bet · GY01SfU1 · 2010-12-09 00:00:00 — Regeringen föreslog där ett antal förändringar för företagare i arbetslöshets-, sjuk- och föräldraförsäkringarna. Förslagen skulle bidra till större tydlighet och förutsägbarhet i regelverken, ökad likabehandling av företagare och anställda samt ökad valfrihet i sjukförsäkringen för företagare. Regeringen bedömde att de lämnade förslagen bl.a. skulle underlätta övergången från anställning till företagande och förbättra etablerade företagares situation. Förslagen inom sjuk- och föräldraförsäkringarna omfattade främst egenföretagare, dvs. personer som driver egen verksamhet i form av t.ex. enskild firma eller handelsbolag och således inte företagare i fåmansbolag. Regeringens förslag grundade sig på betänkandet Trygghetssystemen för företagare (2008:89) och en departementspromemoria från , Sjukpenninggrundande inkomst, karenstider och egenavgifter för egenföretagare (/10066/SF). När det gäller karensdagar hade utredningen föreslagit en generell karenstid med möjlighet att välja 30, 90, 180 eller . I departementspromemorian föreslogs likaså en generell karenstid men med möjlighet att välja 14, 30, 60 eller . Utredningens betänkande remitterades till ett stort antal myndigheter, organisationer och företag; 46 remissinstanser inkom med yttrande. Även promemorian remissbehandlades. I propositionen föreslog regeringen således att en grundläggande karenstid skulle införas i sjukförsäkringen för egenföretagare. För att öka valfriheten föreslogs också att egenföretagare skulle kunna välja en längre karenstid om 14, 30, 60 eller . I propositionen angavs att egenföretagare enligt de dåvarande reglerna i normalfallet hade i sjukförsäkringen. Från och med dag två var en egenföretagare berättigad till sjukpenning från . Försäkringsinnehållet var därmed mer omfattande för egenföretagare än vad som gällde för arbetstagare, där ersättning från betalades ut först efter 14 dagars sjukdom. Försäkringen hade också motiverat en högre sjukförsäkringsavgift för egenföretagare än för anställda. Sammantaget bedömdes det som lämpligt att minska försäkringsinnehållet och sänka sjukförsäkringsavgiften för egenföretagare. En generell karenstid föreslogs därför, som en motsvarande sänkning av egenavgifterna föreslogs. hade avstyrkt möjligheten att välja en längre karenstid, eftersom en sådan utformning inte skulle få önskvärd effekt. LO hade avstyrkt förslaget och ansåg att karensen för företagare inte skulle skilja sig från den som gäller för anställda samt att långa karenstider ska undvikas då sådana slår hårt mot dem som ofta drabbas av sjukdom. Organisationen Företagarna ansåg att den valbara karenstiden borde utvidgas till , men ansåg även att möjlighet skulle finnas att välja 1 eller 3 dagars karenstid eller att helt stå utanför delar av socialförsäkringssystemet. tillstyrkte förslaget om ändrade karenstider, men ansåg att valbar karenstid borde utvidgas . Regeringen delade den uppfattning som framförts av vissa remissinstanser om att för långa karenstider kunde medföra ett högt risktagande och få stora konsekvenser för enskilda företagare. Karenstidsalternativen borde av detta skäl inte införas. Regeringen delade däremot inte bedömning att möjligheterna att välja olika karenstider inte skulle få önskvärd effekt. Möjligheten att välja karenstid skulle ge den enskilde egenföretagaren möjlighet att utifrån sin ekonomiska situation bedöma när ersättning i form av sjukpenning kunde bli aktuell från sjukförsäkringen. Sju dagars grundläggande karenstid bedömdes medföra minskade förvaltningskostnader för eftersom antalet anmälda korta sjukfall kunde komma att minska något. administrationskostnader till följd av de ändrade karenstiderna bedömdes dock bli desamma som . I propositionen angavs vidare att det var viktigt att den försäkrade även fortsättningsvis gjorde sjukanmälan till eftersom detta fick stor betydelse om sjukperioden skulle komma att pågå än . Utskottet tillstyrkte propositionen i betänkande 2009/10:SfU15 och