frsrdg · GY04JO1 · 2010-11-10 00:00:00 — Av vad som framkommit i ärendet kan konstatera att för polisanmälan inte hade tilldelats några fiktiva personuppgifter, varken enligt lagen om kvalificerade skyddsidentiteter eller av någon annan anledning som varit känd i myndighe- ten. Något ärende angående särskilt personsäkerhetsarbete vid myndighetens personsäkerhetsenhet pågick inte heller . Av de uppgifter som själv har lämnat till JO, framgår att han presenterat sig med sitt riktiga namn och tjänstenummer när han svarade i telefonen samt att han uppgett för anmälaren att hans riktiga namn skulle framgå av den målsägandekopia som hon skulle erhålla . har också uppgett att han erbjöd . uppgift om sitt tjänstenummer, vilket i sig skulle ha inneburit att det i efterhand hade varit 2 010 /1 1:JO1 möjligt att bestämma vem anmälaren hade varit i kontakt med. Mot bakgrund av det ovan nämnda framstår anledningen till att inte ville uppge sitt riktiga namn, när anmälaren insisterade på detta, som irrationell. har dock inte funnit stöd för att skulle ha uppgett falska uppgifter i fråga om sin titel. Av vad som sammantaget har framkommit i ärendet kan inte finna någon anledning som medfört att i den aktuella situationen haft godtagbara skäl för att uppge ett annat namn än sitt riktiga. uppfattning är därför att borde ha besva- rat anmälarens fråga om vad han heter med att uppge sitt riktiga namn. borde också ha förstått att . frågade efter namnet på hans chef och förklarat att denne inte var i tjänst . . synes dock och på egen hand ha lyckats få tag på vikarierande polischefen (vilket rätteligen torde ha varit ställföreträdande polisenhetschefen vid polisenheten ) och fått klarhet i vissa frågor. För allmänhetens förtroende för polisen är det viktigt att anställda i sina kontakter med enskilda uppträder på ett sätt som inger förtroende och aktning. egna uppgifter om den aktuella händelsen ger anledning att även i övrigt ifrågasätta om han vid anmälningsupptagningen uppträdde på ett sådant sätt som rimligen kunnat krävas av honom enligt polisförordningen. beklagar det sätt på vilket . har blivit bemött . vill i detta sammanhang upplysa om att det inom polisen pågår ett nationellt projekt med att ta fram en gemensam värdegrund som är förankrad hos medarbetarna. Myndigheten avser att fort- sätta med detta arbete för att ytterligare höja förtroendet för polisen hos all- mänheten. . bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret. I ett beslut anförde chefsJO följande. Det har här kommit fram att . och blev oense om bl.a. brottsrubriceringen av den händelse som hon ville polisanmäla: ett hundslagsmål. JO har, som polismyndigheten också påpekat, tidigare framhållit att det föreligger en principiell skyldighet för polisen att ta emot anmälningar om brott. Huvudregeln är att polisen utan uppskov ska ta emot en sådan anmälan. En anmälan kan göras såväl muntligen som skriftli- gen hos vilken polismyndighet som helst. Det finns här anledning att särskilt betona att någon prövning av det inträffade inte ska ske i samband med upp- rättandet av anmälan. Den prövningen ska i stället göras vid den efterföljande bedömningen av om förundersökning ska inledas eller inte. Polisen bör också i det initiala skedet i princip godta de påståenden om brottsrubricering som anmälaren anger (jfr JO 1989/90 s. 64). borde alltså rätteli- gen ha tagit upp den anmälan . önskade göra utan att hamna i en diskussion om huruvida eventuella rekvisit i en viss bestämmelse var uppfyll- da eller inte. Den bedömningen ankommer på en förundersökningsledare att göra vid en efterföljande granskning av anmälan. Det framstår som mycket möjligt att samtalet mellan . och Mor- ten Gunneng inte hade bli lika upprört om han inte hade ifrågasatt hennes uppgifter och hamnat i en juridisk diskussion om olika brottsrekvisit. 