frsrdg · GY04JO1 · 2010-11-10 00:00:00 — Den rutin som används av anstalten innebär att intagna inte får ha fler än 16 godkända telefon- och besökstillstånd. Den intagne kan emeller- tid när som helst byta ut en person på listan över godkända tillstånd och det finns också möjlighet att, om särskilda skäl föreligger, utöka antalet beviljade tillstånd. Vid kontakt med anstalten har emellertid framkommit att om en intagen har både telefon- och besökstillstånd till samma person räknas detta som två tillstånd. Detta innebär att den intagnes kontakter med omvärlden teoretiskt skulle kunna begränsas till endast åtta personer. Enligt Kriminal- vårdens bedömning får detta anses som en alltför snävt tilltagen begränsning. Detta har påtalats för anstaltsledningen. Av utredningen framgår att anstalten , inom ramen för de lokala ordningsreglerna, fastställt en lista över vilka föremål som är tillåtna att inne- ha i bostadsrummet. Det framgår av utredningen att listan är två och en halv sida lång och att den upptar 46 tillåtna föremål. Med anledning av omfatt- ningen av den aktuella listan anser Kriminalvården att anstalten på begäran borde tillhandahålla kopior till de intagna. 2 010 /1 1:JO1 Vägran att ta emot tidskrift från besökare/nekat besök I anmälan riktas klagomål mot att en intagen nekats att ta emot tidskrifter från en besökande. När besökare önskar lämna föremål till en intagen ska en pröv- ning ske av om innehav kan medges. Skulle det vid denna prövning visa sig att innehav av aktuellt föremål inte kan medges av något skäl ska ett över- klagbart beslut fattas. Det kan även tilläggas att föremål som inte får innehas i bostadsrummet i vissa fall ändå kan förvaras av anstalten i den intagnes för- råd. I aktuellt fall har anstalten , såvitt framkommit, inte gjort någon prövning av innehavsfrågan. Detta är givetvis inte acceptabelt. När det gäller bemötandet av den besökande i aktuellt fall anser Kriminal- vården att det visserligen får anses ingå i en kriminalvårdstjänstemans arbete att kunna hantera konfliktsituationer. Däremot delar Kriminalvården anstalten uppfattning att det inte ingår i arbetet att utstå kränkande tillmälen. Mot bakgrund av vad som framkommit om den besökandes uppträdande vid det aktuella tillfället har Kriminalvården inga synpunkter på anstaltens beslut att avbryta besöket. När det gäller de beslut som fattats avseende besökstill- stånd för den intagne kan konstateras att denne haft möjlighet att få till stånd en överprövning av besluten genom att begära omprövning samt överklaga till allmän förvaltningsdomstol. Det kan noteras att anstalten beslutade att på nytt bevilja obevakade besök avseende den aktu- elle besökaren. Det är givetvis av vikt att intagna ska ges möjlighet att tala ostört i telefon, oavsett om det är fråga om telefonsamtal till en advokat, övervakare eller annan. Ett telefonsamtal som rings i närvaro av en kriminalvårdstjänsteman är i praktiken delvis avlyssnat (jfr JO:s uttalanden i beslut i ärende nr 3135-2007). Den intagne ska därför utan närvaro av personal ha möjlighet att ringa samtliga s.k. tjänstesamtal för vilka beslut om avlyssning inte fattats. Av utredningen framgår att den tjänstetelefon som de intagna använder för sådana samtal på aktuell avdelning finns i ett vaktrum i direkt anslutning till personalens ordinarie arbetsplats. Trots att personalen enligt uppgift från anstalten vidtar åtgärder för att de intagna ändå ska kunna tala ostört framstår det som tveksamt om denna lösning är förenlig med bestäm- melsen i 30 § tredje stycket KvaL. Kriminalvården region har fått i upp- drag att se över detta. Det är inte minst av rättssäkerhetsskäl viktigt att incidenter inom Kriminal- vården utreds på ett noggrant och objektivt sätt. Vid misstanke om missköt- samhet är det normalt sett tillräckligt att endast en rapport upprättas avseende händelseförloppet. För det fall att de tjänstemän som bevittnat händelsen uppfattat den på