. Men dessvärre hade bara några få kopplingar till , däribland medieforskaren studie om den svenska nyhetsförmedlingen i , redovisad tillsammans med under rubriken teg den svenska pressen? i publikationen Arbetarhistoria 4:2001 (). I har emellertid inga grundläggande forskningsprojekt kommit att riktas mot Kirunasvenskarnas öden. Det är uppseendeväckande. Den ideologiska uppgörelsen , 2001 eller det år man väljer att använda med kommunismen och Stalinterrorn går trögt i . Ett exempel är hur den planerade minnesplaketten över Rysslandsfararna som riksdagsledamöter () från ville ha 2001 i inte finns uppsatt . Projektet är lika dött som de flesta av de svenskar som utvandrade. som symbol för ett eftersatt forskningsområde behöver vetenskapligt stöd. Enebergs grundläggande studier av dömda svenskars personakter i har stärkt henne i övertygelsen om att renläriga kommunister far med osanning då de än hävdar att deras försvunna partivänner gjort sig skyldiga till ett lagbrott i underförstått att dödsdomarna och avrättningarna mot dem var helt i sin ordning. Har hon rätt eller fel? Endast forskning kan svara på den frågan. Vikten av klarläggande forskning roll i sammanhanget är värd ett särskilt studium och forskningsklarlägganden. Partiet och dess föregångare har enligt Eneberg inte visat minsta intresse för att hjälpa till att belysa detta sorgliga kapitel i svensk historia. Varför vill eller orkar det enligt egen uppfattning så demokratiskt trovärdiga inte ifrågasätta den gamla lojaliteten med centrala direktiv? Det intressanta är ju att tystnaden till trots har partiet hjälpt några partivänner som drabbades av terror att komma tillbaka till , dock har det inte i något känt fall gällt utresta Kirunasvenskar. Liken i garderoben finns kvar. Inom den socialdemokratiska arbetarrörelsen har det också varit svårt att väcka frågan om forskning om vad som hände de ideologiska emigranterna till . Som framgick av bok 2002) är den fackliga rörelsens udd riktad mot nynazisterna, inte som tidigare mot både nazister och kommunister. Svensk eftergivenhet finns den? En intressant utrikespolitisk aspekt gäller förhållande till , . Har eftergivenhet mot den förr så militärt mäktige grannen kommit att påverka också svensk historieforskning? Redan att ställa frågan kan ses som en provokation. Likväl är den nyttig. Eneberg har antytt att anhöriga till svenskar i har, oftast förgäves, vädjat om hjälp från politiker av olika schatteringar. Även icke-socialistiska statsråd har tillrått efterlevande släktingar att inte störa den pågående dialogen med Kreml. Ofta har sökandet efter den i av Sovjetarmén bortförde svenske diplomaten använts som förevändning att inte göra någonting. Att diskutera ödet för svenskar, som frivilligt eller under tvång blivit sovjetiska medborgare, skulle kunna komplicera den diplomatiska diskussionen. Det resonemanget förekom ända in . Det politiska samförståndet om att inte irritera ryssarna bestod mycket . Var finns mer material om emigranterna till att hämta? , , konstaterade att det saknas så kallad grundforskning att utgå från. Ett projekt som kan få betydelse för är den bearbetning av den internationella partiorganisationen (officiellt benämnt Ryska statens arkiv för social och politisk historia) som den amerikanske forskaren arbetar med. deltar här via . Av intresse för oss är de 1 300 svenskar som finns i dessa arkiv som aktiva i den kommunistiska rörelsen. Enligt är det inte endast kommunisters namn som finns upptecknade. Mycket material i dagens I trycks numera oräkneliga dokument över dömda och arkebuserade människor under terroråren 19371938. gavs det bland annat ut en 600 sidor tjock bok om 13 000 offer enbart i där, det bör påpekas, också de flesta svenskarna mördades. I boken 1937-1938 (Listor över avlidna i , 2002) har forskaren , en av samarbetspartner sammanställt mycket material, av mördande karaktär. Det märkliga är att denna forskning bekostats med offentliga medel i dagens . Vår okända historia som kan bli känd Intresset för historia, särskilt svensk historia, är större i vårt land än på många decennier. Forskningen har via mängder av populärt skrivna böcker nått en bred allmänhet. Den som vill veta kan finna mycket. Men de öden som de svenskar som av ideologiska skäl emigrerade till gick till mötes utgör en del av vår okända historia. De finns inte i våra historieböcker dessa många hundra, kanske tusen svenska arbetare som sökte lyckan österut. Men visst finns mycket forskningsmaterial att arbeta med, inte minst personliga intervjuer som arkivchefen i gjorde med svenskar som återvänt, intervjuer som stannat i arkiven. Berättelserna om dessa svenska arbetares öden i , skriver , har begränsat sig till någras personliga vittnesbörd. Kritik av sovjetsystemet har av uppfattats som propagandistisk och lögnaktig. Den historiska forskningsuppgiften är stor, källorna kan vara många men minskas alltmer, dock är uppslagen att gå vidare och möjligheterna närmast obegränsade men det behövs stöd och ledning och beprövade vetenskapliga forskningsmetoder. Och det, , är bråttom, bråttom!