frsrdg · GY04JO1 · 2010-11-10 00:00:00 — för mitt beslut fanns det fängelse- straff för båda som inte var avtjänade. S. hade 3 månader och som inte var avtjänade och B. hade ett sammanlagt fängelsestraff och som inte var avtjänat. Härutöver bör beaktas att om det av väsentliga eller enskilda intressen fö- religger något hinder för en begränsning av förundersökningen. Av vad som framgår av förarbeten och anvisningar från Riksåklagaren torde det av all- mänt intresse inte finnas något hinder för att i detta fall begränsa förunder- sökningen. Frågan gäller då om det finns väsentliga enskilda intressen som skulle utgöra ett hinder. Enligt mitt förmenande finns inte detta. Då det gäller målsägandens möjlighet att ersättas för uppkomna skador torde det knappast finnas några möjligheter att vända sig mot de misstänkta och den vägen erhål- la ersättning. Här bör beaktas möjligheten för målsäganden att genom försäk- ringar skydda sig mot denna typen av brott för att kunna utfå ersättning i förekommande fall. Möjligen skulle den integritetskränkning som brottet medfört kunna vara ett hinder. I detta fall bodde dock inte målsäganden på fastigheten och härutöver kunde inte konstateras att egendom stulits. I Riks- åklagarens anvisningar för åklagare anges att en grov kränkning av integrite- ten kan vara ett väsentligt enskilt intresse som hindrar förundersökningsbe- gränsning. Vad som exempel är då gärningar med utstuderade inslag av hot eller våld. Den situationen förelåg inte i detta fall. Mot angivna bakgrund anser jag det beslut jag fattat vara rimligt och i överensstämmelse med de bestämmelser som gäller för förundersökningsbe- gränsningar. Ärendet rör en åklagares beslut om förundersökningsbegränsning mot två misstänkta personer, en kvinna (.) och en man (B.). Bakgrunden i kronolo- gisk ordning är följande. Kvinnan förekommer under 31 avsnitt i belastningsregistret. Den 24 okto- ber dömdes hon av tingrätt för snatteri och olovlig körning, grovt brott, till fängelse samt förklarades villkorligt medgiven frihet till av en månad förverkad. Mannen förekommer under 47 avsnitt i belastningsregistret. beslutade Hovrätten för Nedre i slutligt beslut att tidigare utdömd skyddstillsyn med särskild behandlingsplan skulle undanröjas och bestämde påföljden till tre månaders fängelse. Han dömdes av till fängelse avseende bl.a. flera fall av olov- lig körning, grovt brott samt snatteri. dömdes han av avseende bl.a. flera fall av olovlig körning, grovt brott och snatterier, till fängelse . påbörjade han verkställigheten av de ådömda fängelsestraffen, om tillhopa 7 månader . Åklagarkammaren i (K 24972-07). Brottstiden var angiven till . inkom till kammaren träffrapport och sakkunnigutlåtande från SKL avseende spår från aktuell brottsplats. Handlingarna utvisade att kvinnan och mannen avsatt spår på brottsplatsen. 2 010 /1 1:JO1 Åklagaren väckte åtal mot båda. Kvinnan åtalades för ett fall av olovlig körning, grovt brott och rattfylleri. Mannen åtalades för tre fall av olovlig körning, grovt brott, två fall av rattfylleri samt brott mot knivlagen. Beträffande ovan angiven stöld beslutade åklagaren med stöd av 23 kap. 4 a § första stycket 2 att förundersökningen skul- le läggas ned mot båda. Beträffande vilka rättsliga överväganden åklagaren gjorde vid sitt beslut om förundersökningsbegränsning hänvisas till åklagarens skrivelse samt kammarchefens yttrande. I skrivelsen har åklagaren även redogjort för sin bedömning av rubriceringsfrågan. Det kan tilläggas att åklagaren vid sitt beslutsfattande endast haft tillgång till anmälan, träffrapport och sakkunnigut- låtande. Den tekniska undersökning som polisen gjort, där det bl.a. framgår att visst gods hade stulits på fastigheten, har således åklagaren inte haft till- gång till. Kvinnan dömdes av tingrätt till fängelse avseende ett fall av olovlig körning, grovt brott. Mannen dömdes för de brott han åtalats för, bl.a. flera fall av olovlig körning, grovt brott, till fängelse en