olika sätt kan det emellertid vara värdefullt för utredningen att fler rapporter upprättas. Av Kriminalvårdens riktlinjer 2007:16, Rökfri Kriminalvård, framgår att medarbetare och klienter ska ha en rökfri inomhusmiljö . Vidare framgår att intagna endast får röka på anvisad plats utomhus enligt gällande lokala ordningsregler. Kriminalvården kan inte finna annat än att anstalten tillämpar riktlinjerna om rökfri kriminalvård på ett korrekt sätt. Av 49 § KvaL framgår att en intagen som bryter mot de före- skrifter och villkor som gäller för verkställigheten får tilldelas en varning. Att röka på otillåten plats kan vara ett sådant brott mot föreskrifter som medför 2 010 /1 1:JO1 att varning kan tilldelas. Den finns inte något dokumenterat beträffande den händelse som ska ha ägt rum på promenadgården och ord står mot ord om vad som inträffat. Kriminalvården anser därmed att det inte är meningsfullt att utreda saken vidare. Medicinska bedömningar av kriminalvårdare Enligt den rutinbeskrivning för sjukmönstring i anstalt som utarbetats av Kriminalvårdens huvudkontor är utgångspunkten att alla intagna som omfat- tas av sysselsättningsplikt ska gå till anvisad sysselsättning, och att intagna inte själva kan bestämma om befrielse från sysselsättning till följd av sjuk- dom eller funktionsnedsättning. För det fall att en intagen motsätter sig att gå till anvisad sysselsättning ska ansvarig tjänsteman på avdelningen göra en preliminär bedömning av orsaken. Undantag från huvudregeln om sysselsätt- ningsplikt gäller för intagen som insjuknat med exempelvis hög feber, kräkningar/diarré eller annat tillstånd som bedöms som allvarligt. An- svarig kriminalvårdstjänsteman kan i dessa fall normalt bedöma att den intag- ne inte bör lämna bostadsrummet eller placeras på annan plats. Bedöms den intagne vara i akut behov av sjukvård eller om den ansvarige på avdelningen känner sig osäker ska kontakt tas med sjuksköterskan för konsultation. Inta- gen som önskar kontakta sjukvården ska meddela personalen detta och skriva en anhållan som lämnas till sjukvårdsmottagningen. I avvaktan på sjukvår- dens bedömning och eventuellt besök på mottagningen ska den intagne vistas på sin ordinarie sysselsättningsplats. Om sjukvårdspersonal bedömer att den intagnes arbetsförmåga är nedsatt lämnas en rekommendation om lämplig sysselsättning till ansvarig kriminalvårdsinspektör. Anstalten gäl- lande rutin för sjukskrivning av intagna överensstämmer med ovan nämnd rutinbeskrivning och bedömningen av den intagnes hälsotillstånd vilar fortfa- rande på sjukvårdspersonalen. Att anmoda en intagen att lämna urinprov är en kontrollåtgärd som enligt Kriminalvårdens uppfattning faller inom ramen för s.k. faktiskt handlande för vilka förvaltningslagens regler om bl.a. beslut inte är tillämpliga. Skulle den intagne vägra lämna urinprov och fråga uppkommer att inleda en utredning och eventuellt vidta disciplinär åtgärd uppstår emellertid ett ärende och då gäller förvaltningslagens regler om myndighetsutövning mot enskild. Av utredningen i ärendet framgår inte annat än att anstalten i den utsträckning det behövs för normal konsumtion tillhandahåller nödvändiga basartiklar för den intagnes personliga hygien. Det har vidare framkommit att den typ av deodorant som initialt upphandlats inte kunde lämnas ut till de intagna av säkerhetsskäl, men att anstalten tillbaka tillhandahåller en annan typ av deodorant. När ansvarig tjänsteman vid en anstalt får kännedom om att en skada uppstått är denne skyldig att anmäla skadan till . har uppgett att anstalten ofta försummar denna anmälningsskyldig- het. Eftersom R.N:s uppgifter är allmänt hållna är det svårt för Kriminal- vården att bemöta denna kritik. Enligt uppgift från anstalten följer emellertid personalen regelverket på området. Det kan härvid tilläggas att det inte är anstaltens sak att ta ställning till om skadan uppstått på så sätt att den omfattas av bestämmelserna i . Det