frsrdg · GY04JO1 · 2010-11-10 00:00:00 — Så det vi vill ha hjälp med från er sida är att sätta följande person i konkurs så att vi kan eventuellt få ut våra pengar och vi kan avsluta detta kapitel som kostar oss en massa pengar i avgifter och dylikt. Vidare uppgavs skulden uppgå till totalt exklusive moms jämte viss ränta. Fordran avsåg dels utfört arbete med , dels avgifter till norska med . Till ansökan var fogad en polisanmälan avseende U.E. för bl.a. bedrägeri beträffande samma belopp som angetts i konkursansökan. Där framgick att N.L. haft ett avtal enligt vilket N.L. skulle utföra transporter med U.E:s lastbil och att U.E. senare sagt upp avtalet med motiveringen att N.L. misskött sig i olika avseenden. I polisanmälan angavs också att N.L:s fack av U.E:s advokat fått uppgiften att U.E. var på obestånd men undersökt saken och inte funnit stöd för påståendet. Vidare uppgavs att från hade inhämtats att U.E. hade köpt en ny lastbil och var registrerad på tio lastbilar samt att alla avgifter och skatter var betalda för . I ett till polisanmälan fogat brev från U.E:s ombud framfördes bl.a. att U.E. ansåg sig ha fordringar på N.L. 2 010 /1 1:JO1 Sedan ansökningsavgift inkommit satte tingsrätten ut ärendet till förhand- ling, vilken hölls . inställde sig inte vid sammanträ- det, varför tingsrätten skrev av konkursärendet. Ärendet remitterades till för upplysningar och yttrande över handläggningen av konkursansökan. Tingsrätten (dåvarande lagmannen ) kom in med ett remiss- svar, till vilket var fogat ett yttrande av tf rådmannen . inkom konkursansökan från N.L. Ansökan inne- höll ett yrkande om att U.E. skulle försättas i konkurs och ett påstående om att det fanns en fordran. Det påstods också i ansökan att det utan framgång gjorts försök att via inkasso, kronofogdemyndighet och genom ett ekonomiskt om- bud driva in betalning för fordringen, vilket tingsrätten med beaktande av att det ur de bilagda handlingarna framgick att sökanden menade att gäldenä- rens ombud uppgett att sökanden var insolvent ansåg måste uppfattas som ett påstående om insolvens. Tingsrätten bedömde att ansökan inte var så brist- fällig att den skulle avvisas utan att sökanden istället skulle få tillfälle att förtydliga och styrka sina påståenden vid en förhandling. Det som krävs enligt 2 kap. 4 § konkurslagen är att sökanden lämnar upp- gift om sin fordran och de omständigheter i övrigt på vilka han grundar yr- kandet. Det hade alltså sökanden gjort. Enligt samma bestämmelse skall sö- kanden även i original eller kopia bifoga de handlingar som han vill åberopa. Enligt tingsrättens uppfattning har en borgenär möjlighet att styrka sin be- hörighet att begära gäldenären i konkurs inte bara genom skriftlig dokumenta- tion utan också genom muntlig bevisning. Samma bevisregler gäller i kon- kursmål som i vanligt fordringsmål. Det finns alltså i och för sig inte något formellt hinder mot att en borgenär som inte kan förebringa tillräcklig skrift- lig dokumentation om sin fordran i ett konkursmål i stället söker styrka denna genom muntlig bevisning. Eftersom ansökan alltså enligt tingsrättens bedömning inte kunde avvisas i det skick den inkom skulle det alltså krävas en prövning i sak av ansökan. En sådan prövning skall enligt 2 kap. 16 § konkurslagen ske efter förhandling. Även om sökanden skulle föreläggas att förtydliga vilka grunder och omstän- digheter som åberopades skulle ärendet ändå behöva sättas ut till förhandling för en prövning i sak. Av processekonomiska skäl valde tingsrätten i det läget att direkt sätta ut ärendet till förhandling. Det har inte förekommit några felaktigheter i tingsrättens handläggning av ärendet. anförde att det i konkursansökan fanns ett påstående från borgenärens sida om att denne hade en fordran på gäldenären som grunden för fordringen angavs och att detta torde vara tillräckligt för att sätta ut målet till sammanträde. kommenterade remissvaret och uppgav bl.a. att det av ansök- ningshandlingarna i konkursärendet framgick att N.L. själv ansåg att ett even- tuellt påstående om att U.E. skulle ha varit på obestånd var felaktigt. Det angavs inte i konkursansökan på vilket vis sökanden avsåg att styrka sin be- hörighet, varken muntligen eller skriftligen. Ansökan innehöll enbart ett all- mänt påstående om att sökanden hade en fordran. Höga krav har ställts i rätts- praxis på behörigheten. Det torde ha varit mer processekonomiskt att först begära en komplettering. I ett beslut anförde chefsJO följande. 