bet · GY01SoU1 · 2010-12-14 00:00:00 — Det är för lite personal och för lite resurser till äldreomsorgen. Vi pekade på att man måste göra rejäla satsningar på kompetensutveckling för människor som jobbar i äldreomsorgen och naturligtvis också i demensvården. Så var det.Jag pratade med i går, och hon sade samma sak, att en värdighetsgaranti blir värd något när den blir väldigt konkret och när den resulterar i mer personal.Vi har sagt, och jag som vill ha nationella riktlinjer för bemanning, att det inte handlar om att fastställa ett antal siffror centralt för hur många anställda varje boende ska ha. argumenterar på det sättet igen, och det är tråkigt, tycker jag.Vad vi har sagt är att det naturligtvis går att ta fram riktlinjer som tydligt säger att det inte går att vara utan bemanning etcetera, eftersom de demenssjuka måste ha någon tillänglig som de kan vända sig till direkt. Det går inte att ha hur lite personal som helst , att någon går in till en som behöver hjälp medan andra springer ut. Åtta till tio demenssjuka kan inte vara ensamma , som de är på många håll. Det går inte att ha hur lite personal som helst om man ska se till varje äldres behov, om man ska kunna hjälpa någon som har ångest, om alla ska få hjälp vid måltider och kunna komma ut. Det innebär att det måste göras lokala anpassningar utifrån ett nationellt resonemang.Jag vill ställa frågan igen: Vad har ni egentligen emot nationella riktlinjer för bemanning i demensvården? Min allra största fasa är att det blir för generellt. Och ska man göra nationella riktlinjer måste de vara generella, för annars är de lokala.Det som alltid är det absolut viktigaste är att sätta människan och det lokala behovet i centrum. Man kan aldrig säga i en nationell riktlinje att om det finns 20 demenssjuka inom ett område ska det vara en viss bemanning, för det är så beroende på typen av demens och hur den yttrar sig. Därför kan en riktlinje inte göra annat än säga att det ska vara en god vård och omsorg, och det har vi en socialtjänstlag som redan säger.Det kommer alarm från och deras tillsyn, och jag är så glad att vi har fått en ny aktiv tillsyn som visar på problemen. Men jag menar att vi har verktygen . De är förstärkta med de lokala värdighetsgarantierna. Det enda jag är rädd för är att de blir en broms i stället för en stimulans till förbättring.Jag kan göra en jämförelse med skolan, att man har en lärare på 30 elever. Men om det är tio elever som inte har förmågan att lära sig att läsa och skriva, kanske det ska vara tre lärare i den klassen.Det är det här som inte går att få in i nationella riktlinjer. Vi måste se människors behov och deras sjukdomstillstånd innan vi funderar på vad vi ska säga som politiker från riksdag.Vi har en socialtjänstlag som är mycket tydlig med att vi ska ha en vård och omsorg av god kvalitet. Vi har målsättningar som säger att man ska mötas med respekt, oberoende av tillgång till vård och omsorg, ha inflytande i sin vardag och känna trygghet. Varenda kommun som ska leva upp till de målsättningarna måste se till att det finns personal. Jag vet att vi har de målsättningarna, men tyvärr finns ändå och och de av de 94 boenden som besökte. Jag vill se ett mer proaktivt sätt att agera, inte efter att man hittat felen vid tillsynen.Det vore alldeles utmärkt att införa nationella riktlinjer. Med den kompetens som man kommer att ha i det arbetet och som jag vet finns utformar man naturligtvis inte riktlinjer som säger att oavsett demenssjukdom, sjukdomsstadium och hur lokalerna ser ut ska personalbemanningen vara densamma. Självklart kommer inte riktlinjerna att se ut så, och det tror jag att ni är väl medvetna om. Självklart kommer riktlinjerna att innehålla att man ska titta på de individuella behoven och de lokala förhållandena.Jag tycker inte att det hjälper de demenssjuka i och de anhöriga att de får någon form av kompensation för utebliven hjälp utifrån värdegrunden. Det är inte det som det handlar om här. Här handlar det om att man inte har ett värdigt liv, att man far direkt illa.Jag tycker att vi ska ge kommunerna det verktyg som nationella riktlinjer för bemanning ska vara. När man kommer med nationella riktlinjer - och det tror jag att känner till - samlar man dessutom människor för att diskutera hur det är tänkt och utbildar de människor som ska tillämpa riktlinjerna. Det är ett av de största jobben.Något som vi ofta får höra från , och andra när vi är ute i äldreomsorgen är att verkligheten är att man ligger så långt under vad som skulle vara en bemanning för bra äldreomsorg, inte på alla ställen men på många håll, att det bara kan gå åt ett håll. Det kan faktiskt bara bli en förbättring med nationella riktlinjer, så varför säger ni nej? Jag har varit väldigt tydlig med varför nationella riktlinjer kan bli skadliga för den enskilde i stället för ett stöd och hjälp. Och jag har fortfarande inte fått en enda förklaring på vad det är för fel på socialtjänstlagens krav på en god och tillräcklig omsorg, vad det är för fel på lokala värdighetsgarantier för att anpassa vårdinsatserna utifrån den enskildes behov på verkligt lokalt plan. Jag får inget svar på det, utan det enda svar jag får är att vi från måste tala om att människor ska följa de lagar som vi redan har. Det tycker inte jag är värdigt en riksdagsledamot.