frsrdg · GY04JO1 · 2010-11-10 00:00:00 — Ett beslut om att en intagen i sitt bostadsrum får inneha viss egen- dom utgör i princip hinder mot att egendomen formlöst omhändertas eller utvisiteras. För att egendomen ska kunna omhändertas krävs enligt min mening att Kriminalvården omprövar det tidigare beslutet och formligen återkallar det. Genom ett sådant förfarande kan den intagne få till stånd en prövning av om det funnits förutsättningar att återkalla innehavsbeslutet. Anstalten hantering har inneburit att T.K. betagits denna möjlighet. Det är jag kritisk till. Jag finner inte här skäl att närmare gå in på frågan om den av Kriminal- vården åberopade författningsändringen kunde ha utgjort skäl att återkalla T.K:s innehavsbeslut. Jag nöjer mig med att uttrycka viss tveksamhet till det (se RÅ 1995 ref. 10). Enligt 39 b § förordningen (1974:248) om kriminalvård i anstalt (kriminal- vårdsförordningen) ska egendom som tas om hand i samband med kroppsvisi- tation, kroppsbesiktning eller annan undersökning eller i enlighet med 84 § kriminalvårdslagen lagen förtecknas. Förteckningen ska skrivas under av den intagne och den som har verkställt omhändertagandet. Vägrar den intagne att skriva under ska, om det är möjligt, ytterligare en tjänsteman skriva under förteckningen. Jag kan instämma i vad Kriminalvården anfört i remissvaret om utform- ningen av den nämnda bestämmelsen i förhållande till visitationer av intagnas bostadsrum. Det viktiga i sådana situationer, där det enligt uppgift hör till undantagen att den intagne närvarar, måste vara att den intagne i före- kommande fall får besked om att egendom har omhändertagits (jfr 27 kap. 11 § ) och att den formella, liksom den fysiska, hanteringen av de omhändertagna föremålen sker på ett säkert sätt. Bestämmelsen har emellertid den ordalydelse den har, och Kriminalvården måste förhålla sig härtill på bästa möjliga sätt. Som Kriminalvården nämnt har jag i ett tidigare beslut förordat att den intagne i nu aktuella situationer ges tillfälle att i efter- hand skriva under visitationsprotokollet, trots att han eller hon inte varit när- varande vid visitationen. Den intagne bör i det sammanhanget beredas tillfälle att inspektera de omhändertagna föremålen. 2 010 /1 1:JO1 När det gäller anstalten agerande i aktuellt avseende informera- des T.K. om omhändertagandet av cd-spelaren och vissa andra föremål ge- nom ett meddelande, som hade undertecknats av en kriminalvårdstjänsteman. Hanteringen uppfyllde inte de krav som ställs upp i 39 b § kriminalvårdsför- ordningen och förtjänar följaktligen kritik. Kroppsundersökning av en person som avsett att besöka en intagen (Dnr 1076-2008) I en anmälan, som kom in till JO , klagade . på be- handlingen av honom när han skulle besöka sin intagne bror i anstalten . anförde bl.a. följande. I anstalten markerade Kriminalvårdens narkotikahund att det fanns narko- tika på honom. Kriminalvårdstjänstemännen förde honom då till ett väntrum. En vakt ställde sig vid dörren och höll honom under uppsikt. Han besöktes av bl.a. anstaltens vaktchef. förklarade att han hade tagit ett receptfritt stolpiller. blev han förflyttad till ett annat rum och informera- des om att besöket hos brodern hade ställts in och att ärendet skulle tas över av polis. Två kvinnliga poliser anlände till anstalten. De underrättade honom om att han var misstänkt för narkotikabrott och förklarade att de skulle utföra en kroppsvisitation av honom. Inför denna tillkallade poliserna en manlig vakt från kriminalvården. uppmanades att ta av sig alla kläder. När han hade gjort det blev han tillsagd att dels ställa sig vid ett fönster och låta den manliga vakten titta under hans könsorgan, dels ställa sig mot väggen och sära på skinkorna. Efter händelsen transporterade polisen honom till sjukhus där han fick ge- nomgå en kroppsbesiktning. Han blev till slut friad från misstankarna om narkotikabrott. framställde en begäran om skadestånd. Anmälan remitterades till Kriminalvården för yttrande. I