frsrdg · GY04JO1 · 2010-11-10 00:00:00 — Av utredningen framgår att fick ett munt- ligt besked om den planerade överflyttningen till ett annat LVM-hem () samt att beslutet formellt fattades . Något för- ordnande om att beslutet skulle gälla meddelades inte. valde att inställa sig vid en av ett fängelsestraff, i stället för att åka till . Efter att Tom- my E. hade avtjänat fängelsestraffet fördes han till Frösö LVM-hem, varvid han delgavs det skriftliga beslutet om överflyttning från . Ett beslut om överflyttning med stöd av 25 § LVM ska överklagas från den dag då den klagande fick del av beslutet; se 23 § andra styck- et förvaltningslagen (1986:223). Om myndigheten väljer att underrätta den enskilde om ett beslut genom delgivning råder det som regel inte någon tve- kan om när den enskilde fick del av beslutet. För det fall att myndigheten väljer att underrätta den enskilde om beslutet på annat sätt än genom delgiv- ning enligt delgivningslagen (1970:428) är huvudregeln den att klagotiden räknas från den dag då den enskilde genom myndighetens försorg fick del av beslutet i skriftlig form (se bl.a. /, Förvaltningslagen, 2 uppl, s. 314 f.; särskilt s. 317). SiS har anfört att klagofristen ska räknas från när delgavs be- slutet. Med den utgångspunkten hade således beslutet om överflyttning inte vunnit laga kraft när kom till Frösö LVM-hem. hade inte heller gett sitt samtycke till överflyttningen. Någon rättslig grund att verkställa beslutet förelåg därför inte och kan inte undgå kritik för sin handläggning av ärendet. SiS har medgett att ett fel har begåtts. Jag utgår från att den i remissvaret omnämnda översynen av myndig- hetens databaserade journalföringssystem numera har genomförts och anser mig kunna lämna frågan med de nu gjorda uttalandena. överklagade överflyttningsbeslutet genom en skrivelse som kom in till Länsrätten i . Länsrätten över- sände överklagandet till Renforsens behandlingshem för s.k. rättidsprövning. Efter denna prövning skickade behandlingshemmet tillbaka överklagandet till Länsrätten i , dit det inkom . Länsrätten i meddelade dom i målet (mål nr 112- 09). JO har tidigare uttalat att ett överlämnande av ett överklagande från en myndighet till domstol normalt inte bör överstiga (se t.ex. JO:s äm- betsberättelse 1993/94 s. 347). Jag är kritisk mot behandlingshemmets långa handläggningstid av överklagande, inte minst mot bakgrund av att beslutet redan hade börjat verkställas. 2 010 /1 1:JO1 Utformningen av beslut enligt 18 b § LVM om att ett omhändertagande ska upphöra (Dnr 6383-2009) gjorde JO en inspektion av i . Vid inspektionen gjordes iakttagelser när det gällde utformningen av beslut om att ett omhändertagande med stöd av 13 § LVM ska upphöra. I inspektionsprotokollet uttalade JO i denna del följande. Utformningen av beslut enligt 18 b § LVM om att ett omhändertagande ska upphöra Av 18 § LVM framgår att om omhändertagande har beslutats enligt 13 § ska ansökan om tvångsvård ha kommit in till länsrätten inom från det att länsrätten meddelade beslut att omhändertagandet skulle bestå. I 18 a § LVM anges att ett beslut om omhändertagande upphör att gälla (1) om beslutet inte har underställts länsrätten inom den tid som anges i 15 §, (2) om ansökan om vård inte har gjorts inom den tid som anges i 18 §, (3) när rätten avgör frågan om vård, eller (4) om den omhändertagne häktas. Enligt 18 b § LVM ska socialnämnden, om det inte längre finns skäl för ett omhändertagande, genast besluta att detta genast ska upphöra. Ett så- dant beslut får meddelas också av rätten. När länsrätten har fastställt ett omhändertagande enligt LVM har nämnden således på sig att ansöka om tvångsvård enligt lagen. Om det framkommer att det inte längre finns skäl för omhän- dertagandet, följer av 18 b § LVM att nämnden är skyldig att genast besluta om upphörande av omhändertagandet. Ett av skälen för att beslutet ska upp- hävas av nämnden är att den person som är föremål för omhändertagandet inte ska behöva vara frihetsberövad än absolut nödvändigt (prop. 2004/05:123 s. 31). Vid granskningen av akterna på vuxenenheten noterades flera ärenden där det under veckofristen hade kunnat klarläggas att det inte var aktuellt för nämnden att gå vidare med en ansökan om tvångsvård, eftersom den omhän- dertagnes vårdbehov bedömdes kunna tillgodoses på frivillig väg. I dessa fall hade nämnden fattat beslut om att ej ansöka om vård enligt 18 b § LVM. Förvaltningen uppgav vid det avslutande mötet att ett sådant beslut inne- fattade ett beslut om att omhändertagandet skulle upphöra. Detta framgick dock inte klart av beslutets ordalydelse. En sådan utformning av ett beslut är inte tillfredsställande och kan lätt leda till missuppfattningar. Jag vill här peka på ett fall rörande S.T. Länsrätten i fast- ställde ett beslut om omhändertagande av S.T. Sista dag för nämnden att ansöka hos rätten om tvångsvård var således . S.T. samtyckte emellertid till frivillig vård, vilken synes ha påbörjats . Enhetschefen fattade den dagen ett beslut om att ej ansöka om vård enligt 18 b § LVM med anledning av att S.T. samtycker till frivillig vård och faxade beslutet till bl.a. länsrätten. 2 010 /1 1:JO1 beslut upphävde länsrätten det omedelbara omhändertagan- det av S.T. Det kan således konstateras att länsrätten, vilket är fullt förståeligt, inte uppfattade saken på det sättet att stadsdelsnämnden hade beslutat om upphörande av omhändertagandet. Det inträffade visar vikten av att nämndens beslut om upphörande av ett omhändertagande är tydligt. Jag förutsätter att nämnden omgående ser över sina rutiner i aktuellt avseende. Handläggningen av ett ärende rörande försörjningsstöd; fråga om viss information till en biståndstagare har utgjort ett överklagbart förvaltningsbeslut (Dnr 2231-2008) I en anmälan till JO klagade . på Stadsdelsfullmäktige Centrum i kommun. Hon anförde bl.a. följande. fick jag muntligt besked av om att man endast accepterar min nuvarande hyreskostnad ; i mitt ärende fram . Därefter använder man sig av sin egen konstruk- tion i detta; så kallad normerad hyra. meddelar mig detta men vägrar att ge mig en skriftlig besvärshänvisning så att jag kan överklaga , detta trots att man som sagt muntligen delgivit mig beslut enligt ovan. Efter remiss anförde Stadsdelsfullmäktige Centrum, sociala utskottet, i ett yttrande över anmälan följande. Ekonomiskt bistånd lämnas endast till skälig bostadskostnad. När det gäller att avgöra om en bostadskostnad är skälig hänvisar Centrum SDF till de av normerande belopp som justeras med utfallet i hyresför- handlingarna mellan hyresgästföreningen och allmännyttan och enligt dessa är den högsta godtagbara boendekostnaden för en ensamstående utan barn /mån. Beloppen för högsta godtagbara bostadskostnad är en vägled- ning för bedömningen som dock i grunden är individuell. Centrum SDF har gjort en bedömning att boendekostnad inte är skälig och därmed gavs ett skäligt rådrum så att . skulle ha möj- lighet att förändra sin boendekostnad. Under detta rådrum godkänner Cent- rum SDF den faktiska boendekostnaden vid beräkning av försörjningsstödet, den faktiska boendekostnaden godkänns vanligtvis så länge man aktivt med- verkar för att finna ett billigare boende eller på annat sätt försöker sänka sina boendekostnader. Ett skäligt rådrum lämnas alltid skriftligt, där tidsperioden tydligt framkommer. . har ej varit i kontakt med Centrum SDF angående besvärshän- visning eller lämnat in en skriftlig överklagan på det lämnade rådrummet. Centrum SDF menar att ett skäligt rådrum i det aktuella fallet är en infor- mationsskrivelse om vilka allmänna förhållanden som gäller i samband med 2 010 /1 1:JO1 ansökan om ekonomiskt bistånd till boendekostnader och Centrum SDF:s bedömning om att nuvarande boendekostnad inte anses skälig. Enligt praxis behöver inte alltid ett beslut ha självständig eller direkt rätts- verkning för att det skall kunna överklagas. Avgörande för bedömningen av ett besluts överklagbarhet är beslutets innebörd och faktiska verkningar för den som berörs av beslutet. Det är inte uppenbart att den aktuella skrivelsen innefattar ett sådant beslut i biståndsfrågan som är överklagbart enligt 16 kap. 3 § Sol, eller om skrivelsen endast utgör ett besked om hur ansökan skall handläggas framöver. När den enskilde underrättas om ett beslut som går att överklaga och som helt eller delvis har gått emot honom eller henne är nämnden skyldig att in- formera den enskilde om hur beslutet kan överklagas (21 § förvaltningsla- gen). Besvärshänvisning har ej bifogats rådrummet i ärendet, detta på grund av bristande rutiner. Generellt skall en skriftlig besvärshänvisning bifogas skri- velser som medför sådana verkningar som konstituerar överklagbarhet. Cent- rum SDF kommer att se över sina rutiner vad gäller utlämnande av skriftliga besvärshänvisningar. . yttrade sig över remissvaret. I ett beslut anförde JO följande. Den som inte själv kan tillgodose sina behov eller få dem tillgodosedda på annat sätt har enligt 4 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453), SoL, rätt till bistånd av försörjning (försörjningsstöd) och för sin livsföring i övrigt. Enligt 16 kap. 3 § socialtjänstlagen (2001:453) får socialnämndens beslut överklagas hos förvaltningsdomstol om nämnden har meddelat beslut i fråga om bl.a. en ansökan om bistånd enligt 4 kap. 1 § socialtjänstlagen. Av 21 § första stycket förvaltningslagen (1986:223) framgår att en sökan- de, klagande eller annan part ska underrättas om innehållet i det beslut var- igenom myndigheten avgör ärendet, om detta avser myndighetsutövning mot någon enskild. Om beslutet går parten emot och kan överklagas, ska han un- derrättas om hur han kan överklaga det (21 § andra stycket förvaltningslagen). I 4 kap. 3 § SoL finns bestämmelser om att försörjningsstöd lämnas för skä- liga kostnader för bl.a. boende. Vid införandet av bestämmelsen om försörj- ningsstöd i socialtjänstlagen (1980:620) anförde regeringen bl.a. följande när det gällde den enskildes ansvar för att minska sina boendekostnader (prop. 1996/97:124 s. 83). Om bostadskostnaderna bedöms vara för höga i förhållande till vad som är skäligt för det aktuella hushållet är det rimligt att ställa krav på byte av bo- stad. Krav på byte av bostad är främst motiverat vid långvarigt biståndsbehov. Om biståndsbehovet bedöms vara kan det inte ställas lika långtgående krav på att den enskilde skall medverka till att byta bostad. Om bostaden representerar ett ekonomiskt värde, t.ex. i form av egen villa eller bostadsrättslägenhet, och socialbidragsbehovet bedöms bli långva- rigt bör detta också utgöra ett skäl för byte av bostad. 2 010 /1 1:JO1 Förutsättningen för krav på flyttning eller en reduktion av ersättningen för bostadskostnaderna är att det finns faktiska möjligheter för familjen att erhålla en annan bostad som uppfyller skäliga krav samt att oskäliga sociala konse- kvenser inte uppstår. Den enskilde måste dessutom få skälig tid för att byta eller avyttra bostaden. Om det är svårt att sälja bostaden på grund av bo- stadsmarknaden på orten eller andra omständigheter som den enskilde inte kan råda över skall detta vägas in i helhetsbedömningen av rätten till bistånd. Beträffande vad som är skäligt rådrum för att skaffa en billigare bostad anför i sina allmänna råd Ekonomiskt bistånd (2003:5) följande (s. 9). Om socialnämnden bedömer att boendekostnaden inte är skälig, bör nämnden i regel ändå godkänna den under en övergångstid så att den enskilde ges skä- ligt rådrum att förändra sin boendekostnad. Med skäligt rådrum avses en tidsperiod som i regel inte understiger från den tidpunkt då den enskilde fick information om nämndens bedömning. Nämnden bör även god- känna den faktiska boendekostnaden så länge den enskilde aktivt medverkar till att finna ett billigare boende eller på annat sätt försöker sänka sina boen- dekostnader. Ovanstående bör inte tillämpas, om boendet är en särskilt dyrbar nödlösning, t.ex. boende på hotell, och nämnden kan erbjuda ett billigare alternativ med godtagbar standard i avvaktan på en permanent lösning. Om den enskilde efter information från socialnämnden och efter skäligt rådrum väljer att behålla ett boende med en kostnad som inte är skälig, bör ekonomiskt bistånd beräknas utifrån den boendekostnad som bedöms skälig för en låginkomsttagare på orten. Nämnden avslog ansökan om bistånd till hela boendekostnaden i ett beslut . I beslutet anfördes bl.a. följande. Enligt Stads riktlinjer är högsta godtagbara hyreskostnad för en vuxen /mån. Er hyreskostnad är /mån. Ni har haft skäligt rådrum för att hitta ett billigare boende eller att på annat sätt sänka Er boendekostnad. Detta rådrum har gått ut och Er boendesituation är oförändrad. Avslag medde- las jml 4 kap. 1 § SoL på den del av september hyra som överstiger högsta godtagbara hyra. . underrättades om möjligheten att klaga på beslutet. Det rådrum som handläggaren lämnade . med att sänka sin boende- kostnad kom inte till uttryck i en formell beslutshandling. Såvitt framgår av remissvaret fick dock . en skrivelse med information om att hon gavs möjlighet att inom en viss tidsfrist förändra boendekostnaden eftersom den inte ansågs skälig. Fråga uppkommer om . hade kunnat över- klaga informationen. Regeringsrätten har i ett fall prövat om en skrivelse från en socialförvalt- ning med anmodan till en biståndstagare, , att sälja sin bil vid äventyr att rätten till bistånd annars kunde ifrågasättas innefattade ett överklagbart beslut (RÅ 2007 ref. 7). Regeringsrätten anförde därvid bl.a. följande. Kännetecknande för ett förvaltningsbeslut är att det innefattar ett uttalande varigenom en myndighet vill påverka andra förvaltningsorgans eller enskildas handlande. Sålunda har bl.a. en av myndighet offentliggjord skrivelse, trots att den betecknats som information, i visst fall ansetts utgöra ett överklagbart 2 010 /1 1:JO1 beslut (se RÅ 2004 ref. 8). Det saknar därför i och för sig betydelse om stads- delsförvaltningens skrivelse betecknats som informationsbrev eller inte, även om den omständigheten att beteckningen beslut använts självfallet talar för att ett sådant föreligger. Enligt praxis krävs vidare inte alltid att ett beslut har självständiga eller di- rekta rättsverkningar för att det skall kunna överklagas. Avgörande för be- dömningen av ett besluts överklagbarhet är beslutets innebörd och faktiska verkningar för den som berörs av beslutet (se RÅ 1996 ref. 43, RÅ 2003 ref. 87 samt det ovannämnda RÅ 2004 ref. 8, jfr även Ragnemalm: Förvaltning i förvandling, Förvaltningsrättslig tidskrift 2005 s. 445 ff.). I det aktuella fallet kan konstateras att skrivelsen från stadsdelsförvaltning- en haft karaktär av ett åläggande för S.R. att sälja sin bil vid äventyr att rätten till bistånd annars kunde komma att ifrågasättas. Med hän- syn till att S.R. och hans familj är beroende av bistånd för sin försörjning skulle en underlåtenhet att följa åläggandet kunna medföra kännbara effekter för dem. Ett meddelande av denna innebörd utgör ett förvaltningsbeslut och får anses vara överklagbart enligt 16 kap. 3 § SoL, oavsett hur det betecknats. Enbart en möjlighet att senare överklaga ett eventuellt beslut om vägrat eko- nomiskt bistånd är i sådant fall otillräcklig för att tillgodose den enskildes behov av rättsskydd. Såvitt utredningen ger vid handen måste informationen till . anses ha innefattat en form av åläggande för henne att sänka sin boendekost- nad. Om hon inte gjorde det riskerade hon att inte längre få bistånd till hela kostnaden. Enligt min mening ligger det därför nära till hands att anse att informationen har utgjort ett förvaltningsbeslut som har kunnat överklagas och att . därför skulle ha fått en överklagandehänvisning. . skulle då ha haft möjlighet att få sin rätt till bistånd till boendekostnaden prövad av domstol innan tidsfristen för att skaffa en billigare bostad hade gått ut. Jag har noterat att stadsdelsfullmäktige i sitt remissvar delar den uppfatt- ning som jag har gett uttryck för. Det finns emellertid en osäkerhet om hur man ska se på saken, och jag riktar därför inte någon kritik mot fullmäktige eller mot någon enskild befattningshavare vid förvaltningen när det gäller handläggningen. Jag vill i sammanhanget också framhålla att det ytterst an- kommer på förvaltningsdomstol att ta ställning till om ett beslut av ifrågava- rande slag kan överklagas. Vad som i övrigt har förekommit föranleder inte något uttalande från min sida. 2 010 /1 1:JO1 En kommundelsnämnd skulle fatta beslut i en fråga om att med stöd av 6 kap. 15 a § väcka talan angående umgänge mellan ett barn och annan närstående än förälder; fråga om en ledamot i nämnden har kunnat avstå från att delta i beslutet i ärendet (Dnr 373-2008) I en anmälan till JO ifrågasattes hur i kommun hade handlagt ett ärende om att väcka talan enligt 6 kap. 15 a § andra stycket (FB) om umgänge mellan ett barn och barnets farföräldrar (JO:s ärende dnr 3263-2007). I ärendet infordrades vissa handlingar från stadsdelsförvaltningen, bl.a. nämndens sammanträdesprotokoll , paragraf 36. Av utdraget ur protokollet framgick att nämnden beslutade att inte väcka talan om umgänge då det inte kunde anses vara förenligt med barnets bästa. Av protokollet framgick vidare att en nämndledamot, i ett särskilt uttalande, an- förde att hon för egen del lämnade ärendet utan eget ställningstagande. JO beslutade att på eget initiativ utreda om nämndledamoten, mot bakgrund av bestämmelserna i 4 kap. 2021 §§ kommunallagen (1991:900), hade rätt att avstå från att delta i beslutet. JO anmodade att inkomma med utredning och yttrande. Nämnden lämnade som sitt remissvar ett tjänsteutlåtande som hade upprättats vid stadsdelsförvaltningen. I utlåtandet anfördes bl.a. följande. Röstplikt för ledamot i nämnd Av sammanträdesprotokollet från stadsdelsnämndens sammanträde framgår i aktuellt ärende följande. Farföräldrarna till en pojke född -98 hade framställt önskemål hos stadsdelsnämnden att nämnden skulle väcka talan om rätt för dem båda att utöva umgänge med sitt barnbarn. beslutade att inte väcka talan om umgänge enligt 6 kap. 15 a § FB, eftersom nämnden inte ansåg umgänget vara förenligt med barnets bästa. I ett särskilt uttalande anförde en av nämndledamöterna att hon för egen del lämnade ärendet utan eget ställningstagande. Av 4 kap. 20 § första stycket kommunallagen framgår vad gäller omröstning och beslut, att en ledamot i fullmäktige eller i en nämnd har rätt att avstå från att delta i en omröstning eller i ett beslut. Av 4 kap. 21 § samma lag stadgas, att en ledamot i en nämnd som deltar i handläggningen av ett ärende skall delta i avgörandet, om ärendet avser myn- dighetsutövning mot någon enskild. Ingen är dock skyldig att rösta för mer än ett förslag. Av kommentarerna till kommunallagen framgår att den uttryckliga röst- plikten i 21 § i ärenden som rör myndighetsutövningen mot enskild infördes av rättssäkerhetsskäl samt för att det i ärenden som starkt rör den personliga 2 010 /1 1:JO1 integriteten skulle vara stötande för den enskilde om en eller flera ledamöter inte redovisat sin inställning i frågan. Bestämmelsen om röstplikt i ärenden som avser myndighetsutövning mot enskild för med sig att man i nämnderna bör försöka att göra klart för sig ärendenas karaktär innan handläggningen påbörjas. Med myndighetsutövning avses utövning av befogenhet att för enskild be- stämma om förmån, rättighet, skyldighet, disciplinpåföljd, avskedande eller annat jämförbart förhållande (H. Ragnemalm, Förvaltningsprocessens grun- der, sjunde upplagan 1992 s. 30). I aktuellt ärende har ett barns farföräldrar framställt önskemål till stads- delsnämnden att denna skall väcka talan i domstol angående deras rätt till umgänge. Det är enligt stadsdelsnämndens uppfattning utan tvekan tal om myndighetsutövning och nämndledamoten hade således röstplikt enligt 4 kap. 21 § kommunallagen. hade i aktuellt ärende inte klart för sig ärendets karaktär av myndighetsutövning och vad det får för konsekvenser för skyldigheterna att delta i röstningen. Att så inte skett beror på ett förbiseende. Nämnden har sedan det inträffade skett gått igenom såväl interna rutiner som tillämpliga bestämmelser för att säkerställa att händelser av här aktuellt slag kan undvikas. I ett beslut anförde JO följande. Enligt 4 kap. 20 § kommunallagen (1991:900) har en ledamot i fullmäktige eller i en nämnd rätt att avstå från att delta i en omröstning eller i ett beslut. Ordföranden är dock alltid skyldig att rösta, när det behövs för att ärendet ska kunna avgöras. Av 4 kap. 21 § kommunallagen framgår att en ledamot i en nämnd som deltar i handläggningen av ett ärende ska delta i avgörandet av ärendet, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. I förevarande fall gjorde farföräldrarna till ett barn en framställan om att socialnämnden, med stöd av 6 kap. 15 a § andra stycket FB, skulle väcka talan vid domstol om umgänge mellan barnet och dem. Nämnden inledde en utredning i anledning av framställan och beslutade att talan inte skulle väckas. Fråga är om en ledamot i socialnämnden har kunnat avstå från att delta i beslutet. Svaret på den frågan är beroende av om ärendet hos socialnämnden har avsett myndighetsutövning eller inte. Utmärkande för all myndighetsutövning är att det rör sig om beslut eller andra åtgärder som ytterst är ett uttryck för samhällets maktbefogenheter i förhållande till medborgarna. Myndighetsutövning kan förekomma både i form av missgynnande beslut, t.ex. förbud, föreläggande eller liknande, och gynnande beslut, t.ex. tillstånd till att bedriva viss verksamhet. Karakteristiskt är emellertid att den enskilde befinner sig i ett slags beroendeförhållande. Detta beroendeförhållande kan komma till uttryck på så sätt att den enskilde måste vända sig till myndigheten för att få t.ex. en viss förmån och att myn- dighetens tillämpning av de föreskrifter som gäller på området får avgörande betydelse för honom. 2 010 /1 1:JO1 För att det ska vara fråga om myndighetsutövning fordras vidare att ären- det ska mynna ut i ett bindande beslut; dvs. att myndigheten genom sitt beslut utövar sin ensidiga bestämmanderätt. Att t.ex. avge ett remissyttrande till en annan myndighet utgör som regel inte myndighetsutövning även om ärendet hos den andra myndigheten utgör myndighetsutövning. Om remissvaret inne- bär att den andra myndigheten är bunden av yttrandet är det dock fråga om myndighetsutövning. För att myndighetsutövning ska föreligga krävs även att myndigheten grundar sin befogenhet att bestämma om ett visst förhållande på en författ- ning eller något annat beslut av regeringen eller . Enligt 6 kap. 15 a § andra stycket FB får rätten, på talan av socialnämnden, besluta om umgänge mellan ett barn och någon annan än en förälder. Vid bedömningen av om en sådan talan ska föras ska socialnämnden särskilt be- akta barnets behov av umgänge med sina morföräldrar och farföräldrar och andra som står barnet särskilt nära. Frågan om umgänge avgörs av domstolen, och domstolens beslut innefattar självklart myndighetsutövning. Det är emel- lertid nämnden som bestämmer om talan ska väckas vid domstolen. Det har diskuterats om var och en som anser sig stå barnet nära skulle kunna föra talan om umgänge. Att införa en sådan möjlighet har inte ansetts lämpligt (se härom bl.a. SOU 2005:43 s. 191 f. och prop. 2005/06:99 s. 56 f.). En närstående som vill få till stånd umgänge med ett barn vars vårdnads- havare motsätter sig detta är således hänvisad till att begära socialnämndens medverkan. Nämnden har en exklusiv rätt att bestämma om talan ska väckas eller inte. Nämndens beslut kan inte överklagas i sak av den enskilde. Det kan endast överklagas för laglighetsprövning enligt bestämmelserna i 10 kap. kommunallagen (1991:900). Detta förutsätter för övrigt att den närstående, för att vara klagoberättigad, är kommunmedlem i den kommun som har fattat beslutet. Att ett beslut inte kan överklagas på annat sätt än för laglighetspröv- ning är i och för sig en omständighet som talar mot att beslutet skulle innefat- ta myndighetsutövning (se prop.