sou · GWB338 · 2009-01-01 00:00:00 — Kommittén saknar en kart- läggning och analys av dels befintliga koncernbildningar där allmän- nyttiga bostadsföretag ingår, dels skälen till varför man valt att lägga allmännyttig bostadsverksamhet i en koncern. Utan en sådan analys är det inte möjligt att överblicka effekterna av en regel som tillåter att allmännyttiga bostadsföretag ingår i koncerner endast om samtliga dotterföretag i koncernen bedriver allmännyttig bostadsverksamhet. Lagstiftning om allmännyttiga bostadsföretag Vid tillämpningen av lag godtogs koncernbidrag från ett kommunalt bostadsföretag som ingick i en koncern till ett annat bolag i koncernen, om detta bolag huvudsakligen ägnade sig åt bostadsförsörjning. I övriga fall likställdes koncernbidrag med ut- delning och omfattades av samma utdelningsbegränsning. Enligt utvärdering av allbolagen beviljade regeringen dispens från utdelningsbegränsningen, om ett kommunalt bostadsföretag fick ett aktieägartillskott med samma belopp som det lämnat i koncernbidrag. menade i sin utvärdering av allbolagen att den redovisade tillämpningen av lag tillsammans med den om- ständigheten att ett koncernbidrag enligt aktiebolagslagen ska be- dömas enligt reglerna om vinstutdelning pekar på att koncern- bidrag omfattas av allbolagens vinstutdelningsbegränsning. Man ansåg dock att rättsläget inte var helt klart. En skillnad mot lag är hur som helst att något undantag för koncernbidrag till ett annat bostadsföretag i samma koncern inte finns i allbo- lagen. Enligt 1 kap. 3 § allbolagen ska ett allmännyttigt bostadsföretag sträva efter att erbjuda hyresgästerna möjlighet till boende- inflytande och inflytande i företaget. Exempel på inflytande över bostadsföretaget kan enligt förarbetena vara att hyresgästerna ges möjlighet att nominera viss andel av ledamöterna i företagets styr- else. Ett exempel på boendeinflytande kan vara att företaget för en kontinuerlig dialog med hyresgästerna i frågor om hur tryggheten i boendet i hyresrätt kan utvecklas. Bestämmelsen kan, påpekas det i förarbetena, närmast karakteriseras som en målformulering. 3.8De avskaffade reglerna om tillståndsplikt Innan allbolagen infördes fanns bestämmelser som – med något olika innehåll vid olika tider – stadgade att villkoren för statliga lån och räntebidrag skulle försämras eller att bidragen skulle upphöra, om aktier eller andelar i ett kommunalt bostadsföretag såldes eller Lagstiftning om allmännyttiga bostadsföretag om bostäder avyttrades. Detta kombinerades med att godkännan- det som allmännyttigt bostadsföretag skulle återkallas vid en even- tuell försäljning. I allbolagens numera avskaffade 2 kap. reglerades situationen att ett kommunalt bostadsföretag ville överlåta bostäder eller en kom- mun ville överlåta aktier eller andelar i ett kommunalt bostadsföre- tag. Med hänsyn till att dessa regler gällde för de kommunala bostadsföretagen till och då vi i våra tilläggsdirektiv getts i uppgift att ta till vara de erfarenheter som gjorts reglerna gällde, finns det anledning att kort redovisa dem. Som huvudregel fick enligt 2 kap. allbolagen ett kommunalt bostads- företag inte överlåta vissa typer av fastigheter, enkelt uttryckt huvudsakligen hyreshus, utan tillstånd. Både överlåtaren och för- värvaren kunde ansöka om sådant tillstånd. En kommun eller ett företag som kommunen har det bestäm- mande inflytandet över fick inte heller utan tillstånd överlåta aktier eller andelar i ett kommunalt bostadsföretag eller i ett företag genom vilket kommunen utöver det bestämmande inflytandet över ett kommunalt bostadsföretag. Tillstånd behövdes dock inte, om kommunen även efter överlåtelsen hade – direkt eller indirekt – det bestämmande inflytandet över det kommunala bostadsföretaget. Med överlåtelse menades att egendom övergår till annan genom 1.köp (undantaget inrop på exekutiv auktion), byte eller gåva, 2.tillskott till bolag eller förening, 3.utdelning eller skifte från bolag eller förening avseende fast egendom, 4.fusion enligt