2 010 /1 1:JO1 Jag finner att inte kan undgå kritik för sitt handlande i denna del. Användningen av ett påhittat namn Jag vill inledningsvis framhålla att utredningen i ärendet har bekräftat Katari- na H:s påstående i anmälan att polismannen på fråga om vad han hette uppgav ett påhittat namn. Det står likaså klart att beslut inte fattats om att tilldela en s.k. kvalificerad skyddsidentitet. Som jag har förstått uppgav han ett påhittat namn efter- som han tidigare blivit utsatt för förföljelse och då fått rådet av personskydds- roteln i att i en sådan situation ange sitt tjänstenummer. insisterade på att få hans namn uppgav han sig i stället heta , som han anser är ett alias som är känt inom polisen. (I förbigående kan nämnas att polisinspektören är en rollkaraktär i den svenska fil- men I lagens namn ). Det framgår visserligen av utredningen att i och för sig var aktuell i ett ärende om personsäkerhet på grund av en viss hotbild men att detta ärende avslutades redan efter någon månad då hotet inte längre bedömdes som allvarligt. Jag vill här också framhålla att det inte finns något som helst i ärendet som tyder på att . skulle ha varit hotfull mot även om hon möjligen var arg och upprörd. Som polismyndigheten uttalat var beteende utifrån de bevekelsegrunder han angett dessutom irrationellt. Jag kan helt instämma i den bedömningen. Han borde vidare, som myndigheten också anfört, självfal- let även ha uppgett namnet på sin chef när detta efterfrågades och förstått att det inte var han själv som åsyftades samt förklarat för . att chefen inte var i tjänst den aktuella dagen. Det är inte en alltför ovanlig företeelse att polisen möts av t.ex. ifrågasät- tande, påstridiga och upprörda personer. I sådana situationer är det naturligt- vis av stor vikt att den enskilde polismannen visar självbehärskning och läg- ger band på sin egen eventuella frustration. För allmänhetens förtroende för polisen är det viktigt att en befattningshavare i sina kontakter med enskilda uppträder på ett sätt som inger förtroende och aktning. En polisman ska vida- re uppträda hövligt, hänsynsfullt och med fasthet samt iaktta självbehärskning och undvika vad som kan uppfattas som utslag av ovänlighet eller småaktig- het (4 kap. 1 § polisförordningen). Enligt min uppfattning bör en polismans kontakter med enskilda i så stor utsträckning som möjligt också präglas av öppenhet, vilket bl.a. innebär att han eller hon om inte särskilda skäl före- ligger på grund av att det t.ex. är fråga om en hotfull situation på fråga ska uppge sitt namn och inte gömma sig bakom ett tjänstenummer och definitivt inte bakom ett påhittat namn. Sammanfattningsvis har enligt min uppfattning genom att till en anmälare uppge ett påhittat namn åsidosatt sina skyldigheter i anställningen på ett sätt som innefattar sådan tjänsteförseelse som enligt 14 § lagen om offentlig anställning bör föranleda disciplinpåföljd. 2 010 /1 1:JO1 därför att överlämna ärendet till för prövning av denna fråga. Slutligen noterar jag att polismyndigheten beklagat det inträffade. I ett beslut ålade personalansvars- nämnd disciplinpåföljd i form av varning. I sin motivering slog personalansvarsnämnden fast att hade brutit mot bestämmelserna som reglerar hur anställda ska uppträda i arbetet och att hans agerande var förvånande och hade skadat allmänhetens förtroende för polisen. Uttalanden om en polismans skyldighet att anmäla till socialnämnden när en förälder frihetsberövats med anledning av misstankar om brott (Dnr 4981-2008) . framförde i en anmälan till JO klagomål mot kriminalinspektören (tidigare ) vid i . Hon uppgav i sin anmälan bl.a. följande. Hon är ensam vårdnadshavare för ett barn som är . frihetsberövades hon med anled- ning av misstankar om brott. Hon satt därefter häktad . pappa bodde utomlands. Trots detta underrättade inte om det inträffade. Detta fick till följd att hennes barn var utan vårdnadshavare . Muntliga upplysningar inhämtades från , som uppgav bl.a. följande. Han var utredare i det aktuella ärendet och enligt hans minnesbild var han i kontakt med såväl som barnets far och morföräldrar. Fadern hade