sitt remissvar anför- de myndigheten, huvudkontoret, genom generaldirektören , bl.a. följande. Användningen av narkotikahundar är ett led i Kriminalvårdens strategi att, i enlighet med regeringens uppdrag, bekämpa förekomsten och nyttjandet av narkotiska preparat inom myndighetens olika verksamheter för att kunna 2 010 /1 1:JO1 uppnå i sin helhet narkotikafria anstalter och därmed kunna erbjuda dömda personer en verkställighet fri från narkotika. En stor del av den narkotika som förs in i anstalter smugglas in och överlämnas i samband med besök. I syfte att förhindra denna införsel har Kriminalvården skärpt rutinerna även för kontroll av personer som passerar in i anstalt. Kontroll av den besökandes personliga förhållanden inför beviljande av besökstillstånd sker bl.a. genom registerslagningar. Kontroll sker även på plats genom bl.a. den teknikstödda visitationsverksamheten i den allmänna inpasseringskontrollen. Därvid används narkotikahundar för att förhindra och upptäcka införsel av narkotika. I kriminalvårdens kontroll- och säkerhetsarbete används egna tjänstehun- dar vilka uteslutande är narkotikasökhundar. Narkotikahunden med hundföra- re, hundekipaget, har till uppgift att bistå annan kriminalvårdspersonal vid säkerhets- och kontrollarbete inom för att förhindra införan- det av droger på anstalter och häkten samt för att upptäcka och omhänderta droger som har tagits in. Hundekipage används vid visitationer av lokaler och personer samt vid granskning av brev och andra försändelser. För verksamhe- ten med narkotikahundar har Kriminalvården utarbetat särskilda riktlinjer. Kriminalvården genomför löpande utbildning och kontroll av hundförare och hundar. Hundekipagen kvalitetssäkras genom en särskild kontroll med efterföljande certifiering. I utbildningen av hundekipagen ingår bland annat tillvägagångssättet vid sök mot person och hur man bemöter en person som ska visiteras med hjälp av hund. Narkotikahundarna är tränade till att genom markering visa hundföraren att de detekterat lukt av narkotika. Kriminalvården genomför visitationer av person med hjälp av hundekipage enligt två modeller. Den ena modellen, tullfiltermodellen, innebär att hun- den söker mot person som gående passerar förbi hunden. Den andra model- len, pallmodellen, innebär att hunden söker mot en person som sitter på en pall. Den sistnämnda metoden användes i det här aktuella fallet. Personen sitter därvid med båda fötterna på golvet i en helt naturlig sittställning. Narko- tikahunden får därefter nosa mot personen. Hundföraren, som håller hunden i koppel, ska ha kontroll över narkotikahunden, vara uppmärksam på att narko- tikahunden inte blir för närgången och läsa av narkotikahundens signaler och eventuell rädsla hos sökpersonen. Hundföraren styr visitationen så att den blir så skonsam som möjligt för den berörda personen. Narkotika- hunden är tränad till att markera för hundföraren då den uppfattar en indika- tion på narkotika. Om en narkotikahund markerar talar detta starkt för att be- sökaren har haft någon form av befattning med narkotika. Efter en markering kan, utifrån det enskilda fallet, andra kontrollåtgärder vidtas. Utredning har inhämtats från bl.a. Av utredningen har följande framkommit i fråga om besöksrutinerna vid anstal- ten och omständigheterna kring den aktuella händelsen. Varje person som godkänns som besökare får en skrivelse skickad till sig [ ]. Av skrivelsen framgår bl.a. följande. Alla besökare måste gå igenom den allmänna inpasseringskontrollen. Kontrollen genomförs i första hand med hjälp av metalldetektorbåge. Även andra undersökningsmetoder, som narko- tikahund om sådan finns tillgänglig eller genomsökning av kläder, kan an- vändas om anstalten finner det nödvändigt. Besökaren kan inte tvingas att undergå kroppsvisitation men kommer att avvisas från anstalten vid vägran. Besökare informeras vidare, genom anslag vid den första dörren som passeras vid ankomsten till anstalten, om att det förekommer kontroll med narkotika- hund. Anslagen har följande lydelse: Stickprovskontroll med narkotikahund. Följ personalens anvisningar. kompletterades den vanliga visitationen av besökare med att en narkotikahund fanns på plats. passerat den vanliga inpas- seringskontrollen blev han hänvisad till besöksväntrummet. 