aktiebolagslagen, eller 5.fusion genom absorption eller kombination enligt lagen om ekonomiska föreningar. Tillstånd till en överlåtelse skulle inte lämnas om det kunde befaras att de kommunala bostadsföretagens hyror till följd av överlåtelsen inte skulle komma att få tillräckligt genomslag vid tillämpningen av Lagstiftning om allmännyttiga bostadsföretag bruksvärdesreglerna i 12 kap. 55 § jordabalken eller de hyresför- handlingar som förs enligt hyresförhandlingslagen. Av förarbetena (prop. 2001/02:58 s. 43 och 64 f. samt bet. 2001/02:BoU4 s. 20) framgick att tolkningen av om förutsättning- arna för tillstånd är uppfyllda skulle vara restriktiv. Det ankom på den som ansökte om tillstånd att visa att det fanns förutsättningar för sådant. Tillståndsplikten hade ett antal undantag. Tillstånd till överlåtelse behövdes således inte, om överlåtelsen utgjorde ett villkor för stat- ligt stöd som lämnats till en kommun av bostadsdelegationen för att motverka att kommunen på grund av åtaganden för boendet inte kan fullgöra sina ekonomiska förpliktelser eller om den ut- gjorde ett led i att fullgöra ett avtal som har ingåtts mellan en kommun och SBN i ett ärende om statligt stöd. Inte heller behöv- des tillstånd, om förvärvaren var ett allmännyttigt bostadsföretag eller en kooperativ hyresrättsförening eller om överlåtelsen skedde genom inrop på exekutiv auktion. Ytterligare ett undantag från tillståndsplikten var om kommunen, i fråga om överlåtelse av aktier eller andelar i ett kommunalt bostadsföretag eller i ett företag genom vilket kommunen utövade det bestämmande inflytandet över ett kommunalt bostadsföretag, även efter överlåtelsen direkt eller indirekt hade det bestämmande inflytandet över det kommu- nala bostadsföretaget. 3.8.5Samråd med hyresgästerna inför försäljning Innan ett beslut om överlåtelse fattades eller, för det fall att an- sökan gjordes tidigare, innan ansökan gjordes, skulle den sökande informera berörda hyresgäster om den planerade överlåtelsen och bereda dem tillfälle att yttra sig. En uppgift om hyresgästernas inställning till överlåtelsen skulle fogas till ansökan om tillstånd. Dock hade hyresgästernas inställning enligt förarbetena ingen egentlig betydelse för tillståndsprövningen. Lagstiftning om allmännyttiga bostadsföretag Huvudregeln var att tillstånd skulle begäras av den civilrättslige ägaren av bostäderna, aktierna eller andelarna. Frågor om tillstånd prövades av respektive länsstyrelse, vars beslut fick överklagas till . beslut fick inte överklagas. Innan tog ställning till en ansökan, skulle den in- hämta yttrande från hyresgästorganisation och fastighetsägarorga- nisation på orten, om det inte var uppenbart att kriterierna för god- kännande av ansökan var uppfyllda. Söktes inte tillstånd eller undantag eller beviljades inte till- stånd eller undantag, var överlåtelsen som huvudregel ogiltig. En kommuns agerande är underkastat olika former av begränsningar. Det finns anledning att analysera vilka av dessa begränsningar som är tillämpliga på de kommunala bostadsföretagen. Att en kommun alls driver bostadsföretag har ansetts förenligt med den kommunala kompetensen (s. 157 ff med hänvisningar). Genomgången av begränsningarna inleds med förbudet för en kommun att agera i vinstsyfte. Därefter går vi igenom innebörden av den kommunala självkostnadsprincipen och vilka gränser som gäller för den. En omtvistad fråga är huruvida kommunala bostads- företag omfattas av den kommunala självkostnadsprincipen. Sedan behandlar vi den kommunala likställighetsprincipen samt de undantag som finns från de kommunala principerna i special- lagstiftning. Avslutningsvis redovisar vi vissa av de förslag som lagts fram av Kommunala kompetensutredningen i betänkandet kompetens i utveckling (SOU 2007:72). En förutsättning för att en kommun alls ska få bedriva en närings- verksamhet är att verksamheten drivs utan vinstsyfte och går ut på att tillhandahålla allmännyttiga anläggningar eller tjänster åt med- lemmarna i kommunen (2 kap. 7 § kommunallagen). Förbudet mot vinstsyfte är (m.fl. s. 115) ett uttryck för den kommunalrättsliga grundprincipen om förbud mot spekulativa företag, som innebär att en kommun [] inte får inlåta sig på företag som har till huvudsakligt syfte att ge kommunen [] en ekonomisk vinst. Genom angivandet av denna förutsättning fram- träder skillnaden mellan det privata näringslivet, som har ett klart ut- talat vinstsyfte, och den kommunala verksamheten, som bärs upp av ett allmänt och samhälleligt intresse. Vinst får således inte vara det huvudsakliga syftet. Något absolut vinstförbud råder dock inte. I vilken mån verksamheten får gå med överskott och hur detta får användas får bedömas med tillämp- ning av självkostnadsprincipen (m.fl. s. 116). har uttryckt förhållandet mellan förbudet mot vinstsyfte (även kallat förbudet mot spekulativa företag) och självkostnadsprincipen på följande sätt (1984 s. 265): Den huvudsakliga skillnaden mellan de båda principerna är, att medan förbudet mot spekulativa företag är en kompetensbegränsande prin- cip, vilken tar sikte på lagligheten av verksamheten som sådan, så är självkostnadsprincipen en princip som gäller inom ramen för den kom- munala kompetensen. Den senare utgör sålunda en spärr mot att en i sig kompetensenlig verksamhet lämnar vinst. Sammanfattningsvis innebär förbudet mot vinstsyfte, så som det är formulerat, inte något hinder mot att en kommun betingar sig hög utdelning från sitt bostadsföretag eller i övrigt ställer upp krav på hög avkastning i företaget, så länge inte det huvudsakliga syftet med bostadsuthyrningen är att kommunen ska göra en vinst. 4.3.1Självkostnadsprincipens innebörd enligt kommunallagen Den kommunala självkostnadsprincipen kommer till uttryck i 8 kap. 3 c § kommunallagen, där det stadgas att kommuner inte får ta ut högre avgifter än som svarar mot kostnaderna för de tjänster eller nyttigheter som kommunen tillhandahåller (självkostnaden). Principen har länge tillämpats i rättspraxis och kodifierades . Med hänsyn till att principen tillämpades i rättspraxis redan innan den kodifierats kan även rättskällematerial från före införandet beaktas i den mån det inte strider mot vad som uttalats i lagstift- ningsärendet. Förarbetsuttalandena om självkostnadsprincipens innebörd åter- finns i prop. 1993/94:188 s. 84 ff Dessa uttalanden innebär väsent- ligen följande. En viktig utgångspunkt är att självkostnadsprincipen syftar på det totala avgiftsuttaget för en verksamhet. Kostnaderna i det enskilda fallet har således inte någon betydelse för tillämpningen av självkostnadsprincipen, om inte annat särskilt framgår av lag. Å andra sidan får inte heller kostnaderna för flera verksamheter ligga till grund för självkostnadsberäkningen. Det sätt på vilket hyres- uttaget bestäms enligt bruksvärdesprincipen i hyresförhandlingarna för kommunala bostadsföretag stämmer väl med denna utgångs- punkt. Omständigheter som kan ha betydelse för avgränsningen av vad som i självkostnadshänseende är en verksamhet är bl.a. i vad mån verksamheten omfattas av särskild lagstiftning, om den riktar sig till olika kategorier av kommunmedlemmar, om avgifterna bestäms kommunövergripande – vilket bör vara huvudregeln – eller på annat sätt samt vilket organisatoriskt och driftsmässigt samband som råder mellan olika verksamheter. Vid koncernbildning är det, som framhålls i kommentaren till kommunallagen (m.fl. s. 343), viktigt att verksamheter som styrs av självkostnads- principen hålls isär från verksamheter som har annan grund för prissättning. I princip samtliga kostnader som vid en normal affärsmässig drift är motiverade från företagsekonomisk synpunkt kan läggas till grund för självkostnadsberäkningen. Alla relevanta direkta och indirekta kostnader som verksamheten ger upphov till ska ingå i en självkostnadsberäkning. Utöver externa kostnader och intäkter ska även alla relevanta interna eller kalkylerade poster tas med. Exem- pel på direkta kostnader är kostnader för personal, material, tjäns- ter