ankommer i stället på Försäkrings- 2 010 /1 1:JO1 kassan att göra den försäkringsmässiga bedömningen av ärendet och avgöra om skadan ska ersättas eller inte. Vägran att handlägga anhållan då fel blankett använts Anstalten har tillbakavisat R.N:s uppgifter att personal skulle vägra att handlägga en intagens anhållan då fel blankett använts. Även här står ord mot ord och det förefaller inte meningsfullt att utreda frågan ytterligare. Det finns varken i lag eller förordning reglerat när in- och utpassering för permission ska ske. Enligt uppfattning föreligger viss frihet för varje anstalt att själv reglera vilka tider som ska gälla för när beviljade permissioner får påbörjas respektive avslutas. I likhet med de flesta slutna anstalter i landet förlägger anstalten av bemannings- och säkerhetsskäl in- och utpasseringar till , d.v.s. tiden mellan upp- och inlåsning då de intagna vistas i gemensamhet (normaldagordning). De dag- permissioner som beviljas intagna förläggs därför som regel inom ramen . Anledningen till detta är bl.a. att bemanningen på anstalterna är avsevärt lägre under kvälls- och , vilket gör det svårt att hinna med administrationen kring mottagande av permittenter i form av exempelvis utandningsprov och omhändertagande av medel. har i sin anmälan en- dast i generella ordalag framfört att intagna på anstalten inte kunnat utnyttja hela sin permissionstid. Kriminalvården saknar därför möjlighet att vidare bemöta klagomålen i denna del. Enligt av anstalten ingiven kopia av faktura har de aktuella toff- lorna erbjudits de intagna till inköpspris. Av R.N:s anmälan framgår att anstalten på ett brev förbisett att kryssa i någon av rutorna på brevgranskningsstämpeln och det finns därför anledning att rikta kritik mot anstalten. Det kan dock noteras att det inte har framkommit annat än att det rör sig om ett enskilt misstag. Av utredningen framgår vidare att anstalten granskat ett brev från adresserat till R.N. utan att någon misstanke om oriktig avsändare förelåg enligt 25 § KvaL. Även denna omständighet beror uppenbarligen på ett en- skilt misstag. Oavsett detta förtjänar emellertid anstalten kritik på grund av det inträffade. har slutligen framfört klagomål över att anstalten granskat ett brev till honom från . Av utredningen framgår att brevet adresserats till och att det under detta har angetts att: R.N.. Enligt uppfattning måste det i denna situation antas att det aktuella brevet i första hand ställts till myndigheten för att öppnas och sedan eventuellt vidarebefordras till den intagne (jfr JO:s be- slut i ärende nr 4590-2008). I sammanhanget kan nämnas att det förekommit att polisen skickat försändelser till intagna adresserade på samma sätt innehållandes vapen efter hävt beslag. FRIO yttrade sig över remissvaret och gav in kopior av vissa hand- lingar, bl.a. en anhållan om besökstillstånd. På denna hade en kriminalvårds- tjänsteman antecknat att ansökan kommer att behandlas när sökningen sker på avsedd blankett. FRIO gav även in ett kompletterande yttrande. 2 010 /1 1:JO1 I beslut anförde JO bl.a. följande. Kriminalvården har i remissvaret redogjort för de regler som anmälan aktuali- serar. Det bör nämnas att vissa av de författningar som finns i redogörelsen numera har upphävts och ersatts av nya författningar. Detta gäller sekre- tesslagen (1980:100), som ersattes av offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), samt Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt (KVFS 2008:3), som ersat- tes av KVFS 2009:4 (samma benämning). De nya författningarna har inte medfört några ändringar i sak i nu aktuella delar. När det gäller bedömningen av det som FRIO tar upp i sin anmälan har Kriminalvården i sitt remissvar uppgett att anstalten förtjänar kritik för otillå- ten brevgranskning (punkt 20 i anmälan), för att intagna inte kunnat tala helt ostört med sina advokater (p. 8), för att R.N. inte tillhandahölls en kopia av en lista över tillåtna föremål (p. 6) och för att anstalten i ett visst fall inte gjort någon prövning av huruvida en intagen kunde få inneha ett föremål (p. Jag delar Kriminalvårdens bedömning i dessa delar. Vad som framkommit i fråga om rapportskrivning (p. 10), rökförbud utomhus (p. 11), medicinska bedöm- ningar av kriminalvårdstjänstemän (p. 13), innehav av hygienartiklar (p. 15) och försäljning av tofflor (p. 19) ger inte anledning till kritik eller något annat uttalande från min sida. När det gäller påståendet om att personal vid visst tillfälle använt våld för upprätthålla rökförbudet (p. 12), ger inte utredningen något besked om vad som hände vid det aktuella tillfället. Jag har svårt att se att fortsatt utredning skulle kunna bringa klarhet i saken. Detsamma gäller tillfället när en besökande till en intagen bemöttes på ett, enligt anmälan, olämpligt sätt (p. Påståendet om att anstalten ofta försummar att anmäla personskador till är för allmänt hållet för att kunna utredas närmare (p. Jag nöjer mig med att erinra om vikten av att personskador anmäls och om att det är anstalten, inte den intagne, som är ansvarig för att det sker. Jag vill i övrigt anföra följande. Enligt 35 kap. 15 § offentlighets- och sekretesslagen gäller sekretess inom kriminalvården för uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider men eller att fara uppkommer för att någon utsätts för våld eller lider annat allvarligt men om uppgiften röjs. Sekretessen gäller inte beslut av Kriminalvården, , en övervakningsnämnd och inte heller annat beslut i ett kriminalvårdsärende enligt eller lagstiftningen om kriminalvård i anstalt. Att någon är dömd att avtjäna fängelsestraff får normalt anses vara en uppgift, vars röjande kan antas medföra men för den enskilde. En sådan upp- gift får enligt 8 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen inte röjas för enskil- da eller andra myndigheter såvida inte någon sekretessbrytande bestämmelse 2 010 /1 1:JO1 Således hindrar inte sekretess att uppgift lämnas ut, om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det in- tresse som sekretessen ska skydda (10 kap. 27 §). Sekretess till skydd för en enskild hindrar inte heller att en uppgift lämnas till en annan enskild eller till en myndighet, om den enskilde samtycker till det (10 kap. 1 § och 12 kap. 1 §). Jag kan i princip ansluta mig till de uttalanden som Kriminalvården har gjort i remissvaret. Jag vill dock utveckla min syn på saken enligt följande. Kriminalvården ska enligt min mening i första hand tillgodose de intagnas behov och intressen. En viktig del i det arbetet är att försöka, genom olika påverkansprogram, få den intagne att avstå från fortsatt brottslighet. Därut- över ska Kriminalvården givetvis om möjligt förhindra att den intagne begår brott under straffverkställigheten. Det är dock viktigt att hänsyn tas till den intagnes integritet och att inte sekretesskyddade uppgifter röjs av misstag eller lämnas ut i onödan. Förflyttning till annan avdelning/ändrad sysselsättning m.m. FRIO har i denna del anfört att anstalten inte meddelade något beslut med an- ledning av att flera intagna flyttades från den avdelning som inrättats särskilt för intagna som bedriver högskolestudier. Enligt utgjorde förflyttningarna s.k. faktiskt handlande och inte ärendehandläggning. Förvaltningslagens regler om beslutsfattande var därför inte, enligt Kriminalvården, tillämpliga. Bestämmelserna i förvaltningslagen (1986:223) gäller enligt 1 § förvalt- ningsmyndigheternas handläggning av ärenden. Enligt 7 § förvaltningslagen ska varje ärende där någon enskild är part handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. I 2021 §§ förvaltningslagen finns bestämmelser om motivering av och om underrättelse om beslut varige- nom en myndighet avgör ett ärende. Vissa andra bestämmelser i förvaltningslagen, bl.a. 4 §, gäller också annan förvaltningsverksamhet hos myndigheter. Enligt nämnda bestämmelse ska varje myndighet lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpen ska lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Frågor från enskilda ska besvaras . När det gäller frågan om vad som är ett ärende i förvaltningslagens mening kan följande anföras (se JO 2004/05 s. 387). Förvaltningslagen innehåller inte någon definition av vad som är ett ärende. I motiven till förvaltningslagen har gjorts en skillnad mellan myndigheters ärendehandläggning och deras faktiska handlande (prop. 1971:30 s. 315). Med ärendehandläggning åsyftas myndigheternas beslutande verksamhet. I den förvaltningsrättsliga litteraturen har uttalats att med handläggning av ett ärende rimligen bör avses en verk- samhet som utmynnar i ett uttalande, vilket inte nödvändigtvis behöver ha rättsligt bindande verkan (, Allmän förvaltningsrätt, 24 u. 2008, s. 79). Vidare har anförts att sådan verksamhet som uteslutande gäller råd, 2 010 /1 1:JO1 upplysningar eller andra oförbindande besked inte utgör myndighetsutövning men ändå kan vara att räkna som handläggning av ärenden. Ytterst får myn- digheten ställa frågan om det från rättssäkerhetssynpunkt krävs att förvalt- ningslagens regler tillämpas i det enskilda fallet (och , Förvaltningslagen, 2 u. 2007, 36 f.). Rent allmänt kan det vara svårt att dra en skarp gräns mellan handläggning av ärenden och s.k. faktiskt handlande från myndigheters sida. Jag har erfarit att det inom kriminalvårdsområdet ofta uppstår tveksamheter om en åtgärd ska anses utgöra ärendehandläggning och alltså falla inom förvaltningslagens tillämpningsområde. Det allmänna intrycket är att Kriminalvården hänför en stor del av de åtgärder som vidtas i verksamheten till kategorin faktiskt hand- lande (uttrycket behandlingsåtgärder förekommer också). Jag har i ett tidigare beslut gett uttryck för uppfattningen att en förflyttning av en intagen mellan normalavdelningar inom en anstalt inte utgör ärende- handläggning utan är att betrakta som s.k. faktiskt handlande (dnr 4985-2007, beslut ). I ett annat beslut hade jag anledning att uttala mig om en fråga som hänger samman med den nu aktuella problematiken, nämligen om placering av en häktad på viss avdelning i ett häkte utgör myn- dighetsutövning (dnr 3009-2007, beslut ). Anmälaren hade ansökt om förflyttning till en gemensamhetsavdelning, men nekats detta. I ytterligare ett annat beslut har jag gjort bedömningen att en intagens ansö- kan om viss sysselsättning bör handläggas enligt förvaltningslagens regler för ärendehandläggning (dnr 6763-2008, beslut ). I de nu aktuella fallen har intagna som varit placerade på anstaltens studie- avdelning förflyttats till normalavdelningar. Av remissvaret framgår att stu- dieavdelningen erbjuder en något annorlunda miljö än den som råder på andra avdelningar. Det var alltså i och för sig inte fråga om förflyttningar mellan likvärdiga avdelningar. Skillnaden mellan avdelningarna framstår emellertid inte som påtaglig, vilket bör krävas för att förvaltningslagens regler om ären- dehandläggning in dubio ska vara tillämpliga fullt ut. Jag delar alltså Kri- minalvårdens bedömning att de aktuella omplaceringarna var att betrakta som faktiskt handlande och att förvaltningslagens regler, bortsett från 46 §§, därmed inte var tillämpliga. FRIO har också klagat på att vissa av de intagna inte fick en kopia av be- slutet om sysselsättning. Som FRIO påpekat har jag i ett annat beslut gett uttryck för uppfattningen att det vid underrättelseformen delgivning ligger i sakens natur att den delgivne får en kopia av den handling som delges (dnr 4253-2006, beslut ). Under punkt 9 i anmälan har FRIO klagat på handläggningen av en inta- gens ansökan om förflyttning till en annan bostadsavdelning. På ansökan, som bifogats anmälan, finns följande anteckning: mellan avdelningarna sker endast undantagsvis. Du får inte byta sida detta är inget beslut som går att överklaga/Morgonmöte 081215. Enligt FRIO hade den intagne begärt att få ett överklagbart