flyttat till och meningen var att . skulle flytta efter. När hon frihetsberövades åkte dock fadern tillbaka till . Som minns det fanns det ytterligare ett barn i familjen. Han var vidare nästan säker på att han skrev en anmälan till . Den borde finnas i det s.k. allmänna diariet. Vid en kontroll hos polismyndigheten kunde dock någon sådan anmälan inte återfinnas i det allmänna diariet. Enligt uppgift från socialförvaltningen (mottagningssekreterare vid , socialkontor Norr) hade någon skriftlig anmälan från polisen inte kommit in dit, och det fanns inte heller någon journalanteckning som tydde på att polisen muntligen hade hört av sig om den aktuella saken. Vissa handlingar i polismyndighetens aktuella ärenden infordrades och granskades. 2 010 /1 1:JO1 Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som framförts i anmälan till JO. (länspolismästaren ) kom in med ett remiss- svar till vilket fogades bl.a. en promemoria från . upplyste i promemorian sammanfattningsvis följande. . hämtades till förhör med anledning av att hon misstänktes för inblandning i tre rån. Hämtningen utfördes av honom och en kollega. Eftersom . hade två små barn beslutade de att verkställa hämtningen vid hennes arbetsplats. De visste att hon hade läm- nat sina barn. Efter det första förhöret frigavs . och hon kallades till ytterligare ett förhör. . inkom för förhör , och efter förhöret beslutade åklagare att hon skulle anhållas. De diskuterade då med henne hur de skulle göra med hennes barn. har ett svagt minne av att . uppgav att barnen fanns på dagis och att de kom överens om att ta kontakt med hennes mamma, så att hon kunde hämta bar- nen. Naturligtvis var det så att de visste att barnen var väl omhändertagna. pojkvän , som var far till barnen, kom sedan och hämtade nycklar till lägenheten efter det att . godkänt att de lämnades ut till honom. Redan då förberedde pojkvännen på att . troligen skulle vara häktad . . satt häktad flyttade M.H. tillbaka till och tog hand om sina barn. fick ., under övervakning, besök av sina barn i häktet. Eftersom även M.H. var misstänkt för inblandning fick inte han ha någon kontakt med . Kontakten mellan barnen och . sköttes därför av hennes mamma. Inte under utredningen påtalade . att hon var ensam vårdnadshavare till något av barnen. I mantal finns endast uppgifter om att hon och M.H. är föräldrar till båda barnen. Hon har inte heller uttryckt något missnöje över att M.H. har tagit hand om barnen. I remissvaret upplyste polismyndigheten inledningsvis bl.a. att tidigt under utredningen haft vetskap om att . var vård- nadshavare för två minderåriga barn och att han med hänsyn till sin tjänstgö- ring som närpolis haft god kännedom om anmälningsplikten till socialnämn- den enligt 3 § polislagen (1984:387). gjorde därefter följande bedömning. Polisens samverkan med andra myndigheter regleras i 3 § 2 stycket polislagen (1984:387). Paragrafen hänvisar till bestämmelsen i 14 kapitlet 1 § social- tjänstlagen (2001:453) om myndigheters skyldighet att anmäla till social- nämnden då ett barn kan behöva nämndens skydd. Av uppgifterna i arrestantbladet [ ] och promemo- ria [ ] framgår, enligt polismyndighetens uppfattning, att agerat och vidtagit de åtgärder som i den aktuella situationen erfordrades för att trygga omsorgen om båda barn. En utredare har ett stort ansvar för att olika åtgärder som vidtas under en förundersökning, bland annat sådana som är till skydd för minderåriga, do- kumenteras i form av en tjänsteanteckning eller promemoria. Att anteckningar görs över vad som förevarit i ett ärende är såväl en förut- sättning för den enskildes rättstrygghet som för part att få full insyn i ärendet och därmed möjlighet till rättelse eller klagomål. Har ett ärende dokumente- 2 010 /1 1:JO1 rats korrekt bereds även överordnad myndighet, liksom tillsynsorganen som JO och JK, möjlighet att bilda sig i en uppfattning om handläggningen vid en eventuell kontroll. anser att har brustit i sin skyldighet att