månad. Vid tiden för den senaste domen har kvinnan ännu inte verkställt tidigare ådömda fängelsestraff om tillhopa . Mannen påbörjade, som tidi- gare nämnts, verkställigheten av tidigare ådömda fängelsestraff den 28 okto- ber 2007. Reglerna om förundersökning finns i 23 kap. (RB). Enligt 1 § ska förundersökning inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Av 4 § andra stycket framgår att en förundersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medgiver. Om det inte längre finns anled- ning till förundersökningens fullföljande ska den nedläggas. Enligt 4 a § första stycket får förundersökning vidare läggas ned såvitt nu är av intresse om det kan antas att åtal för brottet inte skulle komma att ske till följd av bestämmelser om åtalsunderlåtelse i 20 kap. eller om särskild åtalsprövning samt något väsentligt allmänt eller enskilt intresse ej åsidosätts genom att förundersökningen läggs ned. De grundläggande bestämmelserna om åtal finns i 20 kap. RB. Enligt 6 § ska åklagare, om inte annat är föreskrivet, väcka åtal för brott som hör under allmänt åtal. Åklagaren har således enligt denna regel en absolut åtalsplikt. Den absoluta åtalsplikten är dock försedd med flera undantag. Åklagarna har i stor utsträckning anförtrotts en lämplighetsprövning av åtalsfrågan genom bestämmelserna om särskild åtalsprövning och åtalsunderlåtelse. Enligt 7 § första stycket framgår att åklagare får besluta att underlåta åtal för brott (åtalsunderlåtelse) under förutsättning att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse ej åsidosätts såvitt nu är av intresse om den misstänk- te begått annat brott och det utöver påföljden för detta brott inte krävs påföljd med anledning av det föreliggande brottet. I aktuellt fall har åklagaren lagt ned en förundersökning avseende stöld mot två personer. Fråga är om det har förelegat något hinder mot beslut om förun- dersökningsbegränsning i dessa fall. Jag kommer inledningsvis att redogöra för min allmänna syn på förundersökningsbegränsning vid flerfaldig brotts- lighet och därefter övergå till bedömningen av det aktuella fallet. 2 010 /1 1:JO1 Riksåklagarens cirkulär RÅC 1:124, Riksåklagarens allmänna råd om åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsning, är formellt sett upphävt. Den praxis som har utvecklats genom cirkuläret är alltjämt gällande. Åkla- garmyndigheten arbetar med att ta fram riktlinjer angående förundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse. Riktlinjerna förväntas komma ut . Åklagarna är ensamma om att tillämpa de regler som avser förundersök- ningsbegränsning och åtalsunderlåtelse. Reglerna lämnar betydande utrymme för olika bedömningar utifrån vad som är lämpligt i det enskilda fallet. Det huvudsakliga syftet med dessa bestämmelser är processekonomiskt i vid be- märkelse genom att begränsa en utredning till det väsentliga eller att avstå från en onödig rättegång sparas resurser som kan komma till bättre använd- ning för att beivra andra brott. De resursvinster som kan göras finns inte bara i de stora och komplicerade ärendena, utan i minst samma mån genom åter- kommande tillämpning i de mindre ärendena. Vid förundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse vid flerfaldig brottslighet måste man skilja på dels samtidighetsfall, dels successivfall. Sam- tidighetsfallen kännetecknas av att flera brottsmisstankar avseende samma gärningsman föreligger till samtidig bedömning och att personen inte dömts för något av dem. Successivfallen är av två slag, dels då gärningsmannen, efter att ha dömts eller godkänt strafföreläggande för annan brottslighet, miss- tänks ha begått nytt brott före domen eller föreläggandet (nyupptäckt brott), dels då gärningsmannen, efter att ha dömts eller godkänt strafföreläggande för annan brottslighet, misstänks ha begått nytt brott efter domen eller föreläg- gandet (nytt brott). Departementschefen uttalade att i allmänhet är utrymmet för åtalsunderlåtelse och därmed förundersökningsbegränsning