frsrdg · GY04JO1 · 2010-11-10 00:00:00 — Domstolen, som bl.a. anförde att pepparspray måste bedömas som ett kraftigare våld än enbart ett grepp, ansåg sammanfattningsvis att andra medel inte hade va- rit otillräckliga för att genomföra tjänsteåtgärden varför användningen av pepparspray inte kunde anses som försvarlig. Polismannen dömdes för tjänstefel (dom i mål B 3947-07. Domen överklagades först, men överklagandet återkallades. 8.En polisman åtalades för misshandel alternativt tjänstefel för att ha an- vänt pepparspray mot en person vid ett gripande. En flyende person stan- nade själv bakom en bropelare och var stilla när polismannen kom fram till platsen. Polismannen uppgav att han sprayade personen direkt för att minimera våldsanvändningen vid gripandet. Domstolen hänvisade i do- men till bl.a. RPS granskningsrapport i vilken anges att pepparspray måste placeras högt i en tänkt våldsanvändningstrappa. Enligt domsto- len hade polismannen han kom fram till bropelaren inte kontroll över händelsen och det krävdes att han bestämde sig för vilken insats han skulle göra. Att i det läget tilltala personen kunde ha varit ödesdigert. Slutsatsen blev således att det var försvarligt att tillgripa våld och att det var ändamålsenligt att välja pepparspray. Åtalet ogillades därför (tingsrätts dom i mål B 14229-08. Domen överklagades, se punkten 9 nedan. 9.Domen under punkten 8 överklagades till som fast- ställde tingsrättens dom. Hovrätten uttalade i domen att pepparspray får anses vara ett hjälpmedel som innebär ett betydande mått av våldsan- vändning (dom i mål B 4095-09). 10.En polisman åtalades för misshandel alternativt tjänstefel för att ha använt pepparspray mot en person som var belagd med hand- fängsel (tingsrätts mål B 789-08, målet är ännu inte avgjort). 5.3 Praxis avgöranden från I några fall har uttalat sig om polisens användning av pep- parspray i samband med skingring av demonstrationer (mot 2 010 /1 1:JO1 , dom , Ciloglu m.fl. mot , dom och Karatepe m.fl. mot , dom ). Pröv- ningen har då avsett om användningen medfört en kränkning av artikel 3 (förbud mot tortyr och annan omänsklig eller förnedrande behandling) i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och grund- läggande friheterna. I samtliga fall har konstaterat att pepparspray, som an- vänds i medlemsstater för att kontrollera och skingra demon- strationer som hotar att gå över styr, visserligen inte är giftig men att använ- dandet kan orsaka obehag som t.ex. andningsproblem, illamående, kräkning- ar, irritation i andningsvägarna, tårkanalerna och ögonen, kramper, bröstsmär- tor, hudbesvär eller allergiska besvär. De klagande hade dock inte åberopat någon medicinsk utredning för att visa att de skulle ha orsakats några olägen- heter av att ha utsatts för pepparsprayen. Domstolen fann följaktligen att nå- gon kränkning av artikel 3 inte hade skett. 6.1 Allmänna synpunkter på polisens användning av pepparspray 6.1.1 Polisens våldsanvändning i allmänhet En väl fungerande polisverksamhet är av central betydelse i ett modernt rätts- samhälle. Polisens verksamhet syftar till att upprätthålla allmän ordning och säkerhet samt att i övrigt tillförsäkra allmänheten skydd och annan hjälp (1 § polislagen). Till polisens uppgifter hör således bl.a. att övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar därav samt ingripa när sådana har inträffat (2 § polislagen). För att kunna fullgöra detta uppdrag har polisen av lagstiftaren anförtrotts omfattande maktbefogenheter, däribland rätten att bruka våld. Lagstöd för denna våldsanvändning finns i 10 § polislagen. Även om polisen således i vissa situationer får bruka våld vill jag redan in- ledningsvis betona att det för allmänhetens förtroende för polisverksamheten och för polisens legitimitet i ett rättssamhälle är av grundläggande betydelse att polisen är återhållsam i sin våldsanvändning. De principer som ska ge- nomsyra alla polisingripanden behovs- och proportionalitetsprinciperna är centrala också när det