2 010 /1 1:JO1 En gäldenär som är på obestånd ska efter egen eller en borgenärs ansökan försättas i konkurs, om inte annat är föreskrivet (1 kap. 2 § första stycket konkurslagen [1987:672]). Med obestånd (insolvens) avses enligt bestämmel- sens andra stycke att gäldenären inte rätteligen kan betala sina skulder och att denna oförmåga inte är endast tillfällig. En ansökan om konkurs görs skriftligen. Om ansökningen görs av en bor- genär ska enligt 2 kap. 4 § konkurslagen borgenären vid ansökning lämna uppgift om sin fordran och de omständigheter i övrigt på vilka han grundar yrkandet. Han ska även i original eller kopia bifoga de handlingar som han vill åberopa. Enligt 2 kap. 5 § konkurslagen ska en ansökan avvisas, om den i de avseenden som avses i bl.a. 4 § eller i övrigt är så bristfällig att den inte kan läggas till grund för prövning i sak och sökanden inte följer ett föreläg- gande att avhjälpa bristen. Av 2 kap. 6 § första och andra styckena konkurslagen följer att en borge- närs fordran som fastställts av domstol, eller genom skiljedom som huvudregel ska godtas som stöd för behörighet att begära gäldenären i konkurs. Enligt tredje stycket ska borgenären i andra fall styrka sin behörighet att begära gäldenären i konkurs. När det sedan gäller vilka krav som ställs på bevisning om att gäldenären är på obestånd följer av 2 kap. 7 § konkurslagen att en uppgift av gäldenären att han är insolvent ska godtas, om det inte finns särskilda skäl att inte göra det. Detta gäller även om en borgenär gjort konkursansökan. Bestämmelsen är emellertid bara tillämplig om gäldenärens uppgift lämnats i konkursärendet (, Konkurs, 10:e uppl., s. 33 med hänvisningar). Därutöver finns i 2 kap. 8 och 9 §§ konkurslagen beskrivningar av förhål- landen som utgör presumtioner för att gäldenären är på obestånd. Enligt 8 § anses gäldenären, om inte annat visas, vara insolvent när det vid verkställig- het enligt 4 kap. utsökningsbalken före kon- kursansökningen har framgått att han saknat tillgångar till full betalning av utmätningsfordringen, liksom om han förklarat sig ställa in sina betalningar. En gäldenär, som är eller senare än före konkursansökningen har varit bokföringsskyldig enligt bokföringslagen (1999:1078), anses vidare enligt 9 §, om inte annat visas, vara på obestånd om han uppmanats av en borgenär att betala en klar och förfallen skuld men underlåtit att göra detta inom och borgenären begär honom i konkurs och skulden då ännu inte är betald. Upptas en borgenärs konkursansökan ska rätten, enligt 2 kap. 16 § kon- kurslagen, sätta ut en förhandling för prövning av ansökan. Förhandlingen ska, som huvudregel, hållas från det att ansökningen kom in till rätten. Till förhandlingen ska parterna kallas. Uteblir borgenären från förhandlingen ska ärendet avskrivas, om inte gäldenären medger ansökningen (2 kap. 19 § första stycket konkurslagen). 