störst i samti- dighetsfallen och de successivfall som avser nyupptäckt brottslighet. I det fall där ett nytt brott har begåtts har det ju visat sig att den dömde inte har låtit sig påverkas av domen. Hänsynen till både allmänna och enskilda intressen kan då leda till att åtal bör väckas för det nya brottet (prop. 1984/85:3 s. 31 f. och s. 50). När åklagaren överväger att besluta om förundersökningsbegränsning mås- te flera faktorer beaktas. Vid samtidiga brott och nyupptäckta brott, där förut- sättningarna för förundersökningsbegränsning är som störst, måste åklagaren besvara frågan om den förutsedda eller redan utdömda påföljden framstår som en tillräcklig och adekvat påföljd även med beaktande av de brottsmisstankar som inte utreds och lagförs. Vid denna bedömning måste åklagaren i samti- dighetsfallen pröva om något eller några brott har ett så begränsat straffvärde i förhållande till det samlade straffvärdet, att den senare delen kan anses med- föra en tillräcklig reaktion för brottsligheten i sin helhet. Vid nyupptäckt brottslighet bör man pröva om straffvärdet för det nyupptäckta brottet är så begränsat att den redan utdömda påföljden kan anses tillräcklig för den sam- lade brottsligheten. I de fall åklagaren kan förutse endast små skillnader i straffvärde mellan den brottslighet som ska utgöra bas för en begränsning och den samlade brottsligheten talar starka skäl för att en sådan begränsning görs. Vidare bör bedömningen av utredningstiden övervägas. Det finns ett starkt allmänt intresse av att samhället reagerar rimligt och snabbt på brott. En snabb reaktion är också av värde för den misstänkte. Åklagaren måste även fråga sig om en förundersökningsbegränsning innebär att den samlade brotts- ligheten kan antas föranleda ett annat påföljdsval utan en förundersöknings- begränsning, vilket i så fall talar emot förundersökningsbegränsning (jfr utta- landen i prop. 1984/85:3 s 31 f. och 51). I de fall en dömd person misstänks för att ha begått ett nytt brott efter do- men är utrymmet för att avstå från att utreda det nya brottet väsentligt mindre än då flera brottsmisstankar föreligger vid samtidig prövning. Bakgrunden är, som tidigare nämnts, att den misstänkte vid nytt brott inte har tagit intryck av domen för den tidigare brottsligheten. Det moment av lagtrots som ligger i ett nytt brott gör det till ett självständigt intresse att utreda brottet och föra det till 2 010 /1 1:JO1 Det finns dock även i dessa fall ett visst utrymme att avstå från ut- redning och lagföring. Tydligast är detta då åklagaren kan förutse att det nya brottet om det skulle föras till domstol inte skulle medföra någon ytterli- gare påföljd. Det kan tilläggas att åklagaren är obunden av de regler i 34 kap. som en domstol har att tillämpa vid sammanträffande av brott. En förutsättning för att kunna avstå från att utreda och åtala ett nytt brott är att det nya brottet har begåtts före det att den tidigare påföljden till fullo har verkställts, vilket självfallet inkluderar tid för villkorlig frigivning från fäng- elsestraff. Enligt förarbetena kan åtal underlåtas om brottet kan anses ringa och dessutom ligger i början av prövotiden samt det inte finns några speciella omständigheter som talar där emot. Normalt ska också beslutet att förunder- sökningsbegränsa tas då det återstår verkställighetstid för den tidigare påföljden. Ju tidigare ett begränsningsbeslut kan fattas i förhållande till verkställigheten av den gamla påföljden, desto större får utrymmet att begränsa anses vara. Detsamma får sägas gälla för tidpunkten för det nya brottet. Även i fall då ett åtal för det nya brottet kan förväntas medföra något tillägg till det tidigare straffet finns det enligt min mening skäl att överväga förundersökningsbegränsning. Det är då naturligt att bedömningen görs med särskild uppmärksamhet på de resursbesparingar som ett sådant beslut skulle medföra i det enskilda fallet. Man bör också sätta tillägget i relation till det tidigare