följde utskottet (rskr. 2009/10:276). Sedan fattat sitt beslut har en del företagare m.fl. protesterat mot att det inte längre finns möjlighet att välja kortare karenstid än i sjukförsäkringen. Utskottet kan av det underlag som ligger till grund för såväl regeringens förslag som beslut konstatera att reformen grundar sig på en avvägning av många aspekter som har lett till bedömningen att den grundläggande karenstiden bör vara men med möjlighet att välja längre karenstid. Även om de nya reglerna endast varit i kraft ett mycket kort tag anser utskottet emellertid att regeringen, mot bakgrund av de val av karenstid som egenföretagarna gjort sedan de nya reglerna infördes liksom omfattningen av de sjukfall som anmälts av egenföretagare, bör möjliggöra för egenföretagare att kunna välja en kortare karenstid än . Vad utskottet nu anfört bör tillkännage för regeringen som sin mening. Det innebär att delvis bifaller motionerna Sf306 och Sf207. Företagares socialförsäkringsskydd i övrigt Genom de ändringar i trygghetssystemen för företagare som genomfördes har likabehandlingen av företagare och anställda ökat och valfriheten i sjukförsäkringen för företagare ökat. Regler har också införts som underlättar övergången från anställning till företagande. I budgetpropositionen (utg.omr. 10 s. 40) anges att sättet att beräkna den förmånsgrundande inkomsten skiljer sig åt mellan företagare som bedriver verksamhet i fåmansbolag och egenföretagare. Regeringen avser därför att, inom , närmare se över reglerna i denna del. Parlamentariska socialförsäkringsutredningen, vars uppdrag redovisats i föregående avsitt, ska i sitt arbete beakta och utforma sina förslag även från ett företagarperspektiv. I direktiven anges bl.a. att reglerna bör utformas så att de underlättar för individer att dels växla mellan olika anställningsformer och företagarformer, dels kunna kombinera dessa. Utskottet anser att såväl resultatet av den aviserade översynen inom som förslagen från den parlamentariska kommittén bör avvaktas. bör därför avslå motionerna Sf349, Sf289, Sf236, Sf235 och Sf264. Utskottets förslag i korthet tillkännager som sin mening att regeringen bör göra en översyn av regelverket och tillämpningen när det gäller de olika socialförsäkringsförmåner som kan komma i fråga vid graviditet samt överväga om det behövs förändringar eller förtydliganden i socialförsäkringsbalken. Därmed bifaller delvis tre motioner. Socialförsäkringsförmåner som kan bli aktuella för kvinnor under graviditeten är bl.a. sjukpenning, graviditetspenning och föräldrapenning. En gravid kvinna kan få sjukpenning om hon blir sjuk under graviditeten och sjukdomen sätter ned arbetsförmågan. Det gäller oberoende av om sjukdomen beror på graviditeten eller inte. En normal graviditet betecknas däremot inte som sjukdom, men om graviditetsbesvären blir svåra kan de jämställas med sjukdomstillstånd. Vissa komplikationer under graviditeten betraktas som sjukdom och ger rätt till sjukpenning. Det gäller t.ex. hotande förtidsbörd, hotande missfall, flerbarnsgraviditet och RH-immunisering. Vid sjukdom är arbetsgivaren skyldig att betala sjuklön . Rätt till havandeskapspenning förutsätter inte att det föreligger en sjukdom, utan havandeskapspenning utges om havandeskapet sätter ned kvinnans förmåga att utföra sina arbetsuppgifter och hon inte kan omplaceras till mindre ansträngande arbete. Havandeskapspenning kan utbetalas fr.o.m. den t.o.m. den före beräknad förlossning. Havandeskapspenning kan utges, även om arbetsförmågan inte är nedsatt, om kvinnan förbjuds att utföra sina vanliga arbetsuppgifter på grund av risker i arbetsmiljön och hon inte kan omplaceras till annat arbete. Föräldrapenning kan tas ut av modern fr.o.m. den före barnets beräknade födelse. För rätt till föräldrapenning före nedkomsten krävs inte någon nedsatt arbetsförmåga utan endast att kvinnan inte arbetar. Antalet ersatta dagar avräknas från det totala antalet föräldrapenningdagar som kan tas ut i samband med barns