2 010 /1 1:JO1 Av utredningen framgår att N.L. ansökte om att U.E. skulle försättas i kon- kurs. uppgav i sin ansökan att U.E. hade skulder till honom på samman- lagt , vilka avsåg dels krav på utfört arbete som N.L. inte fått betalt för, dels en betalning via N.L. till norska som inte var erlagd. Någon dokumentation rörande fordringarna bifogades dock inte. Därutöver angavs att N.L. både själv och via inkasso samt försökt att driva in pengarna utan framgång. Inte heller i denna del bifogades någon dokumentation i saken. Av till anmälan fogade handlingar framgick dock att parterna polisanmält varandra för bl.a. olaga hot och bedrägeri. Vida- re angavs i en polisanmälan att U.E:s advokat skulle ha uppgett att U.E. var på obestånd och på väg att gå i konkurs, att en utredning verkställts avseen- de U.E. samt att när dessa uppgifter kontrollerades av , bl.a. genom kontakter med myndigheter, framkom dock inget som gav stöd för påståendena. Dessutom uppgavs bl.a. att U.E. relativt köpt en ny lastbil. Frågan i ärendet är om den ansökan som gavs in uppfyllde de krav som bör ställas på en borgenärs ansökan. I en konkursansökan ska borgenären, som angetts ovan, lämna uppgift om sin fordran och de omständigheter i övrigt på vilka han grundar yrkandet. En konkursansökan måste liksom en stämningsansökan vara klar och tydlig. Är fordran eller konkursgrunden inte konkretiserad kan det vara svårt för gälde- nären att bemöta ansökningen (, Specialprocess, 6:e uppl., s. 179). Vad först gäller prövningen av borgenärens behörighet att begära gäldenä- ren i konkurs, dvs. att han har en fordran mot gäldenären, ska samma bevis- regler tillämpas som i ett vanligt fordringsmål (NJA 1999 s. 97). fann i ett avgörande att det i och för sig inte finns något formellt hinder mot att en borgenär som inte kan förebringa tillräcklig skriftlig dokumentation om sin fordran i ett konkursmål i stället söker styrka denna genom muntlig bevis- ning. Hovrätten angav vidare att det, mot bakgrund av att till skillnad från konkurslagen tillhandahåller ett förfarande som särskilt syftar till att lösa exempelvis fordringstvister, och då en bifallande dom i ett sådant tvistemål enligt 2 kap. 6 § första stycket konkurslagen ska godtas som stöd för behörigheten i konkursmålet, ur ett ändamålsperspektiv kan ifrågasät- tas om det är lämpligt att ansöka om någons försättande i konkurs på grund av en fordran som inte är fastställd på ett sätt som anges i 2 kap. 6 § konkursla- gen eller som är tvistig (RH 2003:25). har bl.a. anfört att sökanden varken presenterat något under- lag för den påstådda fordran eller angett på vilket sätt han avsåg att styrka sin behörighet. hade emellertid i konkursansökan framfört ett påstående om en till beloppet bestämd fordran och i någon mån redogjort för vad denna grundades på. Jag kan därför instämma i tingsrättens uppfattning att uppgif- terna om N.L:s ställning som borgenär inte hade sådana brister att ansökan på den grunden inte skulle kunna tas upp till prövning. Som har anfört och som nämnts kunde N.L., om gäldenären bestred betal- 2 010 /1 1:JO1 ningsansvar, vid sammanträdet åberopa ytterligare bevisning till stöd för sin fordran. Förutom en uppgift om fordran ska ansökan innehålla uppgift om de om- ständigheter i övrigt på vilka borgenären grundar yrkandet. Eftersom ett be- slut om konkurs förutsätter att gäldenären är på obestånd, och borgenären har bevisbördan för att så är fallet, måste en ansökan innehålla vad som i vart fall rimligen kan uppfattas som ett påstående om att gäldenären är insolvent (jfr 1 kap. 2 § konkurslagen). Det torde vara vanligt att borgenären anger någon av obeståndspresumtionerna i 2 kap. 8 eller 9 § konkurslagen som stöd för detta påstående men det är inte något krav (jfr , a.a. s. 32 f. och JO 1990/91 s. 127). I den aktuella ansökan hade N.L. uppgett att han försökt att få betalt av U.E., men att han trots försök via bl.a. inkasso och inte lyckats med detta. Dessa uppgifter skulle möjligen kunna ge intryck av att obeståndspresumtionen i 2 kap. 8 § konkurslagen åberopades. Sökanden angav emellertid inte i ansökan att det rört sig om utmätningsförsök och inte heller anledningen till att försöken att driva in skulden misslyckats eller när dessa försök skulle ha ägt rum. har anfört att uppgifterna i ansökan om att man utan framgång gjort försök att driva in skulden tillsammans med uppgiften att gäldenärens ombud uppgett att sökanden var på obestånd måste uppfattas som ett påstående om insolvens. Enbart en uppgift om att försök gjorts att driva in en fordran utan att