frsrdg · GY04JO1 · 2010-11-10 00:00:00 — De bad om att få tvätta hans händer och hjälpte honom att få bort den avföring han själv smetat in på sin kropp. Han nekade alltid att duscha/tvätta sig , men accepterade alltid erbjudandet under kvällstid. Av hennes anteckningar från besöket framgår bl.a. att hans beteende bedömdes som en reaktion på en snar utvisning och att han inte tedde sig psykotisk. Mellan de båda psykiatrernas besök träffade anstaltens sjuksköterska . vid fem olika tillfällen. Kvällen innan utvisningen verkställdes talade med J.M.N:s advokat i telefon. Advokaten ville höra om J.M.N. önskade tala med honom. När personal tillfrågade . om detta så avböjde han. När advokaten er- höll detta svar så framförde denne till att han önskade att en läkare träffade J.M.N. Advokaten insåg att det var polisens ansvar varför han uppgav att han skulle kontakta gränspolisen. ringde trots detta till anstalten och såg till att även anstalten försökte kontakta gränspolisen. När de inte fick tag på någon där, faxade istället anstalten en skrivelse som angav advokatens önskemål om att J.M.N. skulle undersökas av en läkare innan utvisningen verkställdes. Frågan om hur personal ska kunna skydda sig mot klienter som spottar är aktuell inte bara inom , utan även hos bl.a. polisen och inom psykiatrisk vård. För situationer av detta slag finns på marknaden en rad olika typer av spotthuvor. Ofta handlar det om engångsartiklar som ska träs över huvudet på den person som spottar. Kriminalvården använder sig av spotthu- vor i första hand inom transporttjänsten och endast i relativt liten omfattning på häkten och anstalter. Kriminalvårdens transporttjänst har en lokal instruk- 2 010 /1 1:JO1 tion, upprättad , som beskriver hur spotthuvan ska använ- das och förvaras samt hur användandet ska dokumenteras. Av instruktionen framgår att spotthuvan ska användas med restriktivitet och inte i förebyggan- de syfte. Vid de flesta verksamhetsställen finns samma modell av spotthuva som transporttjänsten använder. har säkerhetsgruppen vid haft i uppdrag att ta fram utrustning som effek- tivt skyddar personalen mot intagna som spottar. Fokus har varit att dels klä den intagne men även direkt skydd för personalen. Förslag har framtagits för en enhetlig utrustning för hela myndigheten och beslut om detta ska tas . Därefter ska instruktioner och rutinbeskrivningar utarbetas. Bedömning ur hälso- och sjukvårdssynpunkt Kriminalvårdens medicinske rådgivare har gjort följande bedömning angående det aktuella händelseförloppet. bedömdes av specialistkompetent psykiater utan att något anmärknings- värt framkom. Något skäl att anta att denna bedömning var felaktig har inte framkommit. belades med fängsel och transporten då spotthuva användes gjordes . Förnyad bedömning av specialistkompetent psykiater gjordes . Psykiatern kom fram till att det inte förelåg en allvarlig psykisk störning, vilket är en förut- sättning för att psykiatriska tvångsvårdslagar ska vara tillämpbara. Därefter stod J.M.N. under kontinuerlig sjuksköterskeobservation, men någon bedöm- ning av sjuksköterska eller läkare gjordes ej i direkt anslutning till att fängsel anbringades. Det beteende som uppvisades är ett gränsfall för vad som kan misstänkas vara en allvarlig psykisk störning och det kan inte uteslutas att bedömningen blivit en annan om den gjorts i samband med att misären i cel- len och det utagerande beteendet var som mest fulminant. I övrigt finns inga anmärkningar ur sjukvårdssynpunkt. Av 11 kap. 2 § utlänningslagen (2005:716) framgår att för behandlingen av en utlänning som enligt 10 kap. 20 § placerats i kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest gäller lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. (HäL) i tillämpliga delar. Utlänningen skall, utöver vad som följer av nämnda lag, beviljas de lättnader och förmåner som kan medges med hänsyn till ordningen och säkerheten inom anstalten, häktet eller arresten. Enligt 1 § HäL får den som är häktad på grund av misstanke om brott eller av någon annan anledning inte underkastas mera omfattande inskränkningar i sin frihet än som ändamålet med häktningen samt ordning och säkerhet krä- ver. Den häktade skall behandlas så att skadliga följder av frihetsberövandet motverkas. Av 4 § HäL framgår att vid behandlingen skall hänsyn tas till den häktades hälsotillstånd. En häktad som bedöms behöva hälso- och sjukvård eller som begär att läkare skall tillkallas, skall undersökas av läka- re, om inte sådan undersökning uppenbarligen är onödig. En läkares anvis- ningar om vården av en häktad som är sjuk skall iakttas. Behöver den häktade sjukhusvård, skall sådan beredas honom eller henne . Föreskrifter om psykiatrisk tvångsvård finns i lagen (1991:1129) om rättspsy- kiatrisk vård. Enligt 15 § första stycket HäL får den häktade beläggas med fängsel 8.under transport och annars under vistelse utanför förvaringslokalen, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl och 9.i övrigt för att betvinga våldsamt uppträdande av den häktade, om andra medel visar sig otillräckliga och det är oundgängligen nödvändigt med hänsyn till den häktades egen eller annans säkerhet till liv eller hälsa. 2 010 /1 1:JO1 Enligt andra stycket ska en läkare så snart det är möjligt undersöka den som är föremål för åtgärd enligt första stycket 2. Av 4 kap. 21 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för behand- ling i häkte (KVFS 2007:1) framgår att om den häktade belagts med spänn- bälte skall personalen hålla noggrann uppsikt över den häktade så länge åt- gärden består. Av 2 § förordningen (1976:376) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. (HäF) framgår att häktad och annan intagen som avses i 1 § första och andra styckena skall rätta sig efter de ordningsregler som gäller för förva- ringslokalen och de anvisningar personalen lämnar honom. Av 24 kap. 2 § framgår att om den som är intagen i kriminal- vårdsanstalt eller som är häktad, anhållen eller annars berövad friheten rym- mer eller sätter sig med våld eller hot om våld till motvärn eller på annat sätt gör motstånd mot någon under vars uppsikt han står, då denne skall hålla honom till ordningen, får det våld brukas som med hänsyn till omständighe- terna är försvarligt för att rymningen skall hindras eller ordningen upprätthål- las. Detsamma skall gälla, om någon annan än som har nämnts gör mot- stånd i ett sådant fall. Fängsel får enligt HäL användas under vistelse i förvaringslokalen för att betvinga våldsamt uppträdande, om andra medel visar sig vara otillräckliga, och det är oundgängligen nödvändigt med hänsyn till den häktades egen eller annans säkerhet till liv eller hälsa. Någon närmare definition av fängsel anges inte i lagen, men med fängsel menas dock normalt ett tekniskt hjälpmedel som binder samman händer eller fötter (och , Polislagen, 4:e uppl., s. 80). Enligt beslut av Kriminalvårdens generaldirektör den 18 decem- ber 2007 (dnr 11-2007-14903) kan följande typer av fängsel användas: hand- fängsel, fotfängsel, midjefängsel, transportrem, plastfängsel/textilfängsel, bår samt spännbälte. belades med fängsel prövades andra stra- tegier för att ändra hans agerande utan att lyckas. Att det har funnits skäl att belägga J.M.N. med fängsel för att betvinga hans våldsamma uppträdande och för att hålla honom till ordningen torde det enligt Kriminalvårdens upp- fattning inte råda något tvivel om. Anstalten valde att endast belägga honom med ett midjefängsel, som innebär att händerna fixeras vid midjan men ändå medger viss frihet att använda händerna, och inte lägga honom i spännbälte för att undvika att inskränka hans rörelsefrihet mer än nödvändigt. Man har även försökt att ta av J.M.N. belades med fängsel , således innan han undersöktes av psykiater. Den som har belagts med fängsel ska enligt HäL undersökas av läkare så snart det är möjligt. Det kan härvid noteras att syftet med läkarundersökningen inte är att läkaren ska delta i be- slutsfattandet och bedöma om personen klarar att vara fängslad, utan att kon- trollera att uppträdandet inte beror på sjukdom. Av utredningen framgår att J.M.N. undersöktes av psykiater , då det konstaterats att han inte hade något akut behov av sjukhusvård. Psykiatern fann inte heller anledning att lämna några närmare anvisningar kring vården av J.M.N. Däref- ter besöktes J.M.N. av sjuksköterska , , , och . Det ska i detta samman- hang beaktas att läkarundersökning inom den allmänna sjukvården, och där- med också inom , i allt större utsträckning föregås av en be- dömning av sjuksköterska. Även om själva beteendet tidigare varit föremål för läkarbedömning och kontinuerlig tillsyn av sjuksköterska borde J.M.N. ha undersökts av läkare 2 010 /1 1:JO1 tidigare än vad som skedde efter att beslutet om midjefängsel fattades. Orsa- ken till detta är sannolikt en missuppfattning om vid vilka tillfällen en läkare ska undersöka den intagne så snart det kan ske (jfr 23 § KvaL och 15 § första stycket 2 HäL). Användandet av fängsel enligt dessa paragrafer har historiskt sett inom uteslutande skett med spännbälte. Av den bestäm- melse i häktesföreskrifterna som behandlar fängsel följer att personalen ska hålla noga uppsikt över den som belagts med spännbälte. I , avsnittet om fängsel, anges att den som är föremål för spännbälte undersöks av läkare. Något ytterligare exempel på när läkare ska undersöka intagna som är belagda med fängsel anges inte. Ett förtydligande i denna del ska införas i säkerhetshandboken och det bör även övervägas om användning av fängsel ska regleras närmare i föreskriftsform. Användande av vålds- och tvångsmedel Användandet av s.k. spotthuva och blöja finns inte reglerat i lag. Användan- det av spotthuva är endast reglerat i en lokal instruktion för Kriminalvårdens transporttjänst. Vid kontakt med polisen har framkommit att även de saknar intern reglering av hur användandet av spottskydd ska hanteras och vad som ska användas. Således kan endast bestämmelserna om allmänna ansvarsfri- hetsgrunder i 24 kap. åberopas som stöd för hanteringen. I detta sammanhang bör beaktas vilket agerande från den intagne som åtgärderna syftar till att förhindra. Enligt mening bör användandet av blöja i aktuellt fall inte ses som en form av tvångsmedel utan närmast som en ren hygienfråga för både personal och J.M.N. Kriminalvårdspersonal tillhör en yrkesgrupp som tvingas ha en beredskap för att ta emot spott och spe från obalanserade eller psykiskt störda intagna. Förutom att J.M.N. inte rättat sig efter anstaltens ordningsregler och persona- lens anvisningar har hans agerande i ett flertal fall varit brottsligt. J.M.N:s konstanta agerande genom kastande av avföring mot personal samt spottande (se vidare nedan) utgör ett ofredande enligt 4 kap. 7 § (se NJA 2005 s. 738 och 1999 s. 725). Den brottsliga handlingen beskrivs i lagtexten som handgripligt antastande eller ofredande genom hänsynslöst beteende, varvid som exempel nämns skottlossning, stenkastning och oljud. J.M.N:s upprepade onanerande inför personal kan betecknas som sexuellt ofredande enligt 6 kap. 10 § . Dessa två brott är att hänföra till brott mot frihet och frid samt sexualbrott. Vidare torde J.M.N:s agerande vid de tillfäl- len personal tvingats att förflytta honom inom anstalten eller av annan anled- ning behövt hålla honom till ordningen, utgöra våldsamt motstånd enligt 17 kap. 4 § . Det kan tilläggas att om det inte rört sig om en ut- visningsdömd person på verkställighetsstadiet så hade sannolikt ett flertal polisanmälningar gjorts mot J.M.N. Justitiekanslern har i beslut (dnr 8476-07-21) funnit att polis agerat på ett försvarligt sätt i enlighet med 8 § polislagen vid ett omhän- dertagande när polisen dragit ned en mössa på den omhändertagne när denne hotat med att spotta på polisen. I detta fall har J.M.N. ständigt spottat på per- sonal vid i stort sett varje tillfälle han fått. Mot bakgrund av ovanstående måste personalens åtgärder anses vara balanserade. Att personal måste kunna få skydda sig mot brottsliga angrepp torde vara en självklarhet. Kriminal- vårdspersonal har dessutom legal befogenhet att använda våld för att hålla den frihetsberövade till ordningen (jfr 24 kap. ). Det sätt man valt att skydda sig från den intagnes spottande, genom att an- vända ett vanligt örngott, är inte standard. Av utredningen framgår dock att anstalten vid tillfället saknade tillgång till den spotthuva som normalt används inom och att det inte heller varit möjligt att beställa nya. Kriminalvården anser därför att man kan ha viss förståelse för att anstaltsper- sonalen försökt lösa den unika och extrema situationen på det sätt som skett. Det har även varit möjligt att till stor del se genom örngottet och hörseln har inte varit nedsatt under bärandet. Som framgår ovan har Kriminalvården un- 2 010 /1 1:JO1 der 2009 sett över användningen av skyddsutrustning av denna typ och har tagit fram förslag på en enhetlig sådan som ska användas inom hela myndig- heten. Det ska även utarbetas stöd för användningen i form av nya instruktio- ner och rutiner. Den föreslagna utrustningen inskränker inte den frihetsberö- vades syn eller hörsel. En avvägning ska alltid göras om det är tillräckligt att personal själva skyddar sig mot spott genom utrustning eller om skyddet också ska anbringas på den intagne. Anledningen till att blöja användes var initialt att försöka förhindra J.M.N. från att ofreda personal med sin avföring. Hans beteende torde dock även ha utgjort fara för hans egen hälsa. Personalen har vid duschning och rengöring av den intagne varit uppmärksam på att avföringen inte ska penetrera kroppen genom öppna sår och på så sätt skapa utrymme för infektioner. För att för- hindra upprepade brottsliga handlingar gentemot personal samt för att mot- verka ett beteende som kunnat skada hans hälsa har anstalten agerat utifrån den enda lösningen som de kunde finna. Även i efterhand är det svårt att finna någon alternativ åtgärd som skulle ha kunnat skydda personal. Det kan vidare diskuteras huruvida det hade varit etiskt försvarbart att inte agera på något sätt för att skydda J.M.N. mot hans eget destruktiva beteende. har inte heller på något sätt uttryckt att han inte ville ha på sig en blöja. Kriminalvården kan konstatera att den situation som uppstått med anledning av J.M.N:s beteende under sin vistelse på anstalten Hällby i det närmaste är unik inom . Anstaltspersonalen har tvingats utföra sitt upp- drag under mycket svåra förhållanden och rent personalmässigt har mycket stora resurser avsatts för uppgiften. Det finns visserligen internationell erfa- renhet av liknande beteende, i manipulativt syfte och för att markera avstånd till personalen samt försöka avvärja olika verkställighetsåtgärder. Två olika psykiatrer har träffat J.M.N. och sam- stämmigt bedömt att han inte varit i behov av tvångsvård. Eftersom han inte gått med på någon frivillig vård har således Kriminalvården inte haft någon laglig möjlighet att föra över honom till sjukhus för psykiatrisk vård. Enligt mening har de vålds- och tvångsåtgärder som an- vänts inte varit av mer ingripande natur än vad ordningen och säkerheten krävt. Personalen har tvingats använda visst våld för att värja sig mot uppre- pade brottsliga handlingar från J.M.N. och har använt försvarligt våld för att upprätthålla ordningen. Beträffande användandet av fängsel kan även ställas frågan vad alternativet hade kunna resultera i. inte hade hållits fängslad så hade mer våldsanvändning krävts vid kontakterna med honom, med stora risker för fysiska skador på personal och honom själv. Likartat resonemang kan föras beträffande användning av blöja, där även etiska fråge- ställningar om vad som är mest humant för den intagne gör sig gällande. Enligt uppfattning borde anstalten Hällby ha tagit ytterli- gare sjukvårdskontakter i samband med att J.M.N. belades med midjefängsel. I övrigt finner Kriminalvården inte skäl att anmärka på anstaltens handlande. Kriminalvården har i förevarande fall ställts inför en situation där det med hänsyn till ordning och säkerhet ansetts nödvändigt att hålla J.M.N. i avskildhet och även vidta andra tvångsåtgärder mot honom. Min huvudsakliga uppgift är inte att ta ställning till om Krimi- nalvårdens bedömningar i den aktuella situationen varit riktiga i sak. 2 010 /1 1:JO1 granskning är i stället främst inriktad på att avgöra huruvida Kriminalvården handlat i enlighet med de regler som gäller för förfarandet. Kriminalvården hade som J.M.N. befann sig i anstalten att i förhållande till honom tillämpa lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. (25 § denna lag). Kriminalvården har redogjort för vissa bestämmelser i lagen. I 1 § slås bl.a. fast att den som är häktad inte får under- kastas mer omfattande inskränkningar i sin frihet än som ändamålet med häktningen samt ordning och säkerhet kräver. Vidare framgår att den häktade ska behandlas så att skadliga följder av frihetsberövandet motverkas. Därutöver finns ett antal internationella konventioner och andra regelsy- stem som har anslutit sig till eller på annat sätt är bundet av. Jag vill i sammanhanget särskilt nämna de europeiska fängelsereglerna (Ministerkom- mitténs rekommendation Rec (2006)2 till medlemsstaterna avseende de euro- peiska fängelsereglerna). Av artikel 1 framgår att var och en som är frihetsbe- rövad ska behandlas med respekt för sina mänskliga rättigheter och att de restriktioner som åläggs frihetsberövade ska vara så lite ingripande som möj- ligt och stå i proportion till det legitima syftet med åtgärderna. Jag vill även erinra om FN:s resolution om principer till skydd för alla personer under någon form av frihetsberövande. I punkten 6 fastslås den allmänna principen att ingen frihetsberövad får utsättas för grym, omänsklig eller förnedrande behandling, vilket enligt en förklaring i resolutionen bl.a. anses innefatta åtgärder som innebär att en frihetsberövad även temporärt fråntas möjlig- heten att använda sina sinnen, syn och hörsel, eller att orientera sig och rum. Behandlingen av J.M.N. Om en frihetsberövad, såsom i förevarande fall, spottar på andra är det enligt min uppfattning givet att Kriminalvården får vidta åtgärder för att skydda omgivningen. Som Kriminalvården konstaterat saknas en särskild reglering av Kriminalvårdens möjlighet att använda sig av s.k. spotthuvor eller andra hjälpmedel för att värja sig mot någons spott. Den som håller intagna i krimi- nalvårdsanstalt under uppsikt har dock, utöver den nödvärnsrätt som tillkom- mer envar, rätt att bruka det våld som med hänsyn till omständigheterna är försvarligt för att hindra den intagne från att rymma eller upprätthålla ord- ningen (24 kap. 1 och 2 §§ ). Bestämmelserna innebär en be- gränsning av det skydd mot påtvingade kroppsliga ingrepp som tillförsäkras enskilda i 2 kap. 6 § regeringsformen. Kriminalvården måste ständigt ha beredskap för att kunna ta hand om människor som är i psykisk obalans. I förevarande fall hade J.M.N. uppvisat ett obalanserat och aggressivt beteende och det var dessutom känt att han hade spottat på omgivningen vid tidigare förflyttningar. Kriminalvården borde därför utan svårighet ha kunnat förutse behovet av särskilda åtgärder i samband med transporten av honom. Kriminalvårdspersonalen tvingades emellertid, i avsaknad av en mer ändamålsenlig utrustning, att dra ett örngott över huvudet på honom för att skydda omgivningen. Utgångspunkten måste med nödvändighet vara att en sådan åtgärd kan vara att betrakta som en 2 010 /1 1:JO1 kränkning av den drabbade personens mänskliga värdighet. I och med att örngottet täckte för J.M.N:s ögon berövades han, och detta oavsett om örngot- tet till viss del gick att se igenom, möjligheten att fullt ut använda sin syn och han fick rimligtvis begränsad möjlighet att orientera sig. Agerandet stod där- för såvitt jag kan bedöma i strid mot punkten 6 i FN:s resolution om principer till skydd för alla personer som berövats friheten. Enligt min mening förtjänar Kriminalvården allvarlig kritik för att det i den aktuella situationen saknades utrustning av annat och bättre slag som hade skyddat personalen utan att begränsa J.M.N:s syn, hörsel och orienterings- förmåga. Däremot anser jag inte att den personal som agerade vid tillfället i fråga bör kritiseras. Av häkteslagen framgår bl.a. att den som belagts med fängsel ska undersö- kas av en läkare (15 § andra stycket häkteslagen). undersöktes av läkare efter det att han hade påförts fängsel. Jag delar Kriminalvårdens uppfattning om att J.M.N. borde ha blivit undersökt av läkare i närmare anslutning till att fängslet anbringades. Enligt min uppfatt- ning hade det varit lämpligt om anstalten hade vidtalat läkare som han blev belagd med fängslet, särskilt mot bakgrund av att J.M.N. då hade uppträtt obalanserat tillbaka. Anstalten förtjänar kritik i denna del. När det gäller den omständigheten att Kriminalvården försett J.M.N. med blöja nöjer jag mig med att konstatera att detta gjordes av omvårdnadsskäl och hygieniska skäl. Jag finner inte anledning att kommentera saken ytterliga- re. Tillhandahållandet av medicinsk vård åt intagen m.m. (Dnr 1150-2009 och 2159-2009) I en anmälan, som kom in till JO , anförde E.P. i huvud- sak följande. Hennes bror , som är intagen i anstalten , blir torterad och trakasserad av anstaltens personal. Han har felaktigt rapporterats för misskötsamhet. Anstalten har meddelat Ungerska ambassaden att R.E. inte vill ha läkarvård, men det stämmer inte. Det förhåller sig i stället så att R.E. inte får den läkarvård han är i behov av på anstalten. fick ett njurstensanfall kallade han på vakterna och uppgav att han behövde läkarvård. ansågs inte, trots att han skrek av smärta, behöva läkarvård och vakthavande befälet slog honom och placerade honom på isole- ringsavdelningen. Efter flera timmars placering där fördes han till akuten. En kriminalvårdsinspektör hotade R.E. med att polisen skulle komma och föra honom ut ur landet. anförde, i en anmälan som kom in till JO , i huvudsak samma omständigheter som E.P. 2 010 /1 1:JO1 Utdrag ur Kriminalvårdens klientadministrativa system () avseende R.E. begärdes in och granskades. Vidare inhämtades muntliga uppgifter från anstalten . Därefter anmodades Kriminalvården att yttra sig över anmälan. I remissvaret anförde Kriminalvården (region ), genom tf. regi- onchefen , bl.a. följande. Av det klientadministrativa systemet framgår följande: Av det klientadministrativa systemet framgår att R.E. har rapporterats för misskötsamhet. Vid båda tillfällena fann anstalten efter företagen utredning att det var tillförlitligen styrkt att han hade gjort sig skyl- dig till den rapporterade misskötsamheten. rapporte- rades han för arbetsvägran. Anstalten gjorde bedömningen att det var tillför- litligen styrkt att han brutit mot gällande regelverk genom att underlåta att gå ner till arbetet trots att han inte var sjukskriven men fann inte att misskötsam- heten var så allvarlig att den borde föranleda en varning. Istället påmindes han om sin skyldighet att följa gällande regelverk och om det faktum att upp- repad underlåtelse kan leda till att varning meddelas. Bakgrunden till rapporten var att han hade lämnat in ett par skor som han uppsåtligen hade förstört genom att klip- pa/skära sönder hälen. Anstalten beslutade att han skulle ersätta anstalten med återanskaffningskostnaden för skorna, dvs. , men att han inte skulle meddelas någon varning. Vidare finns i två daganteckningar angående anstalten kontakt med Ungerska ambassaden. Av båda dessa anteckningar framgår att anstalten har informerat ambassaden om att R.E., sedan ankomsten till anstal- ten, har beretts möjlighet till tolk vid behov samt att anstaltens sjukvårdsper- sonal finns till förfogande och att anstalten tar de intagnas hälsopro- blem på största allvar. Av anteckningarna framgår inte att anstalten skulle ha anfört att R.E. inte vill ha någon sjukvård. översände an- stalten ett skriftligt svar till ambassaden. Inte heller av detta framgår att an- stalten skulle ha anfört att R.E. inte ville ha någon sjukvård.