dokumentera vad som överenskommits med . och hennes mor angående de båda minderåriga barnen. kommer att verka för att förbättra rutinerna angående dokumentationsskyldigheten för utredande personal i frågor rörande bland annat omsorger om frihetsberövade personers minderåriga barn. . yttrade sig över remissvaret och uppgav bl.a. att en anhörig till slut gjorde en anmälan till på grund av att hennes barn inte mådde bra och att skarpt ifrågasatt att någon anmälan inte gjorts tidigare av polisen. Även mor yttrade sig med anledning av polismyndighetens remissvar och uppgav bl.a. att kon- taktade henne och frågade om hon kunde hämta barnen eftersom . skulle vara kvar hos polisen. I ett beslut anförde chefsJO följande. Polisens samverkan med andra myndigheter regleras i 3 § polislagen. I be- stämmelsen föreskrivs bl.a. att polisen ska samarbeta med myndigheter och organisationer vilkas verksamhet berör polisverksamheten och att det särskilt åligger polisen att fortlöpande samarbeta med myndigheterna inom social- tjänsten och underrätta dessa om förhållanden som bör föranleda nå- gon åtgärd av dem. I bestämmelsen hänvisas vidare till 14 kap. 1 § social- tjänstlagen. Enligt 14 kap. 1 § andra stycket socialtjänstlagen är bl.a. myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom skyldiga att genast anmäla till social- nämnden om de i sin verksamhet får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd. Detta gäller även dem som är anställda hos sådana myndigheter. Denna bestämmelse medför således en plikt för vissa offentliga organ och befattningshavare vid dessa att göra anmälningar. Anmälningsplikten gäller, som framgått, polismyndigheter och deras anställda. Anmälan ska göras till socialnämnden om något gör att nämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. Med detta avses alla de fall då det kan antas att brister i omsorgen om en underårig eller något annat förhållande i hemmet medför fara för den underåriges hälsa eller utveckling och det kan finnas anledning för socialnämnden att bevaka den unges intressen, i sista hand med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Barn med frihetsberövade föräldrar kan ofta antas behöva någon form av stöd från socialnämndens sida (prop. 2002/03:53 s. 64). har meddelat allmänna råd om anmälan om missförhållan- den enligt 14 kap. 1 § socialtjänstlagen (SOSFS 2003:16) och har även i en handbok, Anmälningsskyldighet om missförhållanden som rör barn (2004), behandlat anmälningsskyldigheten närmare. I handboken, som finns tillgäng- lig på hemsida, framhålls att det är barnets behov som ska 2 010 /1 1:JO1 vara utgångspunkten i en anmälningssituation och att anmälningsskyldigheten inte är kopplad till omständigheter som innebär att det är klarlagt att social- nämnden behöver ingripa till skydd för ett barn genom att omhänderta barnet eller vidta åtgärder utan samtycke från barnet och/eller vårdnadshavarna, utan en möjlighet att erbjuda barnet och familjen adekvat stöd eller hjälp (se hand- boken s. 33). Det är en bedömningsfråga om omständigheterna är sådana att det finns anledning att misstänka att socialnämnden kan behöva ingripa till ett barns skydd, och frågan måste avgöras från fall till fall (se JO 1993/94 s. 264). Att bedöma om kriterierna för att göra en anmälan till är uppfyllda eller inte är onekligen en svår uppgift (se prop. 2002/03:53 s. 65). Som fram- gått förutsätter anmälningsplikten dock inte att det är klarlagt att socialnämn- den behöver ingripa, utan det räcker att det föreligger misstankar om att nämnden behöver ingripa till ett barns skydd för att anmälningsplikt ska in- träda. JO 1995/96 s. 247 har frågan om omfattningen av anmälningsskyl- digheten enligt dåvarande 71 § socialtjänstlagen (som motsvaras av nu gäl- lande 14 kap. 1 § socialtjänstlagen) behandlats. I beslutet betonas att det är socialnämnden som har det yttersta ansvaret för barns välfärd när ordinarie vårdnadshavare av något skäl sviktar i sina uppgifter och att