straffet. Ett ådömt långvarigt fängelsestraff kan då få utgöra grund för att inte utreda ett brott som skulle ha föranlett ett kortvarigt särskilt fängelse- straff (jfr a.a. s. 31 f och s. 51). Gemensamt för samtliga fall där beslut om förundersökningsbegränsning övervägs är att åklagaren måste beakta om det föreligger några väsentliga all- männa eller enskilda intressen som hindrar en förundersökningsbegränsning. Vad gäller allmänna intressen kan ett sådant vara att egendom till ett betydan- de värde bör förverkas. Ett annat exempel är att ansvarstalan är en förutsätt- ning för t.ex. näringsförbud. Detsamma kan bli aktuellt när brottet har bety- delse för återkallelse av körkort, yrkeslegitimation eller liknande (jfr a.a. s. 22). Vid prövningen av dessa och andra väsentliga intressen bör åklagaren, enligt min mening, vara uppmärksam på det angelägna allmänna intresset av att spara utredningsresurser och snabbt få till stånd en godtagbar påföljd. Vid bedömningen om det föreligger något väsentligt enskilt intresse som hindrar förundersökningsbegränsning ska hela brottsofferperspektivet beak- tas. Frågan om enskilt anspråk har dock särskild betydelse. Vid avgörande av om detta intresse är väsentligt ska framför allt beaktas anspråkets storlek i förhållande till parternas ekonomiska förhållanden och målsägandens möjlig- het att bli tillgodosedd på annat sätt, t.ex. genom försäkring eller genom att den misstänkte ersätter eller avhjälper den skada som målsäganden fått utstå (a.a. s. 23, jfr dock annan uppfattning Fitger, på Internet 20:7 s. 3). Den grova kränkning av integriteten som brottet har inneburit för målsäganden kan också vara av sådant slag att åtal bör väckas redan av det skälet. Det är främst sexualbrott, fridskränkningsbrott och andra gärningar med utstuderade inslag av hot eller våld som aktualiserar en sådan bedömning (jfr a.a. s. 23). I aktuellt fall har åklagaren beslutat om förundersökningsbegränsning mot både mannen och kvinnan. Båda förekommer frekvent i belastningsregistret, främst avseende trafikbrott men även till viss del tillgreppsbrott. Frågan är som sagt om det har förelegat något hinder mot att besluta om förundersök- ningsbegränsning. Det kan inledningsvis konstateras, som har nämnts, att reglerna om förundersökningsbegränsning lämnar betydande ut- rymme för olika bedömningar utifrån vad som är lämpligt i det enskilda fallet. Vad gäller kvinnan kan det noteras att den aktuella brottsmisstanken om stöld som begicks varit att bedöma som ett nyupp- täckt brott eftersom gärningen begåtts före domen men också som ett samtidighetsfall eftersom även andra brottsmisstankar förelåg för bedömning. 2 010 /1 1:JO1 Vad gäller mannen kan det noteras att den aktuella brottsmisstanken om stöld var att bedöma som ett nytt brott eftersom gärningen begåtts efter do- men och även som ett samtidighetsfall eftersom också andra brottsmisstankar förelåg för bedömning. Gemensamt för både mannen och kvinnan var att de vid tiden för beslutet om förundersökningsbegränsning ännu inte hade avtjänat tidigare ådömda fängelsestraff. Mannen skulle avtjäna 7 månader och och kvinnan skulle avtjäna 3 månader. Mannen påbörjade sin verkställighet omkring beslutet om förundersökningsbegränsning fattades. Kvinnan synes ännu inte ha påbörjat sin verkställighet. Åklagaren har lagt ned förundersökningen mot båda med hänvisning till att åtal hade väckts för annan brottslighet och att den förväntade påföljden var tillräcklig för att omfatta också den nu aktuella brottsligheten. Åklagaren har upplyst att han i båda fallen kunde förutse att mannen och kvinnan skulle dö- mas till kortare fängelsestraff vilket sedermera skedde. Han har vidare anfört att såväl kvinnan som mannen hade tidigare ådömda påföljder som ännu inte hade verkställts vid tiden för hans beslut. Åklagaren har således beaktat både förväntad påföljd och tidigare ådömd påföljd. I ärende- system kan dock endast en förvald motivering väljas. I detta fall har