det lämnas någon upplysning om anledningen till att dessa försök miss- lyckats kan, enligt min uppfattning, inte uppfattas som ett påstående om obe- stånd. När det sedan gäller uppgiften om att gäldenärens ombud skulle ha uppgett att sökanden var på obestånd är följande att beakta. Uppgiften fanns inte i konkursansökan utan i en polisanmälan som gavs in tillsammans med ansökan som underlag till denna. hade dessutom i polisanmälan angett att uppgiften kontrollerades med flera myndigheter och att inget framkom som gav stöd åt påståendet att U.E. var på obestånd. Den företagna kontrollen skulle i stället, enligt N.L., ha visat att U.E. hade tillgångar i form av ett tiotal lastbilar, att han köpt en ny lastbil och att alla avgifter och skatter för var betalda. Av de övriga handlingar som N.L. gav in som underlag för ansökan framgick vidare att det pågick en tvist mellan U.E. i vilken det framställts olika krav och invändningar från respektive sida. Den sammantagna bild som N.L:s konkursansökan ger mig är närmast den att de aktuella fordringarna var tvistiga och att N.L:s uppfattning var att U.E. kunde, men inte ville, betala. Däremot kan man inte, som jag ser det, i det sammantagna materialet läsa in något påstående från N.L:s sida om att U.E. var på obestånd. Konkursansökan synes således uteslutande ge uttryck för att borgenären önskade hjälp med att driva in den fordran denne ansåg sig ha på U.E. Ett konkursförfarande är inte avsett att tjäna som ett hjälpmedel för att dri- va in en tvistig fordran eller för att förmå en motsträvig men solvent gäldenär att betala en skuld. Det kan i sammanhanget erinras om att en sökande som 2 010 /1 1:JO1 inger en konkursansökan trots att han saknar skälig anledning att anta att gäldenären är på obestånd kan bli skyldig att ersätta gäldenären den skada som orsakats av ansökan (17 kap. 3 § första stycket konkurslagen). I ett fall då en konkursansökan inte innefattar ett påstående om att gäldenä- ren är på obestånd anser jag att den bör anses vara så bristfällig såvitt avser grunderna för yrkandet att en tingsrätt, i enlighet med 2 kap. 5 § konkursla- gen, bör förelägga sökanden att avhjälpa bristen vid äventyr av avvisning av ansökan. Mot denna bakgrund kan tingsrätten inte undgå viss kritik för sin åtgärd att kalla till förhandling i stället för att förelägga sökanden att avhjälpa bristen i konkursansökan. Kritik mot en domstols beslut att försätta ett bolag i konkurs när ansökan gjorts av en icke beslutför styrelse (Dnr 1273-2008) framförde i en anmälan klagomål mot tingsrätts beslut att försätta ett bolag i konkurs. Han uppgav att ansökan getts in av en icke fulltalig styrelse som således inte var beslutför och att tingsrätten därför inte borde ha bifallit ansökan. Dagboksblad i tingsrätts mål K 5174-07, Hovrättens för mål Ö 1030-08 och Högsta domstolens mål Ö 491-08 samt ansök- ningshandlingar i målet hämtades in. Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande över vilka överväganden tingsrätten gjorde i fråga om sökandens behörighet att ansöka om konkurs. Tingsrätten (lagmannen ) kom in med ett remissvar till vilket fogades upplysningar från rådmannen . Konkursansökan för () , vilken inkom till tingsrätten per telefax och i original , var underskriven av . Enligt det då ingivna registreringsbeviset, daterat , för bolaget var styrelseledamot tillsammans med , ord- förande, och . Enligt registreringsbeviset tecknades firman av styrelsen. Då styrelsen skulle bestå av fyra ledamöter och noll suppleanter var styrelsen inte fulltalig. Av protokoll från styrelsemöte , vilket ingavs i bestyrkt kopia i samband med ansökningen, framgick att delta- gande styrelseledamöter vid styrelsemötet var och . Av försättsblad till registreringsbeviset framgick att det hos fanns en inneliggande anmälan, vilken ännu inte hade lett till registrering. Anmälan hade ett angivet diarienummer och avsåg företrädare/firmateckning. Enligt bolagsregistret, en tjänst som tingsrätten har