det är social- nämndens ansvar att vidta de åtgärder som kan vara påkallade i det enskilda fallet samt att socialnämnden också är den myndighet som har den överblick som krävs för att bäst kunna vidta erforderliga åtgärder till skydd för barnet. JO uttalade i beslutet att en förutsättning för att socialnämnden ska kunna lösa denna uppgift självfallet är att nämnden verkligen får den information som en anmälan syftar till samt att den anmälningsplikt som åvilar olika kategorier av offentliga tjänstemän är absolut och således inte får bli föremål för över- väganden av tjänstemännen själva. Detta innebär alltså att en anmälan alltid ska ske för det fall det framkommer misstankar om att ett barn kan behöva socialnämndens skydd. I förarbetena framhålls att det är och inte anmälarens sak att utreda och avgöra allvaret i barnets situation (prop. 2002/03:53 s. 65). Jag vill inledningsvis framhålla att om en förälder till ett minderårigt barn frihetsberövas måste polisen naturligtvis försäkra sig om att någon annan tar hand om barnet och t.ex. hämtar det på förskolan. Det kan handla om kontakt med den andre föräldern, släktingar, vänner till den frihetsberövade eller . Därutöver har en polismyndighet och dess anställda en absolut anmälningsplikt till socialnämnden om missförhållanden som rör barn. I det nu aktuella fallet har uppgett att de båda barnen togs om hand först av mor och senare av barnens far. Han har vidare uppgett att . inte upplyste honom om att hon hade ensam vårdnad om ett av barnen. Enligt polismyndigheten har agerat och vidtagit de åtgärder som i den aktuella situationen erfordrades för att trygga omsorgen om båda barn. 2 010 /1 1:JO1 Jag kan således konstatera att vidtog vissa åtgärder i syfte att trygga omsorgen om barnen, vilket givetvis var bra. Frågan är dock om han dessutom borde ha gjort en anmälan till socialnämnden om saken. Vid den initiala kontakten med JO:s handläggare i ärendet var nästan säker på att han hade gjort en anmälan, men utredningen har sedan gett vid handen att så inte var fallet. Som jag uppfattar polismyndighe- ten anser den att omständigheterna var sådana att det inte fanns skäl att också anmäla saken till eventuellt ingripande från dess sida till skydd för barnen. Redan det förhållandet att en förälder som bor tillsammans med två min- deråriga barn frihetsberövats på grund av misstankar om inblandning i uppre- pad allvarlig brottslighet bör, enligt min mening, leda till att en anmälan till socialnämnden görs. Det ankommer sedan på nämnden och alltså inte på den enskilde polismannen att avgöra om några särskilda åtgärder krävs för barn i den situationen. Jag anser således att , oavsett att han inte kände till att . var ensam vårdnadshavare till ett av barnen, borde ha gjort en anmälan till socialnämnden. Att så inte skedde framstår som särskilt förvånande med tanke på dels att själv förutsåg att frihetsberövandet troligen skulle komma att bestå , dels att barnens far sedan själv blev misstänkt för brott i samma utredning. För sin underlåtenhet att fullgöra denna anmälningsskyldighet förtjänar kritik. I likhet med polismyndigheten anser jag vidare att han borde ha dokumenterat de kontakter han hade rörande barn. Disciplinansvar för två polismän på grund av att de uppträtt olämpligt i samband med en trafikkontroll (Dnr 5561-2008) framförde i en anmälan till JO klagomål mot Polismyndig- heten i med anledning av två polismäns uppträdande i samband med en trafikkontroll i . hade filmat en del av händelsen med sin mobiltelefon och fogade inspelningen till anmälan. Av inspelningen framgick huvudsakligen följande ordväxling. P = Polismännen (det görs här inte skillnad på vem av de två polismännen som uttalat sig) L: Kan jag få det skriftligt att du vägrar lämna legitimation då? P: Nej. L: Varför inte ? Vad heter du då? 2 010 /1 1:JO1 P: Vad fan ska du med det till? Vad ska du veta det för? L: Nej, det är väl inte hemligt? P: Vad ska du med den informationen till? Du blir