födelse. m.fl. (S) begär i motion Sf320 en översyn av kriterierna så att även arbetsoförmåga som kan uppstå på grund av graviditet omfattas av sjukförsäkringen. I motion Sf317 av (S) begärs en översyn av möjligheterna att få sjukpenning eller havandeskapspenning på grund av försämrad arbetsförmåga under graviditet. I motion Sf309 av (M) begärs tillkännagivanden om dels att kvinnors graviditetsrelaterade besvär behandlas olika i trygghetssystemen, dels att regeringen bör analysera olikheterna i behandlingen och åtgärda bristerna. Problem med gränsdragningen mellan olika socialförsäkringsförmåner som kan komma i fråga för en gravid kvinna har redan tidigare uppmärksammats. Av den undersökning om gravida kvinnors situation som () lät göra och som publicerades i rapporten situation (RFV analyserar 2003:7) drog RFV slutsatsen att den regionala variationen av den totala andelen ersatta kvinnor inte var så stor men att det fanns stora regionala skillnader i fördelningen mellan uttagen av sjukpenning, havandeskapspenning och föräldrapenning. RFV ansåg att de regionala skillnaderna tydde på en olikformighet i tillämpningen som inte var tillfredsställande. I rapporten angavs att hanteringen av de tre förmånerna och hur gränsdragningen skulle göras mellan dessa var svår och att kvinnor upplevde stödsystemet som orättvist och godtyckligt. har därefter följt upp utvecklingen av de regionala skillnaderna och granskat hur RFV och har agerat för att skapa förutsättningar för en lagenlig och enhetlig handläggning. Granskningen redovisades i rapporten till gravida agerande för en lagenlig och enhetlig tillämpning (RiR 2006:30). I rapporten anges att sju av tio gravida kvinnor får ersättning från socialförsäkringssystemet av graviditeten. Skillnaderna mellan länen, om man ser till den totala andelen ersatta kvinnor, är fortfarande relativt små, som variationerna för respektive förmån alltjämt är relativt stora. En möjlig förklaring är enligt att det är föräldraförsäkringen som får kompensera för olikheter i tillämpningen av förmånerna sjukpenning och havandeskapspenning. Därutöver finns det en stor spännvidd i diagnosmönster mellan länen, vilket pekar på att det kan finnas behov av en ökad samverkan mellan och hälso- och sjukvården för att öka precisionen vid sjukskrivning av gravida. har inte närmare analyserat orsakerna till de regionala skillnaderna eller om skillnaderna är motiverade eller inte. anser att kunskap om orsakerna till de regionala skillnaderna i ersättningar till gravida samt hur de kan åtgärdas är bristfällig och att i kvalitetsarbetet inte har uppmärksammat de särskilda svårigheter som rör tillämpningen av ersättningar till gravida. I granskningen rekommenderar att vidtar åtgärder för att säkerställa att bedömningen av rätt till ersättning för gravida sker på ett lagenligt och enhetligt sätt. bör analysera orsakerna till, samt förbättra uppföljningen av, regionala skillnader i ersättning till gravida samt utveckla den interna styrningen så att ärendeövergripande problem uppmärksammas. Inom ramen för detta arbete bör bl.a. verksamhetsuppföljningen utvecklas så att effektiva arbetsformer på lokal nivå kan upptäckas och spridas till övriga landet. rekommenderar också regeringen att noggrant följa agerande för en lagenlig och enhetlig tillämpning av ersättningar till gravida. Utskottet noterar vidare att i sitt betänkande (SOU 2009:89) har lagt fram förslag om en ny förmån, graviditetspenning, som ska kunna utges till en gravid kvinna som på grund av graviditeten anser sig behöva vara ledig från sitt arbete. Graviditetspenningen ska kunna utges och tidigast med början före beräknad förlossning och längst till förlossningen. Havandeskapspenningen ersätts av en särskild graviditetspenning som ska kunna utges fr.o.m. före beräknad förlossning på villkor som motsvarar havandeskapspenningen. Utredningens förslag motiveras av att gränsen mellan vad som ska anses vara en normal graviditet och sjukdom är flytande, vilket gör bedömningen av rätten