tillgång till per Internet 2 010 /1 1:JO1 (från leverantören ) avsåg den aktuella anmälan, som inkom till och var ingiven av , eget utträde för företrädare. Efter den registrering som senare gjor- des kvarstod, enligt bolagsregistret, och som firmatecknare. När konkursärendet anhängiggjordes konstaterade jag att det var fråga om en konkursansökan gjord av gäldenären enligt 2 kap. 3 § konkurslagen (1987:672). En sådan ansökan ska, om den upptas, genast prövas av rätten. Detta framgår av 2 kap. 14 § samma lag. Om det kunde bedömas att hade behörighet att göra ansökan skulle det således utan dröjsmål beslutas om försättande i konkurs, såvida de materiella förutsättningarna för sådant beslut var uppfyllda. Jag fann att den omständigheten att styrelsen inte var fulltalig saknade be- tydelse vid den vidare prövningen av behörigheten för (jfr RH 2004:33 och NJA 2005 s. 729). Som framgått av den redovisade bakgrunden var enligt regi- streringsbeviset inte behörig att ensam teckna firman. Protokollet från styrelsemötet ingavs i två likalydan- de exemplar, varvid det ena var undertecknat av och det andra av . Eftersom styrelsesammanträden kan hållas per capsulam, vilket innebär att något möte inte behöver hållas utan ett beslut i stället kan bekräftas genom att samtliga styrelseledamöter undertecknar ett styrelsepro- tokoll (jfr , , Skog, Aktiebolagslagen, en kommentar, 8 kap. 18 §), fann jag inget anmärkningsvärt i att protokollet undertecknats på det redovisade sättet. Att protokollet inte var numrerat, vilket föreskrivs i 8 kap. 26 § aktiebolagslagen (2005:551), var inget som hade någon betydelse för rättens prövning. Något utträde för hade ännu inte registrerats i bolagsregistret. I anledning av det utträde som hade anmälts hade jag emeller- tid att utgå från det aktuella förhållandet att styrelsen bestod av endast två ledamöter, dvs. och (jfr NJA 1979 s. 655 och 1997 s. 762). Enligt styrelsemötesprotokollet deltog två personer: och . Jag fann, bl.a. mot bakgrund av den till ingivna anmälan om utträde för företrädare, ingen anledning att ifrågasätta styrelsens beslutsförhet enligt 8 kap. 21 § aktiebolagslagen eller huruvida majoritetskrav för styrelsebeslut var uppfyllda enligt 8 kap. 22 § samma lag. Av protokollet från styrelsemötet framgår att styrelsen var enig om att bo- laget skulle försättas i konkurs och det beslutades att en sådan ansökan skulle göras. Styrelsen uppdrog åt ledamoten att skriva under kon- kursansökan och skrev under ansökningen, som sedan inkom till tingsrätten. Jag fann således att hade behörig- het att för bolaget göra den aktuella konkursansökningen. Det kan slutligen tilläggas att jag inte hade någon anledning att ifrågasätta att styrelseledamöterna iakttog sin lojalitetsplikt gentemot bolaget vilken följer av 8 kap. 4 § aktiebolagslagen. hänvisade till yttrande och anslöt sig till vad som där sägs och bedömde att ärendet handlagts korrekt och i enlighet med lag. I ett beslut anförde chefsJO följande. försatte i kon- kurs sedan en konkursansökan inkommit från bolaget. Ansökan var under- tecknad av styrelseledamoten och till ansökan var fogat ett protokoll 2 010 /1 1:JO1 från ett styrelsemöte vid vilket och ytterligare en styrelseledamot beslutat att en konkursansökan skulle ges in. Av registre- ringsbeviset för bolaget framgick att firman tecknades av styrelsen som skulle bestå av fyra ledamöter men att endast tre ledamöter var registrerade. Tings- rätten kände också till att ytterligare en styrelseledamot hade utträtt ur bolaget före styrelsemötet och anmält detta till , som dock ännu inte registrerat anmälan. De vid tiden för konkursansökan återstående två styrelse- ledamöterna i bolaget var de som vid styrelsemötet beslutat att ansöka om att bolaget skulle försättas i konkurs. Enligt 2 kap. 1 § konkurslagen (1987:672) ska en konkursansökan vara egenhändigt undertecknad av sökanden eller dennes ombud. När sökanden är en juridisk person innebär det att behörig ställföreträdare