frsrdg · GY04JO1 · 2010-11-10 00:00:00 — JO har i ett ärende (JO 2002/03 s. 393) om nummerpresentation när myndigheter kontaktas per tele- fon uttalat: På displayen [hos kommunen] visas ett telefonnummer som in- nehas av en myndighet, ett företag eller en enskild som ingått ett abonne- mangsavtal med ett telefonbolag. En telefon kan emellertid nyttjas även av andra enskilda än abonnenten. Av det visade telefonnumret kan således inte med säkerhet dras någon slutsats om den uppringandes identitet. Det finns således ingenting som säger att telefonnumret har någon direkt koppling till anmälaren. Det finns därmed heller inte något krav på att det ska antecknas i akten. Det finns möjlighet för den uppringande, dvs. för anmälaren i det här fal- let, att själv hindra att numret visas för den uppringda myndigheten vilken har nummerpresentation. Enligt 6 kap.12 § första punkten lagen (2003:389) om elektronisk kommu- nikation ska den som tillhandahåller nummerpresentation erbjuda den anro- pande abonnenten eller användaren möjlighet att enkelt och kostnadsfritt förhindra nummerpresentation för varje samtal. Detta innebär att om num- merpresentation tillhandahålls, skall den uppringande ha möjlighet att hindra att numret visas för den uppringde (se prop. 2002/03:110 s. 262 och 393 f.). Den uppringande personen har möjligheten att genom en viss knapptryckning hindra att numret visas för den uppringde. Det är, vilket inledningsvis anförts, mot bakgrund av syftet med anmäl- ningsuppmaningen, viktigt att det finns möjlighet för enskilda att göra ano- nyma anmälningar till socialnämnden, brevledes såväl som telefonledes. Det är enligt mening inte den enskilde som ska bära ansvaret för att anonymiteten upprätthålls (jfr JO 2002/03 s. 393). Det bör härför, enligt mening, inte krävas en aktiv handling av anmälaren, såsom att skydda sig mot nummerpresentation, för att dennes identitet inte ska kunna efterforskas. Huruvida allmänheten i tillräcklig grad känner till möjligheten och tillvä- gagångssättet att skydda det telefonnummer varifrån man ringer från num- merpresentation, är okänt. Vidare kan det fortfarande finnas personer bland allmänheten som inte har de tekniska förutsättningarna att skydda sitt telefon- nummer. Osäkerhet hos allmänheten kring huruvida nämnden har nummer- presentation samt hur man går tillväga för att skydda sitt telefonnummer mot nummerpresentation får, mot bakgrund av syftet med anmälningsanmaningen, inte göra att allmänheten avskräcks från att vända sig till nämnden med en anmälan. Uppgift angående misstanke om brott Någon lagstadgad skyldighet för nämnden att göra en polisanmälan om brott finns inte. Misstanke om brott mot barn enligt 3, 4 och 6 kapitlen och sådana brott som anges i lagen (1982:316) med förbud mot könsstymp- ning av kvinnor bör dock, om det är till barnets bästa, skyndsamt polisanmä- 2 010 /1 1:JO1 las (allmänna råd [SOSFS 2006:12] om handläggning och dokumentation om ärenden som rör barn och unga). Såväl när det gäller miss- tanke om brott mot barn och unga som misstanke om övriga brott får frågan om huruvida polisanmälan ska göras eller ej, avgöras utifrån reglerna i sekre- tesslagen. Socialtjänstsekretessen regleras i 7 kap. 4 § sekretesslagen. Enligt huvud- regeln gäller sekretess inom för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskil- de eller någon honom närstående lider men. Det finns dock sekretessbrytande regler i 1 kap. 5 § och 14 kap. 2 § sekretesslagen som gör det möjligt för att polisanmäla vissa brott utan hinder av sekretess. I 12 kap. 10 § första stycket SoL görs en hänvisning till de bestämmelser i sekretesslagen vilka reglerar socialnämndens möjlighet att vid vissa brott samt vid misstanke om vissa brott göra en polisanmälan utan hinder av sekre- tess. Det bör noteras att det, utöver de situationer som behandlas i sekretessla- gen, inte är förenat med straff att bryta sekretessen i en nödsituation, dvs. för att avvärja fara för liv, hälsa eller värdefull