till sjukpenning svår, och att införandet av en graviditetspenning skulle innebära en ökad likformighet. minskar administrationskostnaderna, och kostnaden för sjuklöneperioderna försvinner. Utskottet noterar också att bedömningen av gravida kvinnors rätt till sjukpenning har aktualiserats i en skadeståndstalan som () fört mot . Talan gäller fyra kvinnor som begärt sjukpenning under graviditeten och där i skilda beslut helt eller delvis avslagit denna begäran. I samtliga fall har länsrätten efter överklagande beviljat sjukpenning i begärd omfattning. DO hävdade att utsatt kvinnorna för direkt diskriminering och trakasserier på grund av kön i strid med 11 § jämfört med 3 § 1 och 3 lagen (2003:307) om förbud mot diskriminering och därför ska betala skadestånd enligt 16 § samma lag. fann i sin dom att gjort sig skyldig till direkt könsdiskriminering genom att neka kvinnorna sjukpenning. Enligt vad som anges i domskälen har det gjorts antagligt att har tillämpat ett mer restriktivt synsätt vid bedömningen av kvinnornas rätt till sjukpenning med hänvisning till att deras besvär, om än så allvarliga, har varit graviditetsrelaterade och att sådana typiskt sett inte berättigar till sjukpenning. Att synsätt har haft visst stöd i äldre motivuttalanden om sjukdomsbegreppet och den normala livsprocessen påverkar inte bedömningen av om diskriminering har förekommit. Domen överklagades av . Även fann i sin dom att utsatt kvinnorna för direkt diskriminering och därmed var skyldig att utge skadestånd. I domen konstaterar hovrätten att den bakomliggande orsaken till sjukdomssymtom eller besvär enligt ordalydelsen i den för sjukpenning grundläggande bestämmelsen i 3 kap. 7 § första stycket lagen (1962:381) om allmän försäkring saknar betydelse vid bedömningen av om sjukpenning ska beviljas. I domskälen anges vidare att hovrätten vid en samlad bedömning funnit att DO visat att avslagsbeslut haft samband med att kvinnorna varit gravida och att det är antagligt att en icke-gravid man med liknande besvär skulle ha beviljats sjukpenning. Redan det faktum att vid sin bedömning av gravida kvinnors rätt till sjukpenning i allmänhet tillämpat en särskild och strängare bedömningsnorm än för en man och att därmed även beaktat den bakomliggande orsaken till symtomen, talar för att kvinnorna blivit utsatta för könsdiskriminering och DO har i varje fall gjort antagligt att så varit fallet. har inte styrkt att besluten inte haft något samband med graviditet och att även en man med motsvarande besvär skulle ha nekats sjukpenning. har därmed utsatt samtliga kvinnor för direkt diskriminering och är skyldig att utge skadestånd. har överklagat hovrättens dom till . anser att den inte har diskriminerat gravida kvinnor utan endast har tillämpat gällande lagstiftning och att det därför är viktigt att får bedöma hur reglerna om sjukpenning står sig i förhållande till diskrimineringslagstiftningen. Utskottet kan av det ovanstående konstatera att det föreligger svårigheter med bedömningskriterierna vid graviditetsrelaterade besvär. Regeringen bör därför, inte minst mot bakgrund av de kollisioner mellan socialförsäkringslagstiftningen och diskrimineringslagstiftningen som kan ha inträffat, göra en särskild översyn av regelverket och tillämpningen när det gäller de olika socialförsäkringsförmåner som kan komma i fråga vid graviditet. Regeringen bör därvid överväga om det behövs förändringar eller förtydliganden i den nya socialförsäkringsbalken som träder i kraft . Regeringens överväganden med anledning av översynen bör därefter redovisas för . Utskottet föreslår att , med delvis bifall till motionerna Sf320, Sf317 och Sf309, tillkännager detta som sin mening för regeringen. Utgiftsområde 10 Ekonomisk trygghet vid sjukdom och handikapp Utgiftsområdet omfattar sjukpenning, rehabiliteringspenning, närståendepenning, aktivitets- och sjukersättning inklusive bostadstillägg till personer med sådan ersättning, handikappersättning, ersättning vid arbets- och kroppsskador samt bidrag för arbetet med sjukskrivningar inom hälso- och sjukvården. Utgiftsområdet innefattar även och Inspektionen för socialförsäkringen. Utskottet behandlar i detta sammanhang även styrelses redogörelse om sjukskrivningsprocessen (2010/11:RRS3) samt de motioner som inkommit med anledning av denna. har , i enlighet med regeringens förslag, föreslagit att ramen för utgiftsområde 10 fastställs till (bet. 2010/11:FiU1). 