gäller polisens våldsanvändning. Polisen ska så långt möjligt undvika att använda våld och tillgripa sådana åtgärder endast när så verkligen behövs (behovsprincipen) och, om våld måste användas, får åtgär- derna inte medföra större skada eller olägenhet än som är nödvändigt för att det avsedda resultatet ska uppnås (proportionalitetsprincipen). Som framgått läggs dessa principer fast i 8 § polislagen. Det ankommer alltså på varje po- lisman att med hjälp av sin erfarenhet och yrkesskicklighet sträva efter att så långt möjligt lösa sin uppgift utan att behöva tillgripa våld och, om våld måste tillgripas, begränsa sin våldsanvändning till vad som är nödvändigt för att fullgöra uppgiften. En annan aspekt som måste beaktas när det gäller polisens våldsanvänd- ning är givetvis den enskilde polismannens säkerhet. Poliser är en yrkesgrupp 2 010 /1 1:JO1 som kan ställas inför svårbemästrade situationer där en viss våldsan- vändning kan vara nödvändig för att kunna lösa tjänsteuppgiften på ett god- tagbart sätt. Det kan t.ex. gälla att gripa eller omhänderta en våldsam, kanske beväpnad, eller oregerlig person. Men även en tämligen ordinär uppgift, som t.ex. att lämna handräckning för att föra en psykiskt sjuk person till läkare, kan snabbt övergå till en kaosartad situation där polisen måste tillgripa våld för att återta kontrollen. I det vardagliga arbetet nödgas alltså ofta polismän i yttre tjänst att använda våld och riskerar att själva utsättas för våld. Det är därför självfallet av stor vikt att polisen har adekvata och effektiva hjälpmedel vid sin våldsanvändning. Pepparsprayen är ett sådant särskilt hjälp- medel. 6.1.2 Pepparspray som vapen i polisens arsenal påbörjades ett utvecklingsarbete inom RPS beträffande framtagandet av ett icke-dödande vapen, däribland berördes pepparsprayen. Diskussionen om polisens hjälpmedel tog sedan fart efter kravallerna i då det påtalades att svensk polis egentligen endast hade två hjälpmedel, skjutvapen och batong, och att steget mellan dessa var för stort. Det uttalades att en polisman i ett trängt läge kunde komma att använda sitt skjutvapen trots att ett mindre skadligt vapen hade varit tillräckligt för att oskadliggöra en person eller avvärja en farlig situation (se vidare om detta i betänkande 2001, SOU 2002:122, s. 719 f.). I betänkandet hänvisades också till RPS nämnda utvecklingsarbete och anför- des att OC-spray är enligt avsedd att ingå i varje polis- mans beväpning i syfte att närstrider skall kunna undvikas och därmed även allvarligare våldsutövning. Den sprayburk som är tänkt att användas har en- ligt gjorda tester god träffsäkerhet och effekt på trefyra meters avstånd (s. 719). Tanken bakom införandet av vapnet pepparspray var således, som redan berörts, att skapa ett handlingsalternativ inte att ersätta vare sig skjutvapen eller batong för polisen vid ingripanden och självförsvarssituationer för att på så sätt minska bruket av skjutvapen och de stora risker för polismän, den som ska gripas eller omhändertas och tredje man som detta medför. I FN:s Basic Principles on the Use of Force and Firearms by cials uppmanas också staterna att utveckla non-lethal incapacitating wea- pons för att i ökad utsträckning begränsa användningen av utrustning som kan förorsaka död eller skada på person (p. Pepparsprayen var alltså ur- sprungligen tänkt att fylla det tomrum som kunde sägas finnas mellan skjut- vapen och fysisk närkamp; således ett hjälpmedel avsett att användas i huvud- sak på visst avstånd. I den slutrapport som färdigställdes efter fältförsöket med pepparspray nämns också att vid användning av pepparspray undviks ofta ett regelrätt handgemäng och polisen kan agera på avstånd med ökad säkerhet (Fältförsök OC, Slutrapport s. 8). RPS har i sitt yttrande hit anfört att målet med att införa pepparspray var att öka polisens förmåga att på ett säkert sätt ingripa mot hotfulla personer. Avsikten var således, enligt 2 010 /1 1:JO1 RPS, inte att sprayen skulle brukas mot en person som