beslut, men förvägrats detta. Frågan om ett beslut som Kriminalvården har meddelat är överklagbart avgörs ytterst av en förvaltningsdomstol. Att Kriminalvården angett att beslu- 2 010 /1 1:JO1 tet inte är överklagbart saknar betydelse för den bedömningen. Det kan i vissa fall vara praktiskt att underrätta om att ett beslut inte får överklagas. Detta gäller dock framför allt när det i en författning finns ett uttryckligt förbud mot att överklaga. I andra fall kan det vara svårt att avgöra om beslutet kan över- klagas. I sådana fall bör anvisning om hur man överklagar eller begär om- prövning lämnas. Begränsning av telefon- och besökstillstånd FRIO har i denna del uppgett att anstalten infört en begränsning av det antal telefon- och besökstillstånd en intagen får ha. FRIO har ifrågasatt det rimliga i att en anstalt generellt förbjuder intagna att ha fler än åtta telefontillstånd och besökstillstånd. FRIO har till sin anmälan bifogat två beslut som anstalten meddelat. Ge- nom besluten har anstalten avslagit intagne C.A:s ansökningar om besökstill- stånd och om telefontillstånd med hänvisning till de av FRIO i detta ärende ifrågasatta generella reglerna om begränsning av antalet besöks- och telefon- tillstånd. JO:s granskning är inte avsedd att föregripa eller ersätta den prövning som kan eller har kunnat ske i ordinarie ordning. Den som är missnöjd med ett beslut att avslå en ansökan om besöks- eller telefontillstånd har möjlighet att begära omprövning av beslutet och, om han är missnöjd också med ompröv- ningsbeslutet, överklaga detta till allmän förvaltningsdomstol. Eftersom de nu ifrågasatta reglernas laglighet således kan bli föremål för prövning i domstol finner jag inte skäl att göra några uttalanden i denna del. FRIO har i sin anmälan klagat på att uppmaningar att lämna urinprov inte föregås av skriftliga beslut. Enligt den ursprungliga lydelsen av 52 d § kriminalvårdslagen fick en in- tagen, som kunde misstänkas vara påverkad av narkotika, föreläggas att läm- na urinprov. Av förarbetena framgår att beslut om föreläggande förutsattes meddelas av styresman i anstalt (prop. 1978/78: 62 s. 34). Genom en lagänd- ring ändrades bestämmelsen så att det kom att framgå att en intagen var skyldig att på anmaning lämna urinprov, om inte medicinska eller liknan- de skäl talade emot det. Bestämmelsen är alltjämt utformad på detta sätt. Enligt bedömning utgör en anmodan till en intagen att lämna urinprov en kontrollåtgärd som faller inom ramen för faktiskt handlan- de och som således inte förutsätter handläggning enligt förvaltningslagens bestämmelser. Jag delar den bedömningen. Vägran att handlägga anhållan när fel blankett används FRIO har vidare uppgett att anstalten vägrar att handlägga ärenden som tagits upp i fel blankett. Anstalten har tillbakavisat denna uppgift. 2 010 /1 1:JO1 Att en framställning inte skett på ett korrekt sätt utgör normalt inte skäl att avslå den. Onödig formalism är också typiskt sett ett sådant beteende från en tjänstemans sida som ska undvikas. I denna del konstaterar jag att anstalten i åtminstone ett fall har underlåtit att pröva en ansökan på den grunden att den inte framställts på rätt blankett. Anstalten förtjänar kritik för detta. FRIO har slutligen klagat på att intagna som åker på permission inte får åter- komma till anstalten efter . Enligt FRIO medför detta bl.a. att intagna inte kan tillgodogöra sig dagpermissioner fullt ut. För att underlätta anpassningen i samhället kan en intagen, enligt 32 § kri- minalvårdslagen, beviljas tillstånd att lämna anstalten (nor- malpermission), om det inte finns påtaglig fara för fortsatt brottslig verksam- het eller avsevärd fara för annat missbruk. Permission får också ges, om det finns någon annan särskild anledning (särskild permission). För normalper- mission eller särskild permission får ställas de villkor som kan anses nödvän- diga när det gäller vistelseort, anmälningsskyldighet eller annat.