åklagaren således valt att hänvisa till den förväntade påföljden. Jag delar åklagarens bedömning att den aktuella gärningen inte ska bedö- mas som grov stöld. Enligt min mening är den i stället att bedöma som stöld. Straffvärdet för aktuell stöld torde vara ett kortare fängelsestraff. I enlighet med vad jag tidigare anfört talar starka skäl för förundersökningsbegränsning vid nyupptäckt brottslighet när åklagaren kan förutse små skillnader i straff- värde mellan den brottslighet som ska utgöra bas för en begränsning och den samlade brottslighetens straffvärde. När det gäller nya brott finns det som jag redogjort för visst utrymme för att besluta om förundersöknings- begränsning även om det vid ett åtal skulle förväntas något tillägg till det tidigare straffet. Vid bedömningen av om den samlade påföljden är tillräcklig och adekvat i de båda fallen bör det också beaktas att åtal skett för andra brott vilka sedan föranlett ytterligare påföljd. Enligt min mening har straffvärdet av aktuell gärning inte hindrat en förundersökningsbegränsning, dock hade det legat närmast till hands att i beslutsmotiveringen hänvisa till tidigare ådömda påföljder. Fråga är då om det har förelegat något väsentligt allmänt intresse som hindrat förundersökningsbegränsning. Varken brottets svårhet eller omstän- digheterna i övrigt kring detta kan anses utgöra ett sådant väsentligt allmänt intresse. Slutligen är frågan om det har förelegat något väsentligt enskilt intresse som hindrat förundersökningsbegränsning. Av handlingarna kan utläsas att viss egendom tillgripits (alkoholhaltiga drycker, knivar och bensin) och att vissa skador uppstått i fastigheten. Värdet härav torde vara tämligen begrän- sat. Åklagaren har upplyst att det kan antas att de misstänktas ekonomiska förhållanden inte var sådana att de vid en fällande dom kunde förväntas kunna ersätta målsäganden. I flertalet fall täcks även dylika skador av försäkringsbo- lag, med undantag för självrisken. Det har inte heller varit fråga om ett brott som medfört en grov integritetskränkning. Jag delar därför åklagarens be- dömning att det inte har förelegat något väsentligt enskilt intresse som hindrat en förundersökningsbegränsning. Sammanfattningsvis anser jag att det har funnits förutsättningar att besluta om förundersökningsbegränsning i dessa fall. Därefter inhämtades Riksåklagarens riktlinjer (RåR 2008:2) rörande Förun- dersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse som började tillämpas . 2 010 /1 1:JO1 Av utredningen framgår att en anmälan om stöld i ett boningshus och en la- dugård på en jordbruksfastighet upprättades . Huset ska för inbrottet ha stått obebott. Sedan vissa utredningsåtgär- der vidtagits vid vilka man bl.a. säkrat dna-spår från två personer lade Chris- ter Sammens ned förundersökningen med stöd av 23 kap. 4 a § första stycket 2 (RB). väckte han åtal mot de två personer vilkas dna säkrats på brottsplatsen. Kvinnan åtalades för ett fall av olovlig körning, grovt brott och rattfylleri. Mannen åtalades för tre fall av olovlig körning, grovt brott, två fall av rattfylleri samt brott mot kniv- lagen. Svensk straffprocessrätt bygger på principen om åklagares absoluta åtalsplikt (20 kap. 6 § RB) med vilken bl.a. följer en skyldighet att inleda förundersök- ning när det finns anledning att anta att ett brott begåtts (23 kap. 1 § RB). Från dessa regler görs dock undantag bl.a. genom de bestämmelser som ger möjlighet att begränsa en förundersökning. Dessa regler innebär att en förun- dersökning under vissa förutsättningar kan läggas ned trots att det finns anledning till dess fullföljande (Fitger, , del 2, s. 23:30). Enligt 23 kap. 4 a § RB får således en förundersökning läggas ned bl.a. om det kan antas att åtal för brottet inte skulle komma att ske till följd av be- stämmelser om åtalsunderlåtelse i 20 kap. eller om särskild åtalsprövning samt något väsentligt allmänt eller enskilt intresse ej åsidosätts genom att förundersökningen läggs ned. I