1:1 Sjukpenning och rehabilitering m.m. Utskottets förslag i korthet antar regeringens förslag till ändring i socialförsäkringsbalken bl.a. i fråga om rätten till sjukpenning för arbetslös och regeringens förslag till ändring i föräldraledighetslagen (1995:584). bifaller regeringens förslag om medelsanvisning till anslaget 1:1 Sjukpenning och rehabilitering m.m. Därmed avslår motionsyrkanden om annan medelsanvisning. bemyndigar regeringen att för ramanslaget 1:1 ingå ekonomiska åtaganden som, inklusive tidigare åtaganden, medför behov av framtida anslag på högst . lägger styrelses redogörelse om sjukskrivningsprocessen (2010/11:RRS3) till handlingarna. avslår motionsyrkanden bl.a. om sjuklön, flexibla ersättningsnivåer, ersättning vid studier, sjukpenningfrågor i övrigt, rehabilitering samt samverkan och finansiell samordning. Jämför reservationerna 4 (S, MP, V), 5 (SD), 6 (S), 7 (SD), 8 (S, MP), 9 (MP, V), 10 (V), 11 (S), 12 (MP) och 13 (SD). Den sjukpenninggrundande inkomsten (SGI) är den årliga inkomst i pengar som en försäkrad kan antas komma att få tills vidare för eget arbete, antingen som arbetstagare i allmän eller enskild tjänst (inkomst av anställning) eller på annan grund (inkomst av annat förvärvsarbete). För rätt till sjukpenning krävs att den försäkrade har en SGI som uppgår till av prisbasbeloppet. Vid beräkning av SGI bortses från inkomster som överstiger 7,5 prisbasbelopp. den 1 juli31 gällde gränsen 10 prisbasbelopp. gäller att SGI ska multipliceras med talet 0,97 vid beräkning av dagersättningar, t.ex. sjukpenning. Enligt lagen (1991:1047) om sjuklön (SjLL) har arbetstagare av ett sjukfall rätt till sjuklön från arbetsgivaren. För i sjuklöneperioden betalas ingen ersättning (karensdag). För de återstående dagarna behåller den anställde av lönen och andra anställningsförmåner. Antalet karensdagar är begränsat till tio (allmänt högriskskydd). För en arbetstagare som lider av sjukdom som kan antas medföra ett större antal sjukperioder med sjuklön kan besluta om s.k. särskilt högriskskydd. Då betalas sjuklön ut för , och arbetsgivaren får ersättning från sjukförsäkringen. Vidare gäller ett särskilt högriskskydd för den som har en sjukdom, som medför risk för en eller flera längre sjukperioder . Även i dessa fall får arbetsgivaren ersättning från sjukförsäkringen. Däremot betalas inte sjuklön ut för karensdag. Efter sjuklöneperioden betalas sjukpenning ut enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL). Sjukpenning utges vid sjukdom som sätter ned arbetsförmågan med minst en fjärdedel. Även den som är arbetslös kan ha rätt till sjukpenning. Enligt den s.k. rehabiliteringskedjan gäller följande. ska , vid bedömningen av om arbetsförmågan är nedsatt, beakta om den försäkrade på grund av sjukdomen är ur stånd att utföra sitt vanliga eller annat lämpligt arbete som arbetsgivaren tillfälligt erbjuder den anställde. Från och med dag 91 i sjukperioden ska det även beaktas om den försäkrade kan försörja sig efter en omplacering till annat arbete hos arbetsgivaren. Från och med dag 181 ska det dessutom, om det inte finns särskilda skäl mot det, beaktas om den försäkrade har sådan förmåga att han eller hon kan försörja sig själv genom förvärvsarbete på den reguljära arbetsmarknaden i övrigt, eller genom annat lämpligt arbete som är tillgängligt för den försäkrade. Om det finns särskilda skäl, eller om det i annat fall kan anses oskäligt, ska prövningen mot hela arbetsmarknaden kunna skjutas upp. Sjukpenning av SGI ska endast betalas ut inom en ramtid av . Därefter kan en försäkrad efter skriftlig ansökan