frsrdg · GY04JO1 · 2010-11-10 00:00:00 — Kriminalvården borde därför själv ha tagit ställning till om myndigheten hade lagligt stöd för att delta i samband med att polisen skulle vidta sina åtgärder. Det som anförts i denna del befriar därför inte Kriminalvården från ansvaret för det inträffade. Det är av yttersta vikt att tjänsteman vid myndighetsutövning, särskilt när den innefattar påtvingade kroppsliga ingrepp, inte överskrider de befogenhe- ter som anges i lag. Jag ser synnerligen allvarligt på det inträffade. Kriminalvården och A.B. har olika uppfattning i fråga om Kriminalvården inför besöket hade skickat skriftlig information om besöket till A.B. Ytterliga- re utredningsåtgärder från min sida framstår inte som meningsfulla. Jag kan därför endast konstatera att det som framkommit i denna del inte utgör grund för kritik från min sida. JO är inte behörig att pröva frågor om skadestånd. Jag har i detta ärende inte tagit ställning till de åtgärder som vidtagits av polisen. I den del A.B:s klagomål riktas mot polismyndigheten har jag samrått 2 010 /1 1:JO1 med chefsjustitieombudsmannen , som ansvar för tillsynen över polisväsendet. Handläggningen av ett ärende rörande en intagens studier (Dnr 6763-2008) I en anmälan, som kom in till JO , framförde N.N. kritik mot anstalten handläggning av hans ansökan om att få bedri- va högskolestudier under programtid. Han anförde i huvudsak följande. gav han in sin skriftliga ansökan. Efter det att han hade lämnat flera påminnelser om ärendet fick han veta att det låg hos kriminalvårdsinspektören i avvaktan på beslut. Han fick senare muntligen besked av en samordnare att hans ansökan hade beviljats. Med detta preliminära besked tog han för givet att han skulle få ersättning för hela den period hans ansökan avsåg. fick han emeller- tid ett skriftligt beslut, fattat av , i vilket angavs att ärendet hade avslutats på grund av för lång handläggningstid. hade inte lämnat något meddelande om handläggningen. Enligt hans uppfattning var anstaltens handläggning av ärendet inte förenlig med bestäm- melserna i förvaltningslagen. Kriminalvården anmodades att yttra sig över remissvaret. I sitt remissvar anförde myndigheten, genom regionchefen vid , , bl.a. följande. I sak anför N.N. med ansökan om att få bedriva hög- skolestudier under programtid i anstalten. Studierna hade påbörjats vid Högskola. påminde om sin ansökan fick han veta att ärendet låg hos kriminalvårdsinspektör för handläggning och beslut. fick han höra av samordnare att han hade fått tillstånd att studera och under programtid, och att han i vart fall skulle få sysselsättningsersättning för studier /vecka. Detta beslut erhöll han vecka 4748. ett skriftligt beslut som fat- tats av , och som hade innebörden att ärendet avskrevs på grund av för lång handläggningstid. anför kritik mot på grund av brister i hennes hand- läggning av ärendet. Ärendet har enligt N.N. inte handlagts med den skynd- samhet som krävs enligt 7 § förvaltningslagen (FL). Det har inte heller utretts i tillräcklig omfattning. Om hade kommunicerat med honom hade man också kunnat förhindra ett avskrivningsbeslut. har därmed även brutit mot den kommunikationsplikt som gäller enligt 17 § FL. 2 010 /1 1:JO1 Förvaltningslagen (FL) Av 7 § FL framgår följande. Varje ärende där någon enskild är part ska hand- läggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. Vid handläggningen ska myndigheten beakta möjligheten att själv inhämta upplysningar och yttranden från andra myndigheter, om sådana behövs. Myn- digheten ska sträva efter att uttrycka sig lättbegripligt. Även på andra sätt ska myndigheten underlätta för den enskilde att ha med den att göra. Av 17 § FL framgår följande. Ett ärende får inte avgöras utan att den som är sökande, klagande eller annan part har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom själv och han har fått tillfälle att yttra sig över den, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon en- skild. Från denna huvudregel finns vissa undantag som dock ej bedöms vara relevanta i detta fall. Av 10 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (kriminalvårdslagen) framgår att en intagen under arbetstid ska ges möjlighet till arbete, undervis- ning, utbildning, arbetsträning, särskilt anordnad verksamhet som syftar till att motverka brott eller missbruk eller någon annan lämplig sysselsättning som såvitt möjligt främjar utsikterna för honom att efter frigivningen inordna sig i samhället. Av 12 § kriminalvårdslagen framgår att en intagen är skyldig att delta i den verksamhet och ha den sysselsättning i övrigt som anvisas honom eller henne. Av 3 kap. i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för verkställig- het i anstalt, KVFS 2008:3, framgår att en verkställighetsplan ska upprättas för alla intagna. Den närmare regleringen finns i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om planering av kriminalvårdspåföljd och häktesvistelse, KVFS 2008:12. Av 3 § framgår att en utredning ska göras som underlag för verkställighetsplanen. Utredningen ska innefatta genomgång av bakgrunds- faktorer och tidigare utredningar samt en kartläggning av risker, behov och andra förutsättningar som har betydelse för innehållet i verkställigheten och för möjligheterna att minska risken för återfall i brott. I Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om ersättningar m.m. till intagna i anstalt och häkte, KVFS 2006:8, regleras ersättningsnivån för den programverksamhet som den intagne utför. Enligt riktlinjer för Kriminalvårdens klientutbildning, 2007:4, är deltagande i studier en frivillig programverksamhet som ska tas upp i samband med verkställighetsplaneringen. N.N:s verkställighet påbörjades . Han överfördes till anstalten . anlände till anstalten gick han direkt in i den normaldagordning som finns på den berörda avdelningen vad gäller sysselsättning m.m. och erhöll ersättning för den sysselsättning som han var verksam i under anvisad programtid. Behovet av studier och förutsättningarna för önskade studier utreds i sär- skild ordning av anstaltens lärcentrum. inkom med en ansökan om att få bedriva högskolestudier under programtid. uppger att denna, som en del av den utredning som skulle ligga som underlag för verkställighetsplanen, därför remitterades till skolans lärcentrum för bedömning. En sådan bedömning kräver självfallet viss utredningstid. Av anteckningar i N.N:s verkställighetsplan daterad framgår att N.N. skulle träffa lärcentrum. Av anteckning i N.N:s jour- nal framgår vidare att N.N. direkt av anstaltens lärcent- rum fått veta att det inte fanns förutsättningar för dem att vara behjälpliga i 2 010 /1 1:JO1 sysselsättningsersättning för arbete i terapi och träverkstad m.m. enligt den normaldagordning som gäller på avdelningen. anhållit om personligt samtal med kriminal- vårdsinspektören för avdelningen (anm.: = ). Sådant enskilt samtal ägde rum . uppger att de då diskuterade dels N.N:s ansökan om att få bedriva sina studier som programverksamhet, dels frågor rörande hans ersätt- ning för utförd programverksamhet. klargjorde då att frågan om studieersättning är kopplad till om man är antagen för studier inom ramen för lärcentrum, och att studieersättning inte utgår för studier som bedrivs . har anstalten genom i ett beslut som registrerats i det klientadministrativa systemet avskrivit ärendet rörande högskolestudier från vidare handläggning. Som skäl för beslutet har angivits: Mot bakgrund av en alltför lång handläggningstid avskrivs ärendet från vida- re handläggning. får inkomma med ny begäran om han har som avsikt att studera på högskolenivå under sysselsättningstid. Avskriv- ningsbeslutet delgavs N.N. uppger att hon nu i efterhand inte kan minnas varför hon skrev av ärendet med den formulering hon använde. Att handläggningstiden varit så lång förklaras med att N.N:s ansökan gått fram och tillbaks mellan avdelningen och skolans lärcentrum. Samordnaren förnekar på förfrågan att han skulle ha gi- vit N.N. tillstånd att tillgodoräkna sig studier som programtid eller att få er- sättning för för studier under programtid. uppger att man även efter att N.N. inkom med sin anmälan till JO har fört diskussioner rörande de eventuella förutsättningarna för att bedriva studier som programverksamhet, och att ett möte är utsatt med skolans lärcentrum för att berörda ska diskutera den sakfrågan vidare. Kriminalvårdens, region , sammanfattning och bedömning Som framgår av Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd ska för varje intagen göras en verkställighetsplan vars innehåll grundas på de olika faktorer som Kriminalvården har att iaktta enligt 3 § i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om planering av kriminalvårdspåföljd och häktesvistelse, KVFS 2008:12. En av de faktorer man har att ta ställning till är vilken syssel- sättning den intagne ska åläggas som gäller. Den intag- ne erhåller ersättning för utförd programtid i enlighet med vad som framgår av Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om ersättningar m.m. till intagna i anstalt och häkte, KVFS 2006:8. I enlighet med gällande regelverk har anstalten remitterat N.N:s framstäl- lan till anstaltens lärcentrum för bedömning. varit sys- selsatt och erhållit ekonomisk ersättning enligt den normaldagordning som gäller på avdelningen. Studierna har bedrivits varför ersättning således inte utgått för dessa. Av utredningen framgår att lärcentrum informerat N.N. om att det saknas förutsättningar att skriva in honom för studier inom ramen för lärcentrums verksamhet. En konsekvens blev att han då inte heller kunde erhålla ersättning för studier inom ramen för anstaltens program- verksamhet. Anstalten har således handlagt frågan rörande N.N:s sysselsättning inom ramen för planeringen av hans verkställighet. Den planerade sysselsättningen skrivs in i verkställighetsplanen, som efter fastställande kan ändras vid behov. Något formellt beslut fattas emellertid inte, utan anvisningen om sysselsätt- ning sker genom faktiskt handlande. Det kan ändå diskuteras om anstalten 2 010 /1 1:JO1 inte borde ha frågat . huruvida denne som svar på sin skriftliga framstäl- lan ville ha ett formellt beslut rörande hans sysselsättning eftersom denne uttryckt önskemål om annan sysselsättning än den tilldelade. Enligt region mening hade det varit att föredra. Att fatta beslut med innebörden att ansökan avskrivs på grund av långsam handläggning är emellertid helt felaktigt och strider mot förvaltningslagens regler om handläggning av ären- den. Av vad som framkommit i utredningen kan inte Kriminalvården, region , finna att det skulle ha brustit i utredningen rörande förutsättning- arna för studier, och inte heller att anstalten skulle ha brutit mot den kommu- nikationsskyldighet som följer av 17 § förvaltningslagen. N.N:s kritik i dessa avseenden tillbakavisas därför. yttrade sig över remissvaret. I ett beslut anförde JO bl.a. följande. Bestämmelserna i förvaltningslagen (1986:223) gäller enligt 1 § förvaltnings- myndigheternas handläggning av ärenden. Bestämmelserna i 46 §§ gäller också annan förvaltningsverksamhet hos dessa myndigheter. Enligt 4 § förvaltningslagen ska varje myndighet lämna upplysningar, väg- ledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpen ska lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Frågor från enskilda ska besvaras . Enligt 7 § förvaltningslagen ska varje ärende där någon enskild är part handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten efter- sätts. När det gäller frågan om vad som är ett ärende i förvaltningslagens mening kan följande anföras (se JO 2004/05 s. 387). Förvaltningslagen innehåller inte någon definition av vad som är ett ärende. I motiven till förvaltningslagen har gjorts en skillnad mellan myndigheters ärendehandläggning och deras faktiska handlande (prop. 1971:30 s. 315). Med ärendehandläggning åsyftas myndigheternas beslutande verksamhet. I den förvaltningsrättsliga litteraturen har det uttalats att med handläggning av ett ärende rimligen bör avses en verksamhet som utmynnar i ett uttalande, vilket inte nödvändigtvis behöver ha rättsligt bindande verkan (, Allmän förvaltningsrätt, 24 u. 2008, s. 79). Vidare har anförts att sådan verksamhet som uteslutande gäller råd, upplysningar eller andra oförbindande besked inte utgör myndighetsutövning men ändå kan vara att räkna som handläggning av ärenden. Ytterst får myn- digheten ställa frågan om det från rättssäkerhetssynpunkt krävs att förvalt- ningslagens regler tillämpas i det enskilda fallet (och , Förvaltningslagen, 2 u. 2007, s. 36 f.). Intagna i kriminalvårdsanstalt har sysselsättningsplikt. Som framgår av remissvaret bestäms inte den planerade sysselsättningen i ett i särskild ord- ning meddelat beslut utan genom en anteckning i den intagnes verkställig- hetsplan. 2 010 /1 1:JO1 Ett beslut att fastställa eller ompröva en intagens verkställighetsplan utgör inte myndighetsutövning. När det gäller frågan om sysselsättning får den emellertid anses vara av sådant intresse för den intagne att handläggningen av en ansökan om viss sysselsättning bör ske enligt förvaltningslagens regler om ärendehandläggning. Mot den bakgrunden framstår anstaltens hantering av N.N:s ansökan som bristfällig. Jag delar Kriminalvårdens bedömning att det hade varit lämpligt att meddela N.N. ett beslut i sak i frågan. Vidare utgör det förhållandet att handläggningen av ett ärende drar ut normalt inte, som Kriminalvården också anfört, något skäl att skriva av ärendet. Avskiljande av intagna inför lämnandet av urinprov m.m. (Dnr 577-2008) anförde i tre anmälningar till JO mot Kriminalvården, anstalten Salber- ga, vilka kom in den 4 respektive , bl.a. följande. I sam- band med att han skulle lämna urinprov blev han inlåst i ett rum, trots att han uppgav att han kunde lämna urinprov med en gång. Han fick besked om att han skulle vänta i . Han ringde på och meddela- de att han ville lämna provet, men blev åter tillsagd att vänta. Sedan han läm- nat urinprovet blev han åter inlåst i ett rum i innan han fick gå tillbaka till avdelningen. När han kom tillbaka till avdelningen ville han ringa till eller till en regionjurist. Vårdaren sa att han, för att få ringa, skulle berätta vad ärendet rörde. När han gjorde det sa hon att hon skulle kontakta anstaltens säkerhetsansvarige innan han fick ringa. Han har emellertid inte fått ringa det önskade samtalet. När en anställd på regionkontoret ringde och sökte honom kopplades inte samtalet fram till honom. Delar av E.N:s journal inhämtades och granskades. Anmälningarna remittera- des därefter till Kriminalvården för yttrande. I sitt svar anförde myndigheten (huvudkontoret), genom generaldirektören , bl.a. följande. Av utredningen har följande framkommit. förelades fyra intagna på E.N:s avdelning att lämna urinprov. De blev förda till anstaltens besöksavdelning för verkställande av urinprovtagningen. Efter- som endast en intagen kan lämna urinprov åt gången låstes de övriga in i besöksrum i avvaktan på att det blev dennes tur att lämna urinprov i det för ändamålet avsedda urinprovsrummet. var i anledning av detta avskild med stöd av 20 § första stycket 5 lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) mellan och 13.50. Beslut om avskildhet fattades av krimi- nalvårdsinspektören . 2 010 /1 1:JO1 Det är riktigt att E.N. när han kom tillbaka till avdelningen, inte omedel- bart tilläts ringa huvudkontoret eller regionkontoret. Detta beror på att anstal- ten har noterat att intagna, särskilt i början av verkställigheten vid anstalten, inte framför sina klagomål angående behandlingen direkt till anstalten utan att klagomålen i stället framförs till andra instanser. Anstalten har därigenom inte fått kännedom om dessa klagomål och har således inte kunnat rätta till even- tuella oklarheter eller felaktigheter. Anstaltsledningen har därför försökt få igång en dialog med de intagna angående förhållandena på anstalten. I detta fall ville kriminalvårdsinspektören först utreda vad som hänt genom samtal med personalen i arbetslaget för inre säkerhet. E.N:s mor ringde till en regionjurist och ville att regionjuristen skulle ringa till E.N. Modern visste då inte vad saken gällde. Regionjuristen ringde till avdelningen och frågade om avdelningen ville att hon skulle prata med E.N. Anstaltspersonalen, som höll på att skapa sig en bild av vad som hänt, be- dömde att det inte behövdes. Regionjuristen pratade således inte med E.N. Frågan aktualiserades därefter inte, inte heller av E.N. Enligt 52 d § KvaL, i dess lydelse före , är en intagen om inte annat motiveras av medicinska eller liknande skäl skyldig att på anmaning lämna blod-, urin- eller utandningsprov för kontroll av att han inte är påver- kad av beroendeframkallande medel eller något sådant medel som avses i 1 § lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel eller någon sådan vara som omfattas av lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor. Enligt 20 § första stycket 5 får en intagen hållas avskild från andra intagna om det är nödvändigt för att verkställa beslut om kroppsbesiktning. Av de allmänna råden till 3 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om kontroll av förekomsten av beroendeframkallande medel m.m. i blod, urin och utandningsluft (KVFS 2006:9), som gällde vid tiden för klagomålet, framgår bland annat följande. En intagen, som uppger att han vill avvakta med urinprovlämning, kan under högst hållas avskild från andra intagna för att verkställa beslut om urinprovtagning. Dessa allmänna råd har numera sin motsvarighet i de allmänna råden till 7 § Kriminalvårdens före- skrifter och allmänna råd för drogkontroll (KVFS 2008:4), av vilka bland annat framgår att en intagen, som uppger att han eller hon har svårt att lämna urinprov och därför vill avvakta med urinprovlämning, kan hållas avskild från andra intagna för att verkställa beslutet om urinprovtagning. Enligt 30 § KvaL får telefonsamtal mellan intagna och personer utanför anstalten äga rum i den utsträckning det lämpligen kan ske. Kriminalvården har möjlighet att besluta att hålla intagna avskilda om det är nödvändigt för att verkställa beslut om kroppsbesiktning. Förutom att det skall vara nödvändigt finns, vare sig i lagen eller Kriminalvårdens föreskrif- ter, inga ytterligare krav för sådan avskildhet. Inte heller förarbetena ger nå- gon ledning i frågan. Av Kriminalvårdens allmänna råd framgår att bestäm- melsen kan tillämpas om den intagne inte kan lämna urinprov. Det är dock en icke uttömmande uppräkning i ett allmänt råd. Det finns inget som hindrar Kriminalvården att avskilja intagna i avvaktan på att det blir deras tur att lämna urinprov. Det kan ibland vara nödvändigt att göra det, exempelvis i ett fall som det här aktuella då flera intagna föreläggs att lämna urin- prov men det av praktiska skäl endast kan genomföras på en intagen åt gång- en. I sammanhanget kan dock noteras att redan föreläggandet att lämna urin- prov i sig torde innebära att vissa inskränkande åtgärder kan vidtas utan att Kriminalvården måste fatta ett beslut om avskildhet. 2 010 /1 1:JO1 Kriminalvården kan således inte se att det finns anledning att ha synpunk- ter på anstalten Salbergas rutiner för urinprovtagning. Kriminalvården har dock för avsikt att se över de här aktuella allmänna råden i syfte att utreda om det finns behov av att förtydliga eller förändra dessa, på så sätt att det framgår att 20 § första stycket 5 KvaL kan tillämpas också i ett fall då det av praktiska skäl är nödvändigt att hålla en intagen avskild för att verkställa beslut om kroppsbesiktning. har vidare klagat på att han inte fick tillfälle att ringa till huvudkonto- ret eller en regionjurist. Som framgår av utredningen fick E.N. inte göra detta när han återvände till avdelningen eftersom anstaltsledningen först själv ville få del av klagomålen. Frågan aktualiserades därefter inte. Av lagstiftningen följer att en intagen inte har någon ovillkorlig rätt att omedel- bart ringa de samtal denne vill. Kriminalvården kan därför inte se att det före- ligger skäl att kritisera frågan behandlades. gavs tillfälle att kommentera remissvaret. I beslut anförde JO bl.a. följande. En intagen är, om inte annat föranleds av medicinska eller liknande skäl, skyldig att på anmaning lämna blod-, urin- eller utandningsprov för kontroll av att han inte är påverkad av bl.a. beroendeframkallande medel (52 d § lagen [1974:203] om kriminalvård i anstalt i dess lydelse för den händelse som anmälan avser). En sådan åtgärd innebär en form av kroppsbe- siktning (28 kap. 12 § andra stycket ). En intagen får hållas avskild från andra intagna om det är nödvändigt för att verkställa beslut om kroppsbesiktning (20 § första stycket 5 kriminalvårdslagen). Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om kontroll av förekomsten av bero- endeframkallande medel m.m. i blod, urin och utandningsluft (KVFS 2006:9), som gällde för händelsen i anmälan, innehåller närmare be- stämmelser om drogkontroll. Av de allmänna råden till 3 § i dessa föreskrifter anges att en intagen, som uppger att han vill avvakta med urinprovlämning, kan hållas avskild från andra intagna för att verkställa beslutet om urinprov- tagning under högst . återfinns bestämmelserna om drog- kontroll i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om prov för drog- kontroll (KVFS 2008:4). Av utredningen framgår att E.N. och tre andra intagna förelades att lämna urinprov. Eftersom alla inte kunde lämna prov , blev alla utom en placerade i avskildhet med stöd av 20 § första stycket 5 kriminal- vårdslagen i avvaktan på sin tur att lämna prov. För att få placera en intagen i avskildhet i denna situation krävs att det är nödvändigt för att verkställa ett beslut om kroppsbesiktning. Lagstiftningen uppställer inte några ytterligare krav för sådan avskildhet. Förarbetena till 20 § kriminalvårdslagen ger inte heller någon närmare ledning om lagstiftarens intentioner i detta avseende. Som Kriminalvården anfört kan de allmänna råden till 3 § i föreskrifterna om drogkontroll om avskildhet i samband med urinprovtagning inte anses hel- 2 010 /1 1:JO1 De reglerar enligt sin lydelse endast den situationen att den intagne vill avvakta med att lämna urinprov, vilket inte var fallet här. Frågan är vilket utrymme som därutöver finns för avskildhet enligt 20 § första stycket 5 kriminalvårdslagen i samband med kroppsbesiktning. Jag vill börja med att konstatera att det enligt min mening inte krävs att ett beslut om avskildhet fattas så snart en intagen förs till t.ex. urinprovsrummet för att verkställa ett beslut om provtagning. En viss kortare väntetid före provet bör enligt min mening kunna accepteras. Om processen skulle dra ut bör dock ett beslut om avskildhet fattas. Detta gäller såväl i den i de allmänna råden till 3 § i föreskrifterna om drogkontroll angivna situationen som i andra fall, där det är nödvändigt, t.ex. för att undvika manipulation av provet. Däremot finns, som framgår av 20 § första stycket 5 kriminalvårdsla- gen, inget utrymme för avskildhet med stöd av denna bestämmelse efter det att beslutet om urinprov verkställts. I den situationen ska alltså ett beslut om avskildhet hävas, vilket också skedde i detta fall, varefter den intagne på sed- vanligt sätt får avvakta återgång till avdelningen. Av det anförda framgår att jag inte delar Kriminalvårdens uppfattning att det är acceptabelt att placera en intagen i avskildhet i samband med urinprov- tagning enbart av praktiska skäl. Jag finner dock inte anledning att rikta nå- gon kritik mot anstalten Salbergas agerande i detta ärende. har vidare klagat på att han inte fick ringa till tjänstemän i Kriminal- vården. Som Kriminalvården angett i sitt remissvar har en intagen inte någon ovillkorlig rätt att ringa samtal han önskar. Jag finner inte skäl att ytterligare kommentera E.N:s klagomål i denna del. Omständigheterna kring frisläppandet av en 15-åring ur häktet (Dnr 5426-2008)