och försäkringar. Exempel på indirekta kostnader är kostnader för lokaler, kapital och administration. Verksamhetens eventuella andel av kommunens centrala service- och administrationskostna- der ska också räknas med, liksom faktureringskostnader. Även kapitalkostnader ska således läggas till grund för självkost- nadsberäkningen. Kapitalkostnaderna består av avskrivningar på tillgångar och av kostnader för tillskjutet och lånat kapital. Beräk- ningen av kapitalkostnaderna kan dock vålla svårigheter. I för- arbetena har man anfört att metoderna för att beräkna kapital- kostnaderna i första hand [får] utvecklas i den praktiska verksam- heten, som man pekat på vikten av att beräkningarna så långt som möjligt görs i enlighet med gängse metoder och god redovisningssed. Bl.a. innebär detta att internränta ska beräknas på kapital som kommunen tillskjuter verksamheten. I avgiftsunderlaget ska även ingå investeringar som görs i syfte att verksamheten ska uppfylla olika miljöpolitiska krav. Kostnader som inte har något normalt samband med verksam- heten, s.k. främmande kostnader, ska inte räknas in. En elverks- rörelse ska exempelvis inte påföras kostnader för gatu- och väg- belysning. I den mån kommunen själv nyttjar verksamheten eller tar dess tjänster i anspråk, måste detta beaktas. Värdet av sådana tjänster får inte ligga till grund för avgiftsuttaget från övriga brukare eller kon- sumenter, utan kommunen bör själv stå för kostnaden, t.ex. genom interndebitering. Ett av de förhållanden som legat bakom utformningen av den kommunala självkostnadsprincipen är att principerna för avgiftssättning tidigare inte ansågs ta tillräcklig hänsyn till att det fanns behov av att låta överskott uppkomma i de avgiftsfinansi- erade verksamheterna för att möta nödvändiga framtida invester- ingar (Ds 1993:16 s. 41). Det är, sägs det i förarbetena, inte realis- tiskt att uppnå en fullständig överensstämmelse mellan faktiska kostnader och intäkter. Ett överuttag av avgifter kan därför godtas så länge avgifterna inte väsentligen överstiger självkostnaden för verksamheten. Detta betraktelsesätt har upprätthållits i rättspraxis (2003 s. 108 f.). Det totala avgiftsuttaget får emellertid inte överstiga de totala kostnaderna för verksamheten . En fondering av överskott får göras bara under förutsättning att överskotten från avgifterna ska användas för framtida in- vesteringar i enlighet med en långsiktig plan för verksamheten. Redovisningen av sådana överskott ska i bokföringen avgränsas så att ingen oklarhet kan råda om omfattningen av de årliga och över åren ackumulerade beloppen (prop. 1993/94:188 s. 86). och har i en uppsats i Juridisk (JT 1998–99 s. 575 f.) uttalat att ett problem med självkostnads- principen är dess utomordentliga vaghet; i doktrinen har den enligt artikeln beskrivits som ett uttryck för en allmän målsättning, och [d]et innebär betydande svårigheter att fastställa avgifters förenlighet med självkostnadsprincipen. Om detta har lagstiftaren varit väl medveten: En självkostnadsprincip bygger ofta på osäkra antaganden. Det är därför inte realistiskt att uppnå en fullständig överensstämmelse mellan faktiska kostnader och intäkter (prop. 1993/94:188 s. 86). Diskussionen kring självkostnadsbegreppet har framför allt gällt hur de av verksamhetens resurser som utgörs av fast kapital ska värderas, och den rättsliga prövningen har oftast gällt de delar i avgiften som avsett att motsvara kommunens kostnader i form av avskrivning och ränta för kapital som investerats i anläggnings- tillgångar (SOU 1990:107 s. 36, 41 och 49 f.). Självkostnadsprincipen har inte ansetts innebära någon skyldig- het att avgiftsfinansiera en verksamhet, utan kommunen har ansetts ha frihet att i stället låta verksamheten skattefinansieras (SOU 1990:107 s. 37). Självkostnadsprincipen innebär således endast en maximinivå, inte någon miniminivå för avgiftsuttaget. 