få s.k. förlängd sjukpenning motsvarande av SGI. En försäkrad som lider av allvarlig sjukdom kan i stället ha rätt till fortsatt sjukpenning av SGI. Före gällde att synnerliga skäl måste föreligga för att fortsatt sjukpenning skulle kunna betalas ut. Förlängd sjukpenning ska kunna betalas ut . För fortsatt sjukpenning gäller inte någon tidsgräns. gäller att en försäkrad i vissa fall kan få förlängd sjukpenning utöver . Detta kan medges bl.a. när den försäkrade vårdas intagen på sjukhus eller på annat sätt får omfattande vård utan att vara intagen på sjukhus. SjLL omfattar inte egenföretagare och uppdragstagare. För dessa gäller dels en grundläggande karenstid , dels en möjlighet att välja en längre karenstid om 14, 30, 60 eller . Arbetsgivaren har inom ramen för sin verksamhet ansvar för de åtgärder som behövs för en effektiv rehabilitering. Däremot är arbetsgivaren inte längre skyldig att göra en rehabiliteringsutredning enligt AFL. I stället är det arbetsgivaren som ska lämna de upplysningar till som behövs för att den försäkrades behov av rehabilitering ska kunna klarläggas. Arbetsgivaren ska även i övrigt medverka till detta. gäller att ska kunna begära att en försäkrad lämnar ett utlåtande av sin arbetsgivare till med uppgift om de möjligheter som finns på arbetsplatsen att ta till vara hans eller hennes arbetsförmåga, t.ex. genom omplacering hos arbetsgivaren eller anpassning av arbetsplatsen. har sedan 1992 års rehabiliteringsreform ett ansvar för att samordna samhällets resurser för att återge en sjukskriven person arbetsförmågan och förutsättningarna för att förvärvsarbeta. har således ett generellt ansvar för att den försäkrades rehabiliteringsbehov klarläggs och att de åtgärder vidtas som behövs för en effektiv rehabilitering. Rehabiliteringsersättning betalas under vissa förutsättningar ut när en försäkrad, vars arbetsförmåga till följd av sjukdom är nedsatt med minst en fjärdedel, deltar i en arbetslivsinriktad rehabilitering. Rehabiliteringsersättning består av rehabiliteringspenning, som motsvarar av SGI, och ett särskilt bidrag. och Arbetsförmedlingen ska genom samverkan underlätta övergången från ersättning via sjukförsäkringen till aktivt arbetssökande och nytt arbete. För detta har myndigheterna, på regeringens uppdrag, upprättat en nationell handlingsplan för stöd till den enskildes återgång i arbete. Handlingsplanen har fokus på effektiv matchning till arbete som människor ska få det stöd de behöver. Regeringen har pekat ut arbetet med den nationella handlingsplanen som ett viktigt verktyg i samband med införandet av den s.k. rehabiliteringskedjan. Målgruppen för rehabiliteringsinsatser via denna s.k. handlingsplanssamverkan är arbetslösa med ersättning från sjukförsäkringen och sjukskrivna anställda som bedöms behöva byta anställning på grund av ohälsa. För att öka möjligheterna till arbete för personer som har fått maximalt antal ersättningsdagar i sjukförsäkringen infördes ett nytt individanpassat arbetsmarknadspolitiskt program, arbetslivsintroduktion. Målet med arbetslivsintroduktionen är att den som har deltagit i programmet ska ha fått sitt behov av stöd för återgång till arbete utrett. Arbetslivsintroduktion kan som längst pågå . gäller lagen (2003:1210) om finansiell samordning av rehabiliteringsinsatser. Finansiell samordning kan ske frivilligt mellan , ett landsting, Arbetsförmedlingen och en eller flera kommuner. Därigenom ska en effektiv resursanvändning underlättas. Den finansiella samordningen ska bedrivas genom ett fristående samordningsförbund, vari de samverkande parterna är representerade. gäller att kommuner och landsting i olika län kan vara medlemmar i samma samordningsförbund. var bildandet av samordningsförbund begränsat av det geografiska område som ett landsting utgör. Målgruppen för den finansiella samordningen utgörs av personer som är i behov av samordnade rehabiliteringsinsatser från flera av de samverkande parterna för att uppnå eller förbättra sin förmåga till förvärvsarbete.