stoppad och kontrollerad av en polispatrull. Vad har du att dölja för någonting? L: Ingenting, vad har du att dölja då? Jag bara undrar. Hur ska jag veta om ni är poliser om ni inte legitimerar er? P: Du kan ju gissa en gång, eller hur? L: Att ni kör en civil bil. P: Ja. P: Och vem står den bilen på tror du? L: Jag vet inte. P: Kan det vara ? L: Hur ska jag veta det? P: Du kan ringa och kolla. L: Ja, jag får väl göra det då. P: Ja, du får väl göra det då. P: Du kanske misstänker oss för att vi har stulit bilen också. Vi är egentligen två biltjuvar som springer runt med vapen och polisuniform. L: Ja, jag har ingen aning. P: Du, , om du tror dig kunna lagen va, så bör jag rekommende- ra dig att åka hem och läsa på den lite mer, va. L: Okej. Så ni har ingen skyldighet att legitimera er? P: Vi har ingen skyldighet att legitimera oss om (inte) det är uppenbart att vi är poliser. L: Okej. P: Och det här är väl tämligen uppenbart, eller hur? L: Ni kör en civil bil. P: Till och med för dig. Till och med. L: Ja. P: Förstår du inte det så kanske vi får åka ned till psyket med dig i stället. L: Vad sa du? P: Vi kanske får åka ned på med dig i stället, om du inte inser det. 2 010 /1 1:JO1 P: Jag kan till och med dra den lagparagrafen för dig [] L: Ja. P: Ja. Har du någon paragraf som du kan rabbla? L: Nej. P: Nej, just det. L: Jag läser inte juridik. P: Nej. Vi har gått , ser du. L: Ja. P: Ja. Vi har dessutom jobbat . Har du lämnat skolan än? L: Ja, men P: Gymnasiet möjligtvis. L: Ja, faktiskt. P: Ja, just det. L: Ja. P: Du, vi är liksom fel gäng. Vi har lite för mycket skinn på näsan för att bli rädda för en sån jävla liten fjant som dig, faktiskt. L: Ni behöver inte ta i med förolämpningar. En händelserapport infordrades från polismyndigheten och muntliga upplys- ningar inhämtades. Ärendet remitterades till polismyndigheten som anmodades att, efter hörande av de inblandade polismännen (om de kunde identifieras), lämna upplysning- ar och yttrande över polismännens agerande vid trafikkontrollen. (tf. länspolismästaren ) inkom med ett remissvar, till vilket hade fogats utskrifter av samtal som hållits med de två berörda polismännen, polisinspektören och polisassistenten . uppgav i huvudsak följande. Han har arbetat tillsammans med . De känner därför varandra och har utarbetat vissa rutiner, framför allt när det gäller stoppande av fordon. När de stoppade den aktuella bilen ställde han sin tjänstebil bakom det stoppade fordonet och gick fram till bilen. Han satt kvar som rutinåtgärd. , när han såg att bilen fortfarande stod på tomgångskörning och alltjämt talade med föraren, gick han ur bilen för att se vad som stod på. Han hörde att diskuterade med föraren huruvida skulle visa sin tjänstelegitimation eller inte. I detta skede hade föraren stängt av 2 010 /1 1:JO1 motorn och överlämnat sitt körkort. Han förklarade för föraren att tjänstelegi- timation ska uppvisas på uppmaning om det råder någon tveksamhet i den delen och då kollegan hade uniform med tillhörande båtmössa och han själv bar uniform, torde det inte ha funnits någon tvekan om att de var poliser. Han medger att det han sade till föraren var olyckligt men kände att på det sätt som denne agerade, genom att inte åtlyda polismannens uppmaningar, samt ytterligare ordväxlingar som han uppfattade som provokationer från förarens sida, så kom hans eget ordval som en reflex. Situationen att bli ifrågasatt på ett mycket forcerat sätt var ovan för honom. uppgav i huvudsak följande. Uppdraget var en kommen- dering i med anledning av en demonstration mellan höger- och väns- tersympatisörer. Han vill minnas att de fick i uppdrag att utföra en fordons- och förarkontroll av den aktuella bilen. Han bad föraren att stänga av motorn och att få se dennes körkort. Föraren hörsammade inte hans uppmaningar utan ordväxling uppstod. Föraren begärde också att få se hans legitimation. Efter- som han hade uniform ansåg han inte att det fanns skäl för honom att uppvisa sin legitimation.