polisen redan hade kontroll över och hotet därmed inte längre var överhängande. Min granskning visar emellertid att pepparspray ofta kanske till och med huvudsakligen brukas på korta eller mycket korta avstånd, inte sällan i när- kampssituationer, och alls inte enbart i s.k. ingripandesituationer. Att sprayen i praktiken ofta används på ett avstånd av en meter eller kortare bekräftas även i RPS granskningsrapport (s. 42). Det fanns visserligen i den nämnda slutrapporten efter det inledande fältförsöket slutsatser och uttalanden som tyder på att spray redan inlednings- vis även kommit att användas på nära håll och vid flera slag av åtgärder från polisens sida. Det sägs således t.ex. att skaderisken minskat vid ingripanden exempelvis vid insättning i fordon, under transport och i arrester (s. 8). Det har emellertid inte i vart fall inte i det offentliga samtalet om polisens be- väpning klargjorts att pepparsprayens användningsområde skulle vara vida- re än vad som en gång motiverade att den införlivades med polisens övriga utrustning. Enligt uppgift har pepparsprayen i de allra flesta fall avsedd verkan och fö- refaller därför rätt använd väl fylla sin funktion. Det bör emellertid näm- nas att sprayen undantagsvis inte får avsedd effekt, framför allt på en del drogpåverkade eller psykotiska personer. Ett tragiskt exempel på den utebliv- na effekten är det fall då en polisman sköts till döds i . Den av RPS utsedda utvärderingsgruppen av dödsskjutningen har lyft fram denna fråga och pekat på att användning av pepparspray mot personer som är drogpåverkade och allvarligt psykiskt sjuka kan innebära att aggressionen i stället stegras och farligheten ökar ytterligare. Utvärderings- gruppen anser därför att detta förhållande noggrant måste analyseras och beaktas vid såväl utbildning som när pepparspray ska komma till användning (se inspektionsrapport 2009:1 s. 28 f.). Min bedömning: Jag har inte, från etiska eller andra utgångspunkter, någon principiell invändning mot att pepparspray ingår i polisens vapenarsenal. Den offentliga diskussion som efter Göteborgskravallerna förts om poli- sens beväpning, och under vilken pepparspray nämnts som ett alternativt hjälpmedel, har utgått från att ett nytt vapen behövdes för att kunna undvika bruk av skjutvapen och från att ett sådant vapen således var avsett att använ- das på viss distans mot våldsamma eller hotfulla personer. Även om jag i och för sig inte vill utesluta att det kan finnas skäl att vidga det tänkta använd- ningsområdet för pepparsprayen något är jag kritisk till den glidande utveck- ling i vapnets bruk som, internt inom polisen och utanför den offentliga de- batten, synes ha skett. Pepparspray förefaller ha kommit att bli ett hjälpmedel för att även i mera närkampsbetonade situationer underlätta polisingripanden av olika slag. Jag har självfallet inte någon invändning mot utvärderingsgruppens slut- sats att effekten av pepparsprayen på personer som är drogpåverkade och allvarligt psykiskt sjuka måste analyseras. Ett från min synpunkt särskilt vik- tigt skäl till att så bör ske är givetvis att sådana personer i högre grad än andra 2 010 /1 1:JO1 tycks kunna riskera att drabbas av allvarliga följder av pepparspraysanvänd- ning. 6.1.3 En icke enhetlig praxis uppmärksammades i medierna några fall då pepparspray använts mot personer som varit belagda med handfängsel, och det framkom också att det inom polisväsendet fanns olika uppfattningar om pepparspray kunde användas i sådana fall. En polisman i uppgav t.ex. att det kunde vara helt rätt medan en polisman i ansåg att det var full- ständigt olämpligt (). Att skilda uppfattningar råder om vapnets bruk bekräftas i RPS gransk- ningsrapport där det uttalas att det inom polisen inte finns någon gemensam, samstämmig uppfattning av när OC-spray får användas (s. 43). Ett sådant uttalande inger självfallet betänkligheter. Jag är emellertid medveten om att det kan ta innan en fast etablerad praxis har utkristalliserats när det gäller användandet av ett nytt hjälpmedel. Till att en sådan praxis bildas bi- drar bl.a. polismyndigheternas egenkontroller samt polismålsåklagarnas, RPS och JO:s granskningsarbete. Som framgått har också ett antal fall prövats i domstol. Av nu gällande föreskrifter (FAP 104-4) framgår, som tidigare redovisats, endast att spray ska användas med hänsyn tagen till den smärta och det obe- hag som åtgärden innebär (9 §) och att den bara får användas om den polisiära uppgiften inte kan lösas på något annat, mindre ingripande sätt (10 §). Före- skrifterna har således fått en utformning som inte begränsar sprayens använd- ning vid vissa slag av situationer, utom på så sätt att det som allmänt råd sägs att den inte bör användas mot personer som ingår i en folksamling i andra situationer än då rätt till nödvärn föreligger. Det har från flera olika håll framkommit synpunkter på att RPS nu gällan- de föreskrifter och allmänna råd om pepparspray behöver omarbetas och förtydligas. I sina yttranden till JO har bl.a. pekat på det förhållandet att gränserna för användande av pepparspray är oklara, och Kro- nobergspolisen har välkomnat att RPS i sitt yttrande till JO uttalat sig om användning av pepparspray i fordon. I RPS granskningsrapport har också efterlysts tydliga direktiv om begränsningar i användandet av pepparspray och i rapporten har också lämnats förslag till hur föreskrifterna bör förändras. Även RPS etiska råd har framfört synpunkter på att föreskrifterna bör förtyd- ligas. Slutligen har också den ovan nämnda utvärderingsgruppen av döds- skjutningen av en polisman i framhållit att det behövs en översyn av regelverket och utbildningen för användningen av pepparspray. Som framgått har RPS på JO:s fråga i saken uppgett att en översyn av bestämmel- serna för användning av pepparspray pågår. Av remissvaret framgår även att RPS har för avsikt att ge nya direktiv för utbildningsplanen vid Polishögsko- lan. I den konkreta ingripandesituationen är det emellertid alltid den enskilde polismannen som har att efter eget omdöme avgöra om den situation han har hamnat i berättigar till att använda våld och vilken grad av våld som fordras. 2 010 /1 1:JO1 Varje polisman är således ytterst ansvarig för sin egen våldsanvändning, oav- sett om det handlar om pepparspray eller annat våld, och får själv stå till svars för följderna om användningen gått över gränsen för det tillåtna. En annan sak är att avsaknaden av t.ex. tydliga föreskrifter och brister i utbildningen kan ha viss betydelse vid en straffrättslig prövning av våldsanvändningen. Min bedömning: Det är utomordentligt angeläget att praxis när det gäller användningen av pepparspray är så enhetlig som möjligt. Det är självfallet oundvikligt att enskilda polismän kan komma att göra olika bedömningar även om omständigheterna i de enskilda fallen kan te sig likartade. Risken för att betydelsefulla skillnader i synsätt och praxis utvecklas mellan olika myn- digheter inom polisen och kanske även mellan olika enheter vid en myndig- het måste emellertid motverkas. Det kan ske, förutom genom att polismän erbjuds en adekvat utbildning, genom tillräckligt tydliga föreskrifter och all- männa råd i saken. De föreskrifter och råd som gäller är enligt min mening helt otillräckliga. De ger med undantag för användning av pepparspray mot personer i en folksamling noga taget inte enskilda polismän någon vägled- ning som är mera klargörande än den allmänna proportionalitetsprincip som följer redan av bestämmelserna i 8 § polislagen. Avsaknaden av tydliga före- skrifter och råd kan leda till osäkerhet om vad som gäller i en viss situation, t.ex. om det är godtagbart att använda pepparspray i ett fordon eller mot en person som är belagd med handfängsel. Enligt min uppfattning skulle tydliga föreskrifter och råd medföra att den enskilde polismannen bättre har klart för sig förutsättningarna för en korrekt användning av pepparspray när han eller hon hamnar i en akut situation då våld kan behöva tillgripas. Som framgått har det redan i flera andra sammanhang framhållits att nu gällande föreskrifter och råd behöver omarbetas. De kritiska synpunkter som jag i det följande kommer att ge uttryck för talar entydigt i samma riktning. Jag vill avslutningsvis i denna del endast kommentera vad Stockholmspo- lisen, och även RPS, anfört om att föreskrifterna utformats så att de kan för- stås som att 10 § i FAP 104-4, till skillnad från 10 § polislagen, ger utrymme för att pepparspray kan användas även om polisen inte möts med våld eller hot om våld eller motstånd. Jag har för min del svårt att förstå att denna diskrepans i sig kan ge upphov till någon oklarhet. Det är självklart så att det är bestämmelserna i 10 § polislagen som, bortsett från nöd- och nödvärnssitu- ationer, sätter gränserna för polisens våldsanvändning. kan givetvis inte vidga det utrymme för våldsanvändning som lagen ger. Men påpekande bekräftar likväl att föreskrifterna inte är till- räckligt tydliga. 6.1.4 Milt eller betydande våld? Det har diskuterats var på den s.k. våldsanvändningstrappan som pepparspray hör hemma. Denna trappa introducerades av RPS för att åskådliggöra hur polisens våldsanvändning i relation till motpartens våld kan rangordnas: kommunikation (kroppsspråk och samtal), lindriga fysiska meto- der (fasthållning och lätta tryck), kraftfulla fysiska metoder (grepp och slag), hjälpmedel (batong och fängsel) och skjutvapen (RPS gransknings- 2 010 /1 1:JO1 rapport s. 12). Stockholms- och Gotlandspolisen har berört frågan i sina ytt- randen till JO. Är användning av pepparspray att t.ex. likställa med batong eller att betrakta som en mer eller mindre ingripande form av våld? Enligt granskningsgruppen kan giltigheten av våldsanvändningstrappan diskuteras , och trappan har också ifrågasatts både inom och utom polisen (rapporten s. 13). I några fall som prövats i domstol har saken aktualiserats, se t.ex. avgöran- de 2, 6 och 7 i avsnitt 5.2 ovan. I dom (avgörande 2) uttalades att pepparspray borde ligga tämligen högt på en tänkt våldstrappa, och i dom (avgörande 7) upplystes att pepparsprayen, enligt dem som arbetar med utbildningsfrågor, ansågs ligga mellan batong och skjutvapen på våldsanvändningstrappan. I sistnämnda mål upplystes dock att man numera gått ifrån att använda trappan som pedagogiskt verktyg och i stället lär ut en mera situationsanpassad mo- dell där polismannen väljer verktyg efter den situation som denne befinner sig i. Det finns t.ex. inte något krav på att polismannen alltid ska försöka använda grepp före pepparspray. Domstolen uttalade emellertid att pepparspray måste bedömas som ett kraftigare våld än enbart ett grepp. uttalade i ett annat avgörande att det inte går att fastställa en för alla tänkbara fall giltig formel när pepparspray, batong eller ytterst tjänstepistol får använ- das utan att varje situation där en polisman bestämmer sig för att använda något av dessa hjälpmedel är unik (avgörande 6). Det kan sägas vara ett ut- tryck för den situationsanpassade modellen. RPS anger att pepparspray är ett hjälpmedel som innebär ett betydande mått av våldsanvändning (allmänna råd till 10 § FAP 104-4). Det tycks likväl stå klart att många polismän anser att användande av pep- parspray innebär ett milt våld eftersom sprayen inte orsakar någon skada (RPS granskningsrapport s. 37). Granskningsgruppen har också i sin rapport gett uttryck för uppfattningen att användningen av pepparspray inte sällan går utöver vad som är försvarligt med avseende på 8 § polislagen (s. 45). Om detta beror på osäkerhet om hur pepparsprayen får användas eller på att den är lättillgänglig samt, enligt många polismän, inte orsakar några skador och är att betrakta som milt våld är oklart (jfr s. 37 i rapporten). Den polisman som utrustas med pepparspray har att genomgå en utbild- ning i bl.a. vapnets effekter och i hur det bör användas. I utbildningen ingår ett s.k. upplevelsebaserat element som innebär att polismannen utsätts för pepparspray mot ögonen motsvarande en tänkt sekundärkontamination och därefter har att försöka genomföra arbetsuppgifter i en ingripandesituation under (utbildningsmaterial för användare av pepparspray, 2006). Eftersom varje polisman som använder pepparspray således själv ska ha exponerats för sprayen kan det möjligen förefalla märkligt att vissa polismän anser att denna innebär en mild form av våld. Jag har emellertid förstått att exponeringsmomentet i utbildningen in- ledningsvis gick till så, att polismännen sprayades rakt mot ögonen på samma sätt som sker med en våldsam person som ska omhändertas. Sedan ett tämli- gen stort antal arbetsskadeanmälningar och sjukskrivningsfall rapporterats bland dem som sprayats i utbildningssyfte sker emellertid numera expone- 2 010 /1 1:JO1 ringen mot endast ett öga, dvs. på sätt som kan antas ske om pepparspray som riktas mot en person av misstag även råkar träffa en polisman, s.k. sekundär kontamination (RPS granskningsrapport s. 2123 och 46). Det kan inte ute- slutas att den nuvarande ordningen innebär att den enskilde polismannens upplevelse av exponeringen blir mindre intensiv och obehaglig . Jag föreställer mig att den åtminstone inte leder till att den som utsätts blir helt förblindad med de panikreaktioner och den känsla av ångest och oro som då kan uppstå. Min bedömning: Den s.k. våldsanvändningstrappan kan fylla en pedagogisk funktion bl.a. för att fästa den enskilde polismannens uppmärksamhet på vilken grad av våld som användandet av vissa hjälpmedel anses innebära. En helt annan sak är att våldsanvändningstrappan givetvis varken kan eller bör uppfattas så att en polisman i varje situation då våld måste tillgripas har att trappa upp sin våldsanvändning från lägre steg till högre. Min uppfattning är att pepparsprayen vid en rangordning kan inordnas i just det tomrum som den ursprungligen var tänkt att fylla, nämligen som mera ingripande än närkampstekniker, som grepp och användande av batong, men självklart som betydligt mindre ingripande än användning av skjutvapen. Pepparspray orsakar smärta och ett övergående men kraftfullt och påtagligt obehag av sådan intensitet att den drabbade normalt försätts ur stånd att hand- la. Härtill kommer, att pepparspray visserligen normalt inte kan förväntas ge allvarliga eller bestående skador. Likafullt tyder mycket på att användningen i några få fall fått mycket allvarliga följder och i något fler fall resulterat i ar- betsskador och sjukskrivning, antingen som en följd av själva exponeringen eller som ett resultat av en panikreaktion hos den som utsatts för sprayen (se avsnitt 3, Allmänt om pepparspray, och vad som sagts ovan om vissa effekter av bruk av pepparspray i utbildningssyfte). Att bruka sprayen måste därför, som också uttalas i RPS allmänna råd, anses innefatta ett betydande mått av våldsanvändning. Det är angeläget att varje polismyndighet vidtar åtgärder för att bland sina anställda motverka uppfattningen att pepparspray innefattar ett milt våld och den risk för att sprayen därmed utvecklas till ett hjälpmedel för att mera all- mänt underlätta polisingripanden av olika slag som en sådan uppfattning kan medföra. Det går nämligen inte att bortse från risken för att en sådan uppfatt- ning kan medföra att den enskilde polismannen frestas att väl lättvindigt nytt- ja pepparsprayen, även i situationer då det inte är försvarligt att använda våld eller i vart fall oproportionerligt att bruka våld av det slaget. De tydliga och klara anvisningar som jag tidigare efterlyst kan naturligtvis också bidra till att undvika att pepparspray uppfattas som ett vapen som kan brukas även vid mera alldagliga polisingripanden. En granskning i efterhand försvåras av den alltför ofta undermåliga dokumen- tationen av en enskild händelse. Som framgått har denna brist framhållits av såväl polismyndigheterna som RPS. Göteborgspolisen har exempelvis uppgett att avrapporteringen i inte mindre än tolv fall varit så bristfällig att det svårli- 2 010 /1 1:JO1 gen kunde avgöras om användningen varit försvarlig.