sou · GXB363 · 2009-06-24 00:00:00 — geografiska expansion och framväxten som stormakt i , ledde till ett flertal konflikter med grannländerna. Detta medförde i sin tur ett behov av ett mer organiserat och tillförlitligt system för soldatrekrytering än vad som tidigare hade funnits. De existerande bondeuppbåden ersattes under ledning med värvade tyska landsknek- tar, och organiserades ett embryo till landskapsregemen- ten som försågs med utskrivna svenska knektar. Under 30-åriga kriget bestod dock en majoritet av den svenska armén fortfarande av värvad trupp, framför allt legoknektar. inledde arbetet med att upprätta landskapsvisa rullor över alla vapenföra män i riket för att effektivisera soldatför- sörjningen. Denna reform brukar benämnas det äldre indelnings- verket. Den stora rekryteringsreformen kom med och införan- det av det så kallade yngre indelningsverket 1682. Begreppet indelningsverk är ett övergripande namn på två olika kompo- nenter – dels det egentliga indelningsverket, dels det ständiga knekthållet. Det egentliga indelningsverkets kärna var rusthållet, det vill säga att officerare och manskap tilldelades boställen och torp för sin utkomst, samt att vissa skatter öronmärktes för mili- tära ändamål. Det ständiga knekthållet innebar att ett antal hemman och gårdar sammanfördes till så kallade rotar med uppgift att rekrytera och underhålla en soldat eller knekt. Detta innebar att den gamla oförutsägbara metoden med utskrivningar upphörde och fick en yrkesarmé bestående av ett antal landskapsvisa regementen. På motsvarande sätt organiserades rusthållet för kavalleriet (med ryttare och häst) samt för flottan med det så kallade båtsmanshållet. Genom den så kallade reduktionen över- fördes många av adelns gods till kronan som underlag för de mili- tära löneegendomarna. Värvade regementen fanns fortsättningsvis även efter att det yngre indelningsverket hade införts. utvecklades stridsteknik och taktik, liksom lednings- och stabsfunktioner, vilket möjliggjorde större arméer. Förbättrade sambandsmöjligheter var också en viktig faktor i utvecklingen av ländernas krigsmakter. En konsekvens av teorin om massarméer var införandet av värnplikt, det vill säga alla medborgares plikt och skyldighet att delta i försvaret. Införandet av massarméer grundade på värnplikt genomfördes först i Frank- rike, av och kom att bli massarméernas århundrade med en kulmen kring . Även i fördes resonemang om en större krigsmakt grun- dad på ett pliktsystem. Erfarenheterna från –1809 ledde 1812 till införandet av det så kallade allmänna bevärings- systemet – till en början som ersättningsmanskap för förluster bland det indelta manskapet. Pliktsystemet omfattade män mellan . bestämde riksda- gen att värnpliktiga skulle vara en del av den reguljära armén. fördes en omfattande debatt om en utökad och allmän värnplikt och riksdagsmotioner i frågan åter- kom regelbundet och avslogs med samma regelbundenhet. fick emellertid generalstaben uppdraget att utarbeta ett förslag till en ny härordning och med direktiv om en utsträckt till- lämpning av den allmänna värnplikten. Generalstabens förslag innebar att arméns förband skulle utökas väsentligt och övnings- tiden föreslogs bli , det vill säga . Förslaget antogs av med den ändringen att övningstiden minskades . Den mobiliserade värnpliktsarmén behövde tillgång på befäl långt utöver fredsorganisationens kader. Frivillig befälsutbildning till reservofficer och värnpliktigt befäl blev lösningen. 2.21901 – den allmänna värnpliktens införande riksdagsbeslut och införandet av värnpliktslagen (1901:58) innebar att lämnade indelningssystemet och övergick till allmän värnplikt. Majoriteten av den stamanställda personalen avvecklades successivt och flottan, som tidigare bara hade haft värvad personal, tillfördes värnpliktiga. Den nya härordningen föreskrev att de värnpliktiga skulle genomgå 150 dagars grundut- bildning följt av tre repetitionsutbildningar . Efter i beväringen överfördes den värnpliktige till landsstormen. Införande av allmän värnplikt innebar även en omfattande reformering av inskrivningsväsendet. avskaffades och rullföringsområden infördes inom ramen för de existerande inskrivningsområdena. För flottan tillkom ett särskilt marint inskrivningsväsende. De värnpliktigas rättssäkerhet stärktes genom inrättandet av 1908, vilken 1915 ersattes av (). Under utökades grundutbildningstiden och ett betydande antal värnpliktiga kallades även in till beredskapstjänstgöring. Efter krigsslutet kortades grundutbild- ningstiden för värnpliktiga ner. Vid försvarsbeslut infördes den så kallade kategoriklyvningen. Genom kategoriklyvningen delades de värnpliktiga in i två kategorier. Majoriteten, två tredje- delar, genomgick en längre utbildning inriktad mot att de vid mobilisering skulle kunna ingå i krigsdugliga förband. Den övriga tredjedelen placerades i en ersättningsreserv. Soldaterna i ersätt- ningsreserven fick en kortare grundläggande utbildning, vilken vid mobilisering skulle kunna kompletteras med ytterligare utbildning. Vid försvarsbeslutet ökades längden på grundutbildningen medan kategoriklyvningen bibehölls. Även efter den allmänna värnpliktens införande, fanns det