egendom (24 kap. 4 § BrB). Det är misstanken om ett brott som anmäls. kan därför an- mäla misstanke om brott till polisen utan att veta vem som i förekommande fall har gjort anmälan till nämnden om brottet. Nämnden har ingen skyldighet att säkerställa bevismaterial eller göra en utredning av förhållandena för poli- sens räkning. Nämnden har endast den utrednings- och dokumentationsskyl- dighet som följer av socialtjänstlagen (1l kap. SoL). yttrade sig över remissvaren. Enhetschefen , i , kommenterade remissvar. Han anförde följande. har svarat på JO:s remiss. svar innebär att en princip om att nämnden skall respektera anonymitet inte kan frångås i något fall inte ens då det handlar om att förhindra mord på en föräl- der till ett barn. I svaret förs inte heller ett seriöst resonemang om andra tänk- bara situationer där socialtjänstlagens 1 kap. 2 § om att vid beslut om åtgärder särskilt beakta vad barnets bästa kräver en avvägning av intressen, eller varför en sådan avvägning inte skulle ske just i förhållande till en anonym anmälare. I socialt arbete ställs vi som tjänstemän ofta inför mycket svåra beslut där starka intressen står mot varandra. Besluten måste tas snabbt. Eftersom det handlar om utsatta barns familjer, som ofta präglas av instabilitet och åter- kommande kriser, är situationerna inte sällan oförutsägbara. Det är enligt min mening olyckligt att på detta sätt slå fast principer utan att medge undantag om inte principen har uttryckligt stöd i lag som t.ex. meddelarskyddet och efterforskandeförbudet för pressen. (Som f.ö. har un- dantag, dock klart angivna och definierade.) Det är också förvånande att denna ovillkorliga princip inte tagits med i nå- gon av allmänna råd och riktlinjer. I riktlinjerna om hand- läggning i barnärenden nämns inte problemet. I skriftserie Stöd för rättstillämpning och handläggning finns skriften Anmälningsskyl- dighet rörande missförhållanden som rör barn. På s 47 skriver styrelsen. Om någon inom allmänheten vill vara anonym måste detta respekteras. Det finns inte något hinder för en anmälare att vara anonym. Den som tar emot en sådan anmälan kan dock försöka förmå anmälaren att uppge sitt namn utan att därför tvinga honom eller henne till detta. Att det i alla tänkbara lägen skulle vara fel att försöka få tag på anmälaren igen framgår inte av texten på ett så tydligt sätt att det för en tjänsteman skul- le stå klart att den gäller även i nödsituationer eller situationer där andra in- 2 010 /1 1:JO1 tressen väger synnerligen tungt. Inte heller förklaras varför ett övervägande enl. 2 kap 2 § om barns bästa inte är tillämplig just vid denna typ av beslut. Den situation som anmälts är extraordinär. Jag är mycket väl medveten om att anonyma anmälare ska få vara anonyma. Däremot kan jag se situationer där denna princip inte rimligen kan anses mer värd än barns intressen eller intresset att skydda liv och hälsa. I yttrande tecknas en bild av situationer där en anonym person fäster uppmärksamhet på ett visst förhållande, som senare utreds. Ofta ser verkligheten helt annorlunda ut. Anmälan gäller en känd familj. Såvitt jag vet finns det ingen forskning som ger stöd för antagan- det att anonyma anmälningar ofta leder till att missförhållanden upptäcks. I det anmälda fallet handlar det om misstanke om förberedelse till mord på fadern till barnet. Som påpekar skulle det enl. BrB 24 kap 4 § kunna motivera att frångå sekretess stadgad i lag. Jag har under mina som socialarbetare stött på ytterligare två fall där anonyma anmälare aktivt spårats: En anonym anmälare trakasserade en romsk familj med anmälningar om att döttrarna i familjen användes till prostitution. Detta bekom döttrarna, men även familjen mycket illa. Döttrarna blev rädda och ville ha skydd när de gick till skolan. Upprepade polisanmälningar ledde ingenstans. Det gick inte att i efterhand spåra samtal i växeln. Till slut lyckades vi spåra samtalet och poli- sen kunde omhänderta en uppenbart psykotisk person. Han bodde i flickornas närhet och hade tagit bilder i smyg på dem. Ingen vet vad han kunde ha gjort med dem om han fått fortsätta. Frågan är om anser att vi gjorde fel då också? Hur skulle vi ha handlat? Det andra var en flicka som förts bort till okänd adress av sin mor. Fadern hade fått ensam vårdnad och mor och barn var efterlysta. Modern ansåg sig illa behandlad av och talade uppenbarligen om det var hon kom. Vi fick en anonym anmälan där det framgick att anmälaren visste var familjen bodde. Anmälaren hade angivit förnamn och ett ortsnamn som möjliggjorde kontakt och anmälaren kunde ge oss en adress. Flickan kunde komma till sin far och modern fälldes för grov egenmäktighet. Är barnets eller anmälarens intresse viktigast? vill i sitt yttrande påskina att genom goda ru- tiner vid anmälningstillfället skulle kunna undvika situationer där en anmälare söks för komplettering av uppgifter. I just situationer som den anmälda och de två exempel jag givit ovan är det knappast möjligt för en oinformerad person att rätt värdera en anmälan och ställa just de frågor som behövs. Situationen är så ovanlig att den inte kan bli rutin. påpekar slutligen att inte har någon skyldig- het att säkerställa bevismaterial vid en anmälan. Det är givetvis sant att någon lagstadgad skyldighet att säkra bevis inte finns. Däremot bör nog åtgärder att säkra bevis anses vara en del av den allmänna skyldighet att samarbeta och biträda varandra som myndigheter har. Den lyfter fram i sina riktlinjer för utredningar SOSFS 2006:12: bör utarbeta rutiner för samverkan enligt 3 kap. 4 och 5 §§ och 5 kap. 1a § socialtjänstlagen med bl.a. förskola, skola, hälso- och sjukvård, polis och åklagare på såväl övergripande nivå som grupp- och individnivå. Alla samarbetsdokument mellan socialtjänst polis och hälso- och sjukvård brukar innehålla avsnitt om hur bevis kan säkras i samband med familjevåld. Det ingår även i utbildningar i t.ex. kvinnofridsarbete. Det betraktas allmänt som en uppgift för anmälande myndighet att säkra bevis utan att polisen be- gärt det. En annan inställning skulle vara helt orimlig (jfr t.ex. sjukvårdens rutiner för att säkerställa bevis för våldtäktsoffer eller i misshandelsärenden 2 010 /1 1:JO1 som inte heller regleras i lag). uttalande att säkring av bevis inte ska ingå i uppgifter vid polisanmälan saknar stöd i praxis. Under ärendets handläggning gav modern till det barn som den ifrågavarande anonyma anmälan rörde (nedan kallad N.N.) in vissa handlingar till JO. I ett beslut anförde JO följande. En kvinna ringde till i och gjorde en anonym anmälan angående ett barn som hon befarade for illa. Anmälan innehöll även en uppgift om att barnets mor . letade efter någon som kunde skjuta fadern till barnet. Enhetschefen vid stads- delsförvaltningen tog via myndighetens nummerpresentatör fram det telefon- nummer varifrån anmälan förmodades vara gjord och kontaktade därefter anmälaren för att bl.a. ställa vissa kompletterande frågor. Agerandet väcker fråga om det finns fall när en socialnämnd bör kunna forska efter vem som har gjort en anmälan anonymt till nämnden. JO har tidigare, som framgår av remissvar, uttalat sig i fråga om anmälares anonymitet (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1978/79 s. 178). Enligt 14 kap. 1 § första stycket socialtjänstlagen (2001:453) bör var och en som får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd anmäla detta till nämnden. Något hinder för anmä- lare enligt detta lagrum att vara anonym föreligger inte. Det finns å andra sidan inte heller någon bestämmelse som positivt tillerkänner en anmälare rätten att vara anonym gentemot socialnämnden. Om anmälarens namn blir känt föreligger begränsade möjligheter att un- danhålla namnet för en part i ärendet. Detta förhållande kan leda till att ange- lägna anmälningar från allmänheten inte sker. Även om man helst ser att anmälaren uppger sitt namn och svarar öppet för sina uppgifter, kan dock i valet mellan en anonym anmälan och ingen anmälan alls det förstnämnda vara att föredra. En allmän utgångspunkt är därför att det inte ankommer på att forska efter eller dra slutsatser om vem som har gjort en anmälan om an- inte har uppgett sitt namn. Anmälaren bör inte heller pressas att upp- ge sitt namn. En anonym anmälan måste givetvis bedömas med försiktighet. Det kan också ibland vara motiverat att upplysa den anonyme anmälaren om de kom- plikationer som hans eller hennes önskan om anonymitet kan medföra ur utredningssynpunkt. Detta får dock inte ske på sådant sätt att anmälaren här- igenom faktiskt tvingas att röja sitt namn. Även om i princip inte ska forska efter vem som har gjort en anonym anmälan kan det inte helt uteslutas att det skulle kunna finnas fall där en sådan efterforskning rimligen måste få ske. Detta förutsätter emellertid att förhållandena som beskrivs i den anonyma anmälan är av sådant slag att det närmast är fråga om en nödsituation. Enligt min mening är det endast i sådana 2 010 /1 1:JO1 mycket speciella fall som en efterforskning bör kunna försvaras, t.ex. om åtgärden är oundgängligen nödvändig för att tillgodose ett barns omedelbara behov av skydd. Jag finner inte skäl att göra några ytterligare allmänna utta- landen i saken, utan övergår till att behandla stadsdelsförvalt- nings agerande i det ärende som beskrevs i artikeln i . Det har inte framkommit att förvaltningen ansåg att de uppgifter som läm- nats i den anonyma anmälan, såvitt gällde det aktuella barnet, var så alarme- rande att någon akut åtgärd från sida till skydd för barnet var erforderlig, dvs. synes inte heller ha kontaktat kvinnan som hade gjort den anonyma anmälan för att få uppgifter rörande barnet. Utredningen ger i stället vid handen att han ringde till kvinnan för att utröna vilken kunskap hon hade om N.N. och om uppgifterna om ett planerat mord var trovärdiga. Efterforskningen skedde i första hand för att bedöma om en polisanmälan skulle göras. Kontakten synes således inte ha tagits för att inhämta underlag för en bedömning av behovet av insatser från socialtjäns- tens sida. Av särskilt intresse i det nu aktuella fallet är bestämmelsen i 23 kap. 6 § . Enligt den bestämmelsen föreligger en allmän skyldighet att under angivna förhållanden göra en anmälan för vissa allvarliga brott som är å färde. Det kan t.ex. gälla om en tjänsteman får reda på att någon som har varit i kontakt med planerar att beröva annan livet eller allvar- ligt misshandla någon. I sådana fall viker tystnadsplikten för anmälningsskyl- digheten (10 kap. 28 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen [2009:400]). Den uppgift om att ett mord eventuellt planerades som stadsdelsförvalt- ningen fick i samband med den anonyma anmälan, aktualiserade självfallet frågan om polisen borde underrättas. En sådan underrättelse kunde emellertid ha skett utan att förvaltningen hade kontaktat den anonyma anmälaren för att få ytterligare upplysningar. Jag kan inte se att något hinder hade förelegat för att man därvid skulle ha informerat polisen om det telefon- nummer som förmodades härröra från samtalet vid vilket den anonyma anmä- laren lämnade uppgifter om att ett allvarligt brott kunde komma att inträffa. Det hade därefter ankommit på polis eller åklagare att ta ställning till om den anonyma anmälaren skulle kontaktas och hur detta i så fall skulle ske. Det var således olämpligt att kontaktade den anonyma anmälaren för att ställa frågor till henne i anledning av den brottsmisstanke som förelåg. Jag vill rent allmänt framhålla att om en socialnämnd själv börjar utreda brotts- misstankar kan de brottsutredande myndigheternas arbete fördröjas och för- svåras. Vad som i övrigt har framkommit föranleder inte något uttalande från min sida. 2 010 /1 1:JO1 Fråga om en stadsdelsförvaltning kunde neka en journalist att närvara vid ett möte mellan en biståndssökande och hennes handläggare vid förvaltningen (Dnr 5683-2008) är tf chefredaktör och ansvarig utgivare för tidningen tum. är verkställande direktör för samma tidning. I en anmälan till JO framförde och kla- gomål mot i . De var miss- nöjda med att en av Faktums reportrar hade förvägrats att som stödperson åt en kvinna närvara vid ett möte på . och hemställde att JO skulle uttala sig i följande frågor. Har rätt att neka en stödperson tillträde på ett möte med hänvisning till stödpersonens yrke och/eller arbetsplats? Har rätt att neka en stödperson tillträde på ett möte med hänvisning till socialsek- reterarens integritet och i så fall, i vilka fall är detta tillämpligt? Hade stads- delsförvaltningen rätt att neka Faktums reporter att delta som stöd- person på mötet mellan klienten och hennes socialsekreterare? och anförde bl.a. följande. kontaktades Faktums redaktion av en kvinna som ville att tid- ningen skulle skriva om hur i agerat i ett ärende om henne och hennes son. Kvinnan lämnade in en fullmakt till och lyfte sekretessen kring sitt ärende. Faktums reporter träffade kvinnan . skulle kvinnan träffa sin boendesekrete- rare, sin ekonomihandläggare och sonens socialsekreterare på ett möte. Kvin- nan bad Faktums reporter att följa med som stöd. som mötet skulle äga rum kontaktades Faktums reporter av verksamhetschefen som gav henne beskedet att hon inte fick när- vara på mötet. ifrågasatte i vilken roll reportern skulle delta. Fak- tums reporter gav honom beskedet att hon i första hand skulle delta som ett stöd men att tidningen eventuellt kunde komma att skriva om ärendet. menade att detta var högst olämpligt. Han menade att Faktums repor- ter endast fick delta om hon lovade att inte skriva om fallet. Detta kunde Fak- tums reporter inte garantera. Efter några turer hänvisade reportern till stadsjuristen . En annan av Faktums medarbetare tog kontakt med . Denne förklarade att det visserligen inte fanns något stöd i sekre- tesslagen för att utestänga Faktums reporter från mötet. I stället hänvisade han till JO:s beslut i ärende dnr 1418-2008, som i vissa fall ger socialsekreterare rätt att neka sina klienter att ta upp ljud under möten samt en mer generell möjlighet att slippa bli filmad av sina klienter under möten. menade att detta JO-beslut visar att det är viktigt att värna om den enskil- da socialsekreterarens personliga integritet. Att låta en journalist närvara 2 010 /1 1:JO1 under ett klientsamtal skulle, enligt , innebära ett stress- moment för handläggaren som hon inte ska behöva utstå om hon inte vill. När kvinnan fick reda på att Faktums reporter inte fick närvara på mötet ringde hon sin sons socialsekreterare och ställde in mötet. Socialsekreteraren uttryckte då förvåning. Samma socialsekreterare skrev sedan följande i sin tjänsteanteckning. Möte med [klienten] är bokat till 13.30 men hon dyker inte upp. När Ut, och ekonomihandläggare väntat en kvart har [kli- enten] lämnat ett meddelande på Uts telefonsvarare. Ut ringer upp [klienten] som berättar att de sitter fast då det är stopp i spårvagnstrafiken. Hon säger att de inte kommer till mötet och menar på att Ut sagt att Ut blir kränkt av att en journalist skall medverka i mötet och hon inte vill sitta ensam i mötet. Då det blivit en missuppfattning hos [klienten] kring journalistens deltagande i mötet lämnar Ut över telefonen till verksamhetschefen som får förklara för [klienten]. har varit i kontakt med stadsjuristen ang journalis- tens deltagande i mötet och det är även han som pratat med journalisten för att reda ut hennes roll i mötet. Enligt har JO sagt att det går att säga nej till att en journalist deltar i ett möte, inte utifrån sekretessen men utifrån att den enskilde handläggarens personliga integritet kan kränkas. Ut har inte sagt något om journalistens deltagande i mötet. Inte heller eller . Den aktuella klienten hade ett mycket begränsat socialt nätverk. När hon nekades möjligheten att ha med sig Faktums reporter på sitt möte kände hon att hon varken ville eller orkade gå på mötet. Detta visar hur viktigt det är att inte har veto över klientens val av stödperson då konsekvensen av detta blir att en redan utsatt person känner sig än mer utsatt. På Faktum arbetar flera socialarbetare som bl.a. har som arbetsuppgift att stödja och hjälpa försäljarna i deras kontakter med myndigheterna. har uttryckt att beslutet om Faktums reporter även skulle kunna omfatta andra Faktummedarbetares möjlighet att ställa upp som stödpersoner åt socialtjäns- tens klienter. Detta skulle få ytterst negativa konsekvenser för Faktums möj- ligheter att bedriva sitt sociala arbete och skulle slå hårt mot försäljarna. I det aktuella fallet hade klienten lyft sekretessen och det fanns inte några formella hinder för Faktums reporter att närvara. Hindret formulerades i stäl- let som att Faktums reporter eventuellt skulle skriva om ärendet. Det är ett skäl som är svårt att acceptera, då det skulle begränsa Faktums och andra mediers möjlighet att granska . och agerande kan ha hotat meddelarfrihe- ten då de, utan att tillfråga de berörda socialsekreterarna, hävdade att Faktums reporter inte kunde närvara för att det skulle kränka socialsekreterarnas integ- ritet. På så sätt begränsade de socialsekreterarnas möjlighet att meddela sig med media. anmodades att göra en utredning och yttra sig över det som anförts i och anmälan till JO. Som sitt remissvar antog nämnden ett tjänsteutlåtande som hade upprättats av verksamhetschefen . I utlåtandet anfördes bl.a. följande (om- nämnda bilagor har här utelämnats, JO:s anm.). 2 010 /1 1:JO1 080903 meddelar chefen för undertecknad att en klient berät- tat att hon kommer att ha med sig en journalist till ett möte med socialsekrete- rare . Se arbetsanteckningar i akten den 080903. 080904 kontaktar undertecknad, informatör , stadskansliet, som i sin tur kontaktar , direktör på enheten, , om förhållningssätt. kontaktar förvaltningens nämndsek- reterare juridiska enheten på stadskansliet för rådgivning. Information inkommer från juridiska enheten och kommuni- kationsenheten på stadskansliet att vi bör kunna neka en journalist tillträde, med hänvisning till skyddet av socialsekreterarens personliga integritet (JO:s beslut 080630, dnr 1418-2007). Undertecknad ringer den namngivna journalisten vid tidning- en Faktum och diskuterar i vilken egenskap hon tänker komma. Hon säger att klienten vill ha henne som ombud. Undertecknad förklarar för henne skillna- den mellan ombud, biträde och stödperson. (Jag hänvisar till bok dokumentation inom (2006) och jag ger henne även utdrag ur boken, vid en träff omkring senare, 080912, på . I utdragen framgår det tydligt att en stödperson ska vara just ett personligt stöd och ska kunna vara med på möten på bl.a. ). Hon säger att det inte är så viktigt vad hon kallas. Undertecknad förklarar att denna skillnad emellertid är av stor vikt för en företrädare för en myndighet. Då kommer hon fram till att hon nog är stöd- person. Undertecknad framhåller också att hon i rollen som stödperson har rätt att närvara. Vi fortsätter samtalet och journalisten säger efter hand att de ännu inte vet om det ska bli någon artikel om ärendet. Då uttrycker undertecknad att hon i så fall egentligen kommer till mötet i rollen som journalist och åt- minstone delvis kommer för att undersöka å sitt yrkes vägnar. Undertecknad anser att hon bör vara klar över vilken roll hon har och efter en längre tids samtal säger hon att hon kommer som journalist. Då säger undertecknad att i egenskap av journalist kan hon inte få komma med hänvisning till JO:s beslut 080630 och att det kan kränka socialsekretera- rens personliga integritet. Däremot är hon välkommen att intervjua under- tecknad om ärendet om hon vill. Detta erbjudande avböjs. (, , skickar journalisten ett mejl där hon i alla fall vill intervjua undertecknad och boendesekreteraren, vilket hon förstås får. Vi träffar henne , enligt hennes önskemål se mejl.) Handläggarna på och undertecknad väntar på att klienten ska komma till mötet. Hon kommer inte. Handläggaren ringer upp klienten och talar med henne.