ska underteckna ansökan. Om gäldenären ansöker om konkurs ska denna som huvudregel prövas genast, se 2 kap. 14 § konkurslagen. Aktiebolagslagen (2005:551, ABL) bygger på att det bestämmande infly- tandet över ett aktiebolag ligger hos aktieägarna och att bolagsstämman är det högsta beslutande organet. Förvaltningen ankommer emellertid på styrelsen och verkställande direktören och inte på bolagsstämman. Reglerna om ett aktiebolags ledning finns i 8 kap. ABL. Av 35 § följer att det är styrelsen som företräder ett aktiebolag och tecknar dess firma. För att styrelsen ska vara beslutför krävs enligt 21 § att mer än hälften av styrelseledamöter eller det högre antal som föreskrivs i bolagsordningen är närvarande. Med styrelseledamöter avses det antal som ska finnas enligt bolagsordningen eller, om där endast anges lägsta och högsta antal, det antal som ska finnas enligt bolagsordningen och bolagsstämmans beslut (prop. 1975:103 s. 379). För publika aktiebolag är vidare föreskrivet i 46 § att styrelsen ska ha minst tre ledamöter. Uppdraget som styrelseledamot upphör om ledamoten eller den som har utsett henne eller honom anmäler att det ska upphöra (14 §). Av 13 § framgår att en sådan ändring har verkan först från den tidpunkt då anmälan om ändringen kom in till , eller från den senare tidpunkt som anges i det beslut som anmälan grundar sig på. Om en ledamots uppdrag upphör ska kvarvarande ledamöter enligt 15 § vidta åtgärder för att en ny ledamot utses för den återstående mandatti- den. Om styrelsen är beslutför med kvarstående ledamöter får dock frågan anstå till nästa årsstämma. Styrelsen kan enligt 37 § bemyndiga en styrelsele- damot, den verkställande direktören eller någon annan att företräda bolaget och teckna dess firma. Det kan emellertid föreskrivas i bolagsordningen att ett sådant bemyndigande inte får lämnas eller endast får lämnas på vissa villkor. Som huvudregel är det alltså styrelsen som företräder bolaget och är behö- rig att ansöka om bolagets försättande i konkurs. Om en borgenär ansöker om konkurs beträffande ett aktiebolag följer emellertid av 9 § delgivningslagen (1970:428) att ansökan ska lämnas till någon som har rätt att företräda bolaget eller, om fler är gemensamt behöriga, till någon av dem. I sådana fall räcker det att en styrelseledamot delges ansökan för att bolaget ska anses delgivet. Tingsrätten har uppgett att om det bedömdes att hade behörighet att göra ansökan skulle domstolen utan dröjsmål besluta om försättande i konkurs, såvida de materiella förutsättningarna för ett sådant beslut var upp- 2 010 /1 1:JO1 Enligt tingsrätten saknade den omständigheten att styrelsen inte var fulltalig betydelse vid den vidare prövningen av behörigheten. Vid sin pröv- ning har tingsrätten sedan funnit att var behörig att på bolagets vägnar ansöka om konkurs. Att avgöra om en sökande är behörig att företräda ett aktiebolag som begär att bli försatt i konkurs, eller som önskar överklaga ett konkursbeslut, kan stundom fordra mera ingående överväganden (se t.ex. NJA 2005 s. 729 samt RH 1993:142 och 2004:33, som samtliga gäller frågan om ett aktiebolags styrelses behörighet att företräda bolaget i ett konkursärende). Den prövning som sker av en persons eller ett bolags egen ansökan om konkurs är i vissa avseenden summarisk. Ett konkursbeslut medför emellertid långtgående rättsverkningar, och det är dessutom så att ett beslut att försätta ett bolag i konkurs på ansökan av en icke behörig styrelse i princip endast kan överklagas av behörig ställföreträdare för bolaget (NJA 1997 s. 168). Det kan därför sägas vara av särskild vikt att tingsrätten noggrant prövar behörighets- frågan. Det förhållandet att styrelsen i skulle bestå av fyra leda- möter innebar att det enligt 8 kap. 21 § ABL krävdes att minst tre ledamöter närvarade för att styrelsen skulle vara beslutför. Eftersom styrelsen vid den aktuella tidpunkten bestod av endast två ledamöter saknade styrelsen möjlig- het att företräda bolaget.