4.3.2Allmänt om den kommunala självkostnadsprincipens omfattning Självkostnaden gäller för kommunala avgifter. Med begreppet av- gift avses, sägs det i förarbetena (prop. 1993/94:188 s. 82), i första hand en ekonomisk ersättning som en kommun [] tar ut för tjänster eller nyttigheter av allmännyttig karaktär som huvudsakligen tillhandahålls kommunens egna medlemmar som kollektiv. Även om någon enkel gränsdragning i fråga om självkostnadsprincipens tillämp- ningsområde inte kan göras med stöd av denna distinktion följer ändå motsatsvis att självkostnadsprincipen inte är tillämplig på t.ex. enskilda affärsuppgörelser av kommersiell karaktär. Om det inte finns några bestämmelser om grunderna för avgifts- sättningen i en speciallag gäller den allmänna självkostnadsprincipen i kommunallagen, vilket är fallet bl.a. i fråga om avgiftsuttag för brand- syn och sotning, för tillstånd till automatspel, för kopior av allmänna handlingar samt för tillstånd enligt hälsoskyddslagen. Finns det särskilda bestämmelser i speciallagstiftningen som be- gränsar avgiftsuttaget för viss verksamhet gäller däremot de reglerna istället för den allmänna självkostnadsprincipen. I flera fall finns bestämmelser i speciallagstiftningen som begränsar avgiftsuttaget just till självkostnaden, t.ex. ifråga om bygglovsavgifter, gatukostnadsersättningar, va-avgifter, renhållningsavgifter, torghandels- avgifter, avgifter för flyttning av fordon och avgifter för sociala tjäns- ter. Det anses allmänt [] att dessa bestämmelser ger uttryck för en och samma självkostnadsprincip, även om den lagtekniska utform- ningen kan variera []. I några fall finns i speciallagstiftningen särskilda beräkningsregler för avgiftsuttaget, som innebär att någon direkt anknytning till själv- kostnaden inte är möjlig. Som exempel vill vi nämna torghandels- avgifter, parkeringsavgifter, avgifter för underårigs vård i annat hem, tomträttsavgäld samt ersättningar som tas ut i samband med kommu- nal tjänsteexport. Självkostnadsprincipen bör som huvudregel gälla oberoende av om verksamheten bedrivs i egen regi eller genom anlitande av utomstående entreprenörer. I de fall kommunen [] utför en uppgift genom egna företag eller genom att anlita utomstående entreprenörer behöver emellertid tillämpningen av självkostnadsprincipen i det enskilda fallet regleras i avtal, bolagsordningar eller andra liknande rättsliga doku- ment. Av det sist sagda framgår att det förhållandet att bostadsuthyrning bedrivs genom ett kommunalt företag inte i sig har någon betydelse för den principiella frågan om självkostnadsprincipens tillämpning. 4.3.3Avgränsning av självkostnadsprincipens tillämpning Från tillämpningen av självkostnadsprincipen är undantagen kom- munens medelsförvaltning och förvaltning av egendom. En central fråga i sammanhanget är, om upplåtelse av fast egen- dom ska räknas som förvaltning av egendom och alltså vara undantagen från tillämpningen av självkostnadsprincipen. Reger- ingen har med följande motivering ansett att bostadsför- valtning inte omfattas av självkostnadsprincipen (prop. 1993/94:188 s. 83): Den allmänna uppfattningen såväl i doktrin som i tidigare utredningar synes vara att inte heller omfattas av självkostnadsprincipen. Enligt avgiftsgruppen innefattar begreppet fastighetsförvaltning såväl överlåtelse som upplåtelse av fast egendom (Ds 1993:16 s. 47). I detta ligger enligt vår mening också att de allmän- nyttiga bostadsföretagen inte omfattas av självkostnadsprincipen. [- - -] Det ligger enligt vår bedömning väl i linje med kraven på en god ekonomisk hushållning enligt 8 kap. 1 § kommunallagen att kommu- ner [] får tillgodogöra sig det fulla värdet av sin egendom, även om intäkterna därigenom kommer att överstiga självkostnaderna. När det gäller överlåtelse eller upplåtelse av egendom är det också mera sällan som kommuner [] har en sådan ställning att de som t.ex. förvärvar egendom från kommunen behöver något särskilt skydd för risken mot monopolprissättning. Vi ansluter oss därför till avgiftsgruppens bedömning att självkost- nadsprincipen inte bör vara tillämplig i fråga om förvaltning av kom- munal egendom – vartill kan räknas både upplåtelse och överlåtelse av fast och lös egendom. Detta behöver dock inte uttryckas särskilt i lagen. 