aktuellt ärende har förundersökningsbegräns- ningen beslutats med stöd av 20 kap. 7 § första stycket 3 RB av vilken be- stämmelse framgår att åtalsunderlåtelse får meddelas om den misstänkte be- gått annat brott och det utöver påföljden för detta brott inte krävs påföljd med anledning av det föreliggande brottet. Regleringen, som gällt i sak oförändrad sedan tillkomst, syftar som också utvecklat i sitt yttrande på två grupper av fall, nämligen s.k. samtidighetsfall och s.k. successivfall. Den förra gruppen avser fall då någon misstänks för flera brott men ännu inte dömts för något av dem. Den senare gruppen omfattar två situationer. Den ena innebär att någon dömts för ett brott och det sedan upptäcks att han före domen begått ytterligare ett brott (nyupptäckt brott). Den andra situatio- nen avser att han begått nytt brott efter det att han dömts för något annat brott (nytt brott). I båda fallen förutsätts att den misstänkte ännu inte helt avtjänat den tidigare ådömda påföljden (se Fitger a.a., s. 20:25 f.). När åklagares möj- lighet att besluta om åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsning ut- vidgades anfördes i författningskommentaren till 20 kap. 7 § RB att de tidigare stränga kraven i fråga om jämförelsen i påföljdshänseende mellan det aktuella brottet och övrig brottslighet hade mildrats. Åklagaren skulle numera göra en bedömning av om den beräknade eller redan utdömda påföljden för övriga brott kunde anses tillräcklig för all brottslighet (prop. 1984/85:3 s. 50). 2 010 /1 1:JO1 I propositionen anfördes vidare bl.a. följande. En utvidgad möjlighet till åtalsunderlåtelse framstår som särskilt angelägen vad gäller seriebrottslighe- ten och andra samtidighetsfall. Utvidgningen bör möjliggöra att utredningen kan inriktas på vissa typfall i en serie brott, vilka belyser brottsligheten i dess helhet. Även i successivfallen talar processekonomiska skäl för en utvidgning. Jag tänker här särskilt på sådana fall när det sedan någon dömts för brott upptäcks att denne före domen begått ytterligare brott av samma karaktär. I återfallssi- tuationerna kan dock skälen för åtal väga tyngre (s. 31). Det kan nämnas att dåvarande riksåklagaren i ett dokument betecknat Rättsliga utvecklingsstrategier 20072009 bl.a. uttalat att Möjligheterna till begränsning av förundersökning ska tillämpas mer offensivt och enhetligt, i syfte att effektivisera resursutnyttjandet, förkorta genomströmningstiderna och för att kunna göra nödvändiga prioriteringar (s. 9). Fitger uttalar i sin kommentar till bestämmelsen i 23 kap. 4 a § RB bl.a. att ett beslut att lägga ned förundersökningen kan fattas på vilket stadium som helst så länge undersökningen inte slutförts. Ju mindre som återstår att utreda, desto starkare blir dock givetvis skälen att låta förundersökningen fortsätta. Detta innebär också att målsägandens och den misstänktes eventuella intres- sen av att undersökningen fullföljs väger allt tyngre. Vidare gäller att sedan någon underättats angående misstanke om brott hans eventuella intresse av att förundersökningen fullföljs bör tillmätas större betydelse än om frågan upp- kommit i ett tidigare skede (a.a. s. 23:31). Jag anser för min del att när det gäller hänsynen till enskildas intressen är det särskilt målsägandens intressen som bör stå i blickpunkten. Förundersök- ningsbegränsning aktualiseras ju, i sådana situationer som det här är fråga om, när en gärningsman misstänks ha begått flera brott, eller successivt. Denne har då mera sällan intresse av att samtliga utredningar fullföljs och eventuellt leder till åtal. För brottsoffret å andra sidan är det normalt fråga om att denne drabbas av ett brott och dess verkningar. Det är då viktigt för målsägandens tilltro till de rättsvårdande myndigheterna att brott av någon svårhetsgrad, som med en rimlig arbetsinsats är möjliga att utreda, som huvudregel också utreds. Detta synsätt återspeglas också i vad Lagrådets flesta ledamöter gav ut- tryck för lagstiftningsärende: