frsrdg · GX04RRS21 · 2010-02-17 00:00:00 — Kriminalvården har ett ansvar att vara drivande när det gäller att utveckla former för samarbete med andra huvudmän. anser att detta är viktigt för att minska personberoendet och säkerställa likabehandling. Kriminalvården lyfter fram några lyckade exempel på samverkansprojekt. I dessa fall har Kriminalvården samlokaliserat sig med ett landsting, en kommun eller Arbetsförmedlingen för att bättre kunna möta klientens behov genom att samordna aktörernas insatser. Genom samlokalisering behöver klienten inte slussas runt mellan olika aktörer i samma utsträckning utan flera kompetenser kan utreda parallellt. Detta bör kunna minska dubbelarbete, korta utredningstiden och snabba på samordningen av klientens insatser. kan dock konstatera att dessa exempel endast avser begränsade målgrupper på ett fåtal ställen i landet. I ett samhällsekonomiskt perspektiv finns goda argument för samverkan. menar därför att regeringen, Kriminalvården och ansvariga samverkansaktörer har ett ansvar att få till stånd fler strukturer för samverkan. Arbetsförmedlingen ger olika stöd i landet Kriminalvårdens samverkan med Arbetsförmedlingen är den som, enligt Kriminalvården, fungerar bäst i praktiken. kan dock konstatera att det finns skillnader i Arbetsförmedlingens insatser i Kriminalvårdens sex regioner. Uppdraget är också olika prioriterat över landet. Vidare har Arbetsförmedlingen och frivården ännu inte slutit överenskommelser annat än i begränsad omfattning trots att behovet finns. Detta leder sammantaget till att klienterna inte får samma stöd i hela landet, vilket enligt inte är tillfredsställande. Många av Arbetsförmedlingens kontaktpersoner får inte arbeta det antal timmar de anser behövs. drar också slutsatsen att det inte gjorts en lämplig behovsanalys, vilket beror på brister i den centrala styrningen. Kontaktpersonerna uppger också att det är en annan typ av stöd som i första hand efterfrågas än det som det planeras för. Granskningen visar att det på flera sätt är svårt att få till stånd samverkan för Kriminalvårdens klienter, detta trots att det i ett samhällsekonomiskt perspektiv finns skäl för samverkan. anser att regeringen inte gjort tillräckligt för att underlätta samverkan för Kriminalvårdens klienter. Det handlar bland annat om kommuners och landstings ansvar att samverka med Kriminalvården. Kriminalvårdens ledning har inte varit tillräckligt tydlig i sin styrning av myndighetens samverkan med andra aktörer. Det saknas riktlinjer som chefer och personal i den operativa verksamheten upplever att det är otydligt vad de förväntas göra. Kriminalvården följer vidare inte upp samverkan systematiskt, vilket gör att ledningen saknar överblick och underlag för sin styrning. Varken Kriminalvården eller Arbetsförmedlingen har följt upp de lokala överenskommelserna mellan myndigheterna och har således ingen tillförlitlig överblick över hur samverkan fungerar. Den bristande uppföljningen är problematisk för myndigheternas styrning och återrapportering. Myndigheterna avser att börja följa upp både överenskommelserna och ett av samverkansprojekten, något anser vara av stor vikt. Konsekvenser för Kriminalvårdens klienter För att planen ska kunna omsättas i praktiken måste den vara förankrad hos klienten eller åtminstone känd. Är klienten inte delaktig kan det påverka klientens motivation och mottaglighet för insatser. Granskningen visar att klientens delaktighet och motivation dokumenteras endast i begränsad omfattning. Avsaknad av samverkansstrukturer och hög grad av personberoende i samverkan innebär en risk för att klienter med likartade förutsättningar inte behandlas lika, och att klienten inte får de insatser som han eller hon behöver. anser att de brister som konstaterats i granskningen påverkar klienternas möjlighet att få ändamålsenliga frigivnings- och utslussningsåtgärder i anslutning till frigivningen. friges av Kriminalvårdens klienter utan någon utslussningsåtgärd. I budgetpropositionen anger regeringen att andelen klienter med utslussningsåtgärd måste öka. granskning visar på skillnader mellan olika grupper. Bland annat framgår det av granskningen att var femte ung förstagångsdömd inte hade någon plan. Bristerna i Kriminalvårdens verkställighetsplanering och samverkan med andra aktörer inför frigivningen riskerar att medföra att de insatser som klienten fått i anstalt inte möts upp av något stöd vid frigivning. En annan risk är att stöd inte kommer till stånd direkt i anslutning till frigivning. I båda dessa fall riskerar Kriminalvårdens insatser att bli verkningslösa och klienten att återfalla i brott. Med anledning av slutsatser i granskningen lämnar följande rekommendationer. I denna granskning har brister i två förutsättningar för det återfallsförebyggande arbetet verkställighetsplanering och samverkan inför frigivning konstaterats. rekommenderar därför regeringen att förbättra möjligheterna för samverkan för Kriminalvårdens klienter. Detta genom att formalisera krav på samverkan i Arbetsförmedlingens och Kriminalvårdens instruktioner och genom att verka för att i lagstiftning tydliggöra kraven på kommuner och landsting att samverka med Kriminalvården, ge pågående utredning om missbruks- och beroendevård i tilläggsdirektiv att utreda hur förutsättningarna för strukturerad samverkan kan förbättras och se över möjligheterna till en gemensam utredning av klienten i häkte eller anstalt. Utredningen bör också ta ställning till vilken aktör som ska ha ett huvudansvar för detta. Kriminalvården lever inte upp till de krav som ställs på klienternas verkställighetsplanering. Samverkan inför klienternas frigivning genomförs på ett sådant sätt att klienter inte får samma möjligheter till stöd i olika delar av landet. rekommenderar därför Kriminalvården att förbättra uppföljningen av verkställighetsplaneringen och de enskilda planerna. Detta för att säkerställa att en rättvisande bild återrapporteras till regeringen och för att ge underlag för utveckling av det återfallsförebyggande arbetet, utreda kompetensbehovet och utifrån detta säkerställa kompetensnivån för verkställighetsplaneringen, se till att personalens förutsättningar för arbetet med verkställighetsplaneringen förbättras på följande punkter: Utarbeta en vägledning som tydliggör hur kraven i föreskriften (KVFS 2008:12) ska tillgodoses i planeringen. Prioritera fortsatt stöd, genom exempelvis en förstärkt organisation för verkställighetsplaneringen. Utveckla IT-stödet så att det stöder verkställighetsplanering, uppföljning och dokumentation. Utnyttja informationen i IT-systemen effektivare. Säkerställa att myndighetens interna arbete med verkställighetsplanering samordnas. Tydliggöra kraven på samverkan och arbeta stödjande för att skapa samverkansstrukturer i landet. Säkerställa en nationell sammanhållen uppföljning av samverkan för att skapa överblick, underlag för styrning och möjligheter att sprida goda exempel. Kriminalvårdens klienter är en av de grupper som står längst ifrån arbetsmarknaden. rekommenderar därför Arbetsförmedlingen att följa upp samverkan med Kriminalvården för att skapa överblick och förbättra underlaget för styrning. se över behovet av antalet timmar för Arbetsförmedlingens kontaktpersoner och stöd för att genomföra uppdraget. har funnit att slutsatserna av den granskning som har redovisat i rapporten med att förebygga återfall i brott (RiR 2009:27) ska överlämnas till i form av en framställning. I anslutning härtill vill styrelsen anföra följande. Styrelsen vill inledningsvis understryka att varje återfall i brott som förhindras är en vinst för samhället och för individen. I arbetet med att förebygga återfall i brott har självfallet Kriminalvården ett viktigt uppdrag. Det arbete som bedrivs inom myndigheten är av avgörande betydelse för att målet att minska brottsligheten och att öka människors trygghet ska uppfyllas. Kriminalvårdens uppgift är förutom att verkställa utdömda påföljder på ett säkert, humant och effektivt sätt också att förebygga återfall i brott. Som granskningen visar, finns det två viktiga förutsättningar för att detta arbete ska vara effektivt, nämligen verkställighetsplanering och samverkan inför frigivning. Det framgår tydligt av lag om kriminalvård i anstalt att arbetet från början bör inriktas på åtgärder som förbereder den intagne för tillvaron utanför anstalten samt att vården ska planläggas och genomföras i nära samverkan mellan kriminalvårdens olika organ. Vidare framgår det tydligt att i den mån förverkligande av vårdens syfte kräver insatser av andra samhälleliga organ, ska kriminalvårdens organ samverka med dessa, liksom att planläggningen ska göras i samråd med den intagne. Av framgår att dessa grundläggande krav i lagen om kriminalvård i anstalt inte är uppfyllda. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår styrelsen följande. Verkställighetsplaneringen bör uppfylla lagens krav Syftet med verkställighetsplaneringen är att minska risken för återfall i brott. Genom att utreda klientens behov ska rätt insats sättas in till rätt klient. Trots att det finns tydliga krav på att alla klienter ska ha en verkställighetsplan har de inte det, och granskningen visar att Kriminalvården inte uppfyller de krav som ställs på klienternas verkställighetsplanering. Det finns brister i såväl kvaliteten, dokumentationen som planeringen. Kriminalvårdens redovisning av andelen upprättade planer avser inte samtliga klienter som ska ha en fastställd plan. Styrelsen anser att de brister i verksamhetsplaneringen som framkommit i granskningen visar att Kriminalvården inte bedriver denna planering effektivt. Det är därför enligt styrelsens uppfattning nödvändigt att regeringen säkerställer att verkställighetsplanering genomförs i enlighet med lag om kriminalvård i anstalt. Översyn av lagstiftningen för att möjliggöra samverkan Samverkan med andra aktörer i samhället inför klientens frigivning är en förutsättning för ett effektivt återfallsförebyggande arbete. I granskningen framhålls att en stor andel av Kriminalvårdens klienter har problem med missbruk eller beroende och psykisk sjukdom och har därmed också ett stort behov av vård och rehabilitering, dvs. inom områden som kommuner och landsting ansvarar för. I lagstiftningen på dessa områden finns det dock inte några tydliga krav på kommuner och landsting att samverka med Kriminalvården. I granskningen visas också att nuvarande lagstiftning har visat sig inte vara tillräckligt för att få till stånd samverkan för Kriminalvårdens klienter. Styrelsen anser att det är väsentligt att en ökad samverkan mellan Kriminalvård, kommuner och landsting kommer till stånd för att förbättra arbetet med att förebygga återfall i brott. Styrelsen anser därför att regeringen bör ta initiativ till en översyn av lagstiftningen för att möjliggöra att samverkan i arbetet med Kriminalvårdens klienter förbättras. Mot bakgrund av dessa överväganden föreslår styrelsen sammanfattningsvis att begär att regeringen säkerställer att de krav på verksamhetsplanering som ställs i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt uppfylls samt tar initiativ till en översyn av befintlig lagstiftning för kommuner och landsting rörande krav på samverkan med Kriminalvården.