1993/94:KU40 s. 30) kommenterade inte detta ut- talande närmare vid sin behandling av propositionen utan anslöt sig i den delen endast till vad som sagts i propositionen. I den departementsstencil (Ds 1993:16) från Avgiftsgruppen som – enligt vad som framgår av citatet ovan – regeringens stånd- punkt grundar sig på ges ingen mer ingående, uttrycklig motivering till varför egendomsförvaltning helt ska vara undantagen från tillämpningen av självkostnadsprincipen bortsett från att ett undan- tag sägs ha stöd i bestämmelserna i 8 kap. 1 och 2 §§ kommunal- lagen om att en kommun ska ha en god ekonomisk hushållning i sin verksamhet innefattande bl.a. att den ska förvalta sina medel på ett sådant sätt att krav på god avkastning och betryggande säkerhet kan tillgodoses. Följande angavs dock som en utgångspunkt för Avgiftsgruppens överväganden (Ds 1993:16 s. 38 ff): Rätten att ta ut kommunala avgifter, den kommunala avgiftsmakten, är jämte den kommunala beskattningsrätten en nödvändig förutsättning för den kommunala självstyrelsen. Avgiftsmakten skiljer sig dock från beskattningsrätten i det att en avgift förutsätter en specificerad mot- prestation från kommunen medan en skatt kan karaktäriseras som ett tvångsbidrag utan specificerad motprestation. [- - -] Skillnaden mellan avgift och skatt aktualiseras bland annat om kom- munala avgifter bestäms på sådant sätt att det totala avgiftsuttaget överstiger nödvändiga kostnader i en verksamhet. Överuttaget blir då att betrakta som en olaglig beskattning av avgiftskollektivet. Ett över- uttag förutsätter som regel att verksamhetens huvudman förfogar över ett legalt eller naturligt monopol avseende det utbud av tjänster eller nyttigheter som erbjuds konsumenter på en marknad. [- - -] Monopolsituationer motiverar i sig en begränsning av den kommu- nala avgiftsmakten eftersom det inte finns något alternativ till de tjänster och nyttigheter som tillhandahålls. Givetvis är en begränsning av avgiftsuttaget lika motiverad vid myndighetsutövning och om monopolisten är ett privat företag. Utgångspunkten för Avgifts- gruppens överväganden är därför att en självkostnadsprincip alltjämt behövs som ett korrektiv mot att huvudmännen tar ut för höga av- gifter. [- - -] I de kommunala verksamheter som öppnas för konkurrens minskas betydelsen av att upprätthålla principer som begränsar avgiftsuttaget. På en marknad med fungerande konkurrens anpassas priserna till marknadssituationen. Det ger vanligen konsumenterna det skydd de behöver. När det gäller dessa utgångspunkter – som torde kunna ha varit av betydelse för Avgiftsgruppens ställningstagande avseende egen- domsförvaltning – angav regeringen dock delvis en annan uppfatt- ning i propositionen (prop. 1993/94:188 s. 81 och 83 f.). Reger- ingen anförde där att det visserligen saknades bärande motiv för att reglera hur avgifterna i verksamhet får sättas, när det finns eller kan åstadkommas en fungerande marknad i förhållande till konsumenterna, men att det likväl inte borde göras något generellt undantag från självkostnadsprincipen för verksamhet som är konkurrensutsatt, eftersom ett sådant undantag skulle ge felaktiga signaler till kommunerna: Utgångspunkten för den kommunala verksamheten är att den skall vara av allmännyttig karaktär och det råder härvid ett principiellt förbud mot s.k. spekulativ verksamhet, dvs. verksamhet som bedrivs med vinstsyfte. [] Som grundregel anser regeringen därför att själv- kostnadsprincipen också bör omfatta konkurrensutsatt verksamhet, om inte annat är särskilt föreskrivet eller accepterat enligt rättspraxis. Konkurrensaspekten kan emellertid inom vissa områden motivera särskilda regler om grunderna för avgiftsuttaget. [- - -] Regeringen anser att frågan om annan reglering är särskilt aktuell i fall då såväl kommunala som andra producenter konkurrerar med varandra.