2 010 /1 1:JO1 des om att narkotikahunden fanns på plats och om hur en sökning med hun- den går till och hade inga invändningar mot att en sökning gjordes. En hund- förare genomförde därefter en sökning enligt den s.k. pallmodellen mot A.B. Under sökningen rörde hundens nos vid A.B. Hunden fattade stort intresse för A.B. och markerade tydligt mot honom. fördes då tillbaka till ett vänt- rum. tog anstaltens vakthavande befäl över ärendet och på- talade för A.B. att hunden markerat mot honom. svarade då att han tagit ett receptfritt stolpiller och att han dagen innan varit på fest och möjligen kommit i kontakt med narkotika då. Efter att vakthavande befä- let pratat med A.B. beslutade kriminalvårdsinspektören för säkerhet att poli- sen skulle kontaktas. Huruvida polisen kontaktas efter en hundmarkering avgörs från fall till fall. Anstalten fick inget besked från polisen om polisen skulle komma till anstalten eller inte. stannade i väntrummet i avvaktan på att anstaltens vakthavande befäl skulle besluta om A.B. skulle avvisas från anstalten eller inte. Polis anlände till anstalten som vakthavande befälet beslutat att avvisa A.B. Polisen tog då över ärendet. Det är riktigt att en kriminalvårdare var närvarande när polisen därefter, på egna befogenheter och grunder, visiterade A.B. Vårdarens närvaro initierades av poliserna, vilka båda var kvinnor, eftersom A.B. upplevde situationen som genant. Det enda kriminalvårdaren gjorde, förutom att vara närvarande, var att söka igenom A.B:s kläder. Vårdaren hjälpte inte poliserna med att under- söka A.B:s kropp. Enligt artikel 3 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna får ingen utsättas för tortyr, omänsk- lig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Varje medborgare är vidare enligt vad som följer av 2 kap. regeringsfor- men gentemot det allmänna skyddad mot påtvingade kroppsliga ingrepp samt mot kroppsvisitation. Begränsningar av denna rättighet får göras i lag enligt vad som framgår av 2 kap. 12 § regeringsformen. Av 29 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) framgår bl.a. följande. En intagen får ta emot besök i den utsträckning det lämpligen kan ske. En intagen får inte ta emot besök som kan äventyra säkerheten i anstalten eller som kan motverka den intagnes anpassning i samhället eller annars vara till skada för den intagne eller annan. Som villkor för besök kan av säker- hetsskäl föreskrivas att den besökande underkastar sig kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning. Av 29 a § KvaL framgår att Kriminalvården får besluta att samtliga perso- ner som passerar in i anstalten ska kroppsvisiteras (allmän inpasseringskon- troll) om det är nödvändigt för att upprätthålla säkerheten vid en viss sluten anstalt. Syftet med allmän inpasseringskontroll ska vara att söka efter otillåtna föremål. Skriftliga meddelanden får inte granskas. Kriminalvården har be- slutat om allmän inpasseringskontroll vid anstalten . Något undantag från den allmänna inpasseringskontrollen har inte medgivits. Enligt 52 c § KvaL får kroppsvisitation eller kroppsbesiktning inte göras mer ingående än vad ändamålet med åtgärden kräver. All den hänsyn som omständigheterna medger ska iakttas. Om möjligt ska ett vittne närvara. Enligt 4 kap. 12 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för verk- ställighet i anstalt (KVFS 2006:26, som gällde vid tiden för klagomålet; an- staltsföreskrifterna) ska besökaren, före sammanträffandet med den intagne, informeras om vad besökare får medföra vid besöket och att han eller hon kan bli föremål för kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning både före och efter besöket. Vidare framgår av bestämmelsen att anstalten skall överväga att göra en polisanmälan om det vid visitation av en besökare påträffas bl.a. dro- 2 010 /1 1:JO1 ger [bestämmelsen motsvaras av 4 kap. 19 § KVFS 2008:3, numera KVFS 2009:4, JO:s anm.]. Undersökning av en person med hjälp av narkotikahund på det sätt som är aktuellt i detta fall, dvs. med pallmodellen, kan utgöra en kroppsvisitation oavsett om hunden rör vid den undersökta personen eller inte (jfr JO:s beslut och Kriminalvårdens yttrande i det ärendet). En sådan undersökning utgör således en åtgärd som Kriminalvården enligt 29 § KvaL får föreskriva som villkor för besök, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl. har hänvisat till en sida på Kriminalvårdens webbplats, där Kriminal- vårdens säkerhetschef anför bl.a. att hunden ska indikera att här är det intressant, men den får inte hoppa upp och krafsa eller komma i kontakt med besökaren. Detta uttalande tar sikte på undersökning med tull- filtermodellen. Kriminalvården företar numera även undersökningar med pallmodellen, och som framgår av vad som anförts ovan kan det vid sådan undersökning hända att hunden kommer i kontakt med den som undersöks. Målsättningen är dock att sådan kontakt skall förekomma i sådan liten ut- sträckning som möjligt. Att hunden inte skall hoppa eller krafsa på den som undersöks gäller naturligtvis alltjämt. Den aktuella texten på webbplatsen är ändrad. En narkotikahunds markering är en mycket säker indikation på att den som hunden markerar för har haft befattning med narkotika. Vid markering för en besökare har Kriminalvården att endera avvisa besökaren eller, under vissa förhållanden, tillåta besöket efter ytterligare kontrollåtgärder och med bevak- ning. Besökarens agerande vid hundens markering och andra omständigheter kan påverka utgången, men i normalfallet ställs besöket in och besökaren avvisas från anstalten. Det sker dock inte med automatik utan kräver att ett beslut härom fattas. Kriminalvårdens förebyggande verksamhet med narkoti- kahundar upplevs som mycket effektivt och det är sällan en hund markerar för narkotika. Verksamheten kan inte organiseras så att det ständigt finns en be- slutsfattare till hands för att fatta eventuella beslut om avvisning av besökare och en viss väntetid innan ett beslut i anledning av hundens mar- kering fattas måste således accepteras. Kriminalvårdens verksamhetscontrollers har granskat Kriminalvårdens hundverksamhet. I en rapport föreslogs bl.a. att tydliga anvisningar för be- slutsgång och tillvägagångssätt i de fall där en narkotikahund markerar mot en besökare arbetas fram (Granskning av Kriminalvårdens hundtjänst, 2008- 04-24, Rapport nr 19 från Kriminalvårdens verksamhetskontroll). Parallellt med controllerfunktionens arbete med granskning av hundverksamheten på- går ett arbete med revidering av Kriminalvårdens styrande dokument såvitt avser visitation, bl.a. med hund. Vad gäller visitationen av A.B. ansåg Kriminalvår- den efter en individuell bedömning att en undersökning med hundekipage var nödvändig av säkerhetsskäl. A.B., som i förväg informerats om att sådan undersökning kunde komma att ske men att det inte kunde ske mot hans vilja, samtyckte till att åtgärden genomfördes. Vid undersökningen markerade hun- den. Frågan om A.B. hade rätt att neka till att undergå kroppsvisitation upp- kom inte vid själva undersökningstillfället. Det är således i och för sig riktigt att personalen inte vid undersökningen upplyste A.B. Kriminal- vården kan dock inte se annat än att A.B. informerats om förutsättningarna för besöket på ett korrekt sätt genom den skrivelse som anstalten skickade till honom. När hunden markerade anmäldes detta till vakthavande befäl. Kriminal- vården har inte någon laglig möjlighet att tvångsvis kvarhålla personer vid misstanke om brott utöver envarsgripande jämlikt 24 kap. 7 § RB. kvar- hölls inte i avvaktan på beslut och kunde när som helst ha bett att få lämna 2 010 /1 1:JO1 anstalten (det kan här noteras att det kan ta tämligen att lämna anstal- ten eftersom låsta dörrar m.m. skall passeras och besökaren måste följas åt av personal). Av att döma uppfattade han sig dock möjligen som kvarhållen. Frågan synes inte ha diskuterats vid besöket. Av den skrivel- se som anstalten skickar till alla besökare framgår att en besökare inte har någon skyldighet att underkasta sig kroppsvisitation. Det framgår dock inte på ett tydligt sätt att en besökare när som helst kan välja att lämna anstal- ten och det hade möjligen varit lämpligt att anstalten upplyste A.B. I sammanhanget bör framhållas att Kriminalvården i och för sig anser att det borde finnas laglig möjlighet för Kriminalvården att kvarhålla en besökare i avvaktan på att polis anländer när det föreligger misstanke om brott. Krimi- nalvården har gjort en framställning till regeringen om detta, se [ ]. Eftersom , möjligen till följd av att han uppfattade sig som kvarhållen, kom att kvarbli i anstalten i avvaktan på beslut hölls han under uppsikt. Att hålla uppsikt över en besökare i en situation av detta slag, så att besökaren inte vidtar åtgärder som kan medföra fara för ordningen och säkerheten i anstalten, ter sig som självklart. När beslut att avvisa A.B. från anstalten se- dan fattades anlände polisen, som synes ha fattat beslut om kvarhål- lande m.m. utifrån det regelverk som gäller för deras verksamhet. Enligt de uppgifter som framkommit var en kriminalvårdare närvarande när polisen genomförde vad som verkar utgöra en kroppsbesiktning. Enligt anstaltens uppgifter agerade emellertid inte vårdaren på det sätt som A.B. uppger utan var på polisens uppmaning närvarande i egenskap av man och sökte igenom A.B:s kläder polisen undersökte A.B. A.B:s uppgif- ter om vårdarens medverkan är således felaktig. Eftersom vårdaren var närva- rande efter polisens uppmaning ankommer det på polisen att svara för under vilka förutsättningar denna närvaro begärdes. Kriminalvården kan emellertid inte se annat än att det är lämpligt att Kriminalvården hjälper polisen i en situation som den uppkomna och att det, i likhet med vad som är fallet exem- pelvis när Kriminalvårdens narkotikahundar hjälper polisen vid sökningar, utgör en naturlig samverkansform mellan Kriminalvården och polisen. anför i fråga om skadestånd föranleder inte någon kommentar från Kriminalvården i detta sammanhang. yttrade sig över remissvaret och anförde bl.a. följande. Han kände sig bevakad och instängd i anstalten efter det att han hade genomgått visitationen med narkotikahunden. Kriminalvårdstjänstemannen deltog vid polisens be- siktning genom att uppmana honom att visa sitt könsorgan. Kriminalvården hade vid tillfället inte skickat någon information om besök i anstalten. I ett beslut anförde JO följande. Varje medborgare är enligt 2 kap. 6 § regeringsformen gentemot det allmänna skyddad mot påtvingat kroppsligt ingrepp. Integritetskränkande åtgärder som kroppsbesiktning eller kroppsvisitation kräver enligt denna bestämmelse, jämförd med 12 § samma kapitel, lagstöd. Enligt 29 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (kriminalvårdsla- gen) får en intagen ta emot besök i den utsträckning det lämpligen kan ske. Av fjärde stycket framgår att som villkor för besök kan av säkerhetsskäl före- skrivas att den besökande underkastar sig kroppsvisitation eller ytlig kropps- besiktning. 2 010 /1 1:JO1 Begreppet kroppsvisitation definieras i 28 kap. 11 § tredje stycket rätte- gångsbalken. Med kroppsvisitation avses en undersökning av kläder och an- nat som någon bär på sig samt av väskor och paket och andra föremål som någon har med sig. En kroppsvisitation innebär således ingen undersökning av kroppen. Vid ytlig kroppsbesiktning avses en yttre granskning av kroppen. En sådan undersökning tillåter att den tjänsteman som utför besiktningen uppmanar den person som ska undersökas att helt klä av sig och därefter ställa sig upp. Tjänstemannen får därefter granska de delar av kroppen som är synliga samt fotsulorna, armhålorna och huvudhåret. Det är inte tillåtet att anmoda den som undersöks att inta speciella ställningar så att andra delar av kroppen ska kunna granskas. I sådant fall blir det fråga om en ordinär kroppsbesiktning (se prop. 1993/94:24 s. 28. Se även 4 kap. 26 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt, KVFS 2008:3 numera 2009:4 , anstaltsföreskrifterna). Om Kriminalvården vid visitation av en besökare påträffar droger ska Kriminalvården överväga om de ska göra en polisanmälan och besökaren ska informeras om att besöket kommer att ställas in (4 kap. 19 § anstaltsföreskrif- terna). Inledningsvis vill jag framhålla att jag inte finner anledning att uttala mig om den visitation av A.B. som Kriminalvården genomförde med hjälp av en nar- kotikahund. Jag har heller inga synpunkter på att Kriminalvården tillkallade polis och beslutade att ställa in A.B:s besök. Kriminalvårdens åtgärder efter den genomförda visitationen har anfört att han efter det att narkotikahunden hade genomfört sin un- dersökning av honom blev placerad i ett rum och där bevakades av kriminal- vårdstjänstemän i avvaktan på polisens ankomst. Han har vidare anfört att han upplevde att han var förhindrad att lämna anstalten. Kriminalvården har i remissvaret tillbakavisat att sådana avsikter förelegat. Av utredningen fram- går vidare att A.B. blev kvar i anstalten till dess att han fördes därifrån av polisen. Jag kan i denna del konstatera följande. befann sig vid tillfället i en sluten anstalt utan möjlighet att på egen hand lämna anstalten. När det stod klart att A.B. inte skulle få besöka sin bror borde Kriminalvården gett A.B. erforderlig hjälp med att lämna anstalten. En underlåtenhet att bistå med sådan hjälp kan innebära ett olagligt frihetsberövande. Mot den bakgrun- den är det mycket allvarligt att A.B. säger sig ha upplevt att han var förhind- rad att lämna anstalten. Enligt min bedömning saknas det anledning att ifrågasätta A.B:s upplevel- se av situationen. Kriminalvården kan därför, oavsett om anstalten inte har haft för avsikt att hindra honom från att lämna anstalten, inte undgå allvarlig 2 010 /1 1:JO1 kritik för det inträffade. Kriminalvården får, i en situation som den förevaran- de, inte genom ord eller handling ge intryck av att vilja hindra en besökare från att lämna anstalten. Kriminalvården har i remissvaret anfört att beslutet att avvisa A.B. som besökare fattades som polisen infann sig. har å sin sida gjort gällande att han fick samtidig information om att besöket hade ställts in och om att polisen tillkallats. Om man utgår från det som Kriminalvården anfört har det uppstått en inte obetydlig tidsutdräkt från det att Kriminalvården till- kallade polis till dess att anstalten fattade beslut om att ställa in besöket. En- ligt min uppfattning borde det ha stått klart för anstalten att besöket skulle ställas in då polis tillkallades. Det är därför anmärk- ningsvärt om beslutet att avvisa A.B. kom att dröja ända till dess att polisen anlände till anstalten. Kroppsundersökningen efter beslutet om att avvisa A.B. Jag övergår nu till att behandla det som ägde rum efter polisens ankomst. Av utredningen framgår att polisen beslutade om en kroppsvisitation av A.B. Undersökningen verkställdes i anstalten. Vid denna deltog på uppma- ning av polisen minst en tjänsteman från Kriminalvården. Kriminalvården hade för, eller i samband med, polisens an- komst beslutat att avvisa A.B. Kriminalvården hade därför inte längre lagligt stöd för att, ens med A.B:s godkännande, delta vid eller genom- föra en ytterligare kroppsvisitation eller kroppsbesiktning av A.B. Kriminalvården har i remissvaret beträffande sin delaktighet i polisens åt- gärder anfört att det ankommer på polisen att förklara varför de uppmanat kriminalvårdaren att delta vid undersökningen av A.B. Jag vill emellertid framhålla att den myndighet som får en begäran om assistans har huvudan- svaret för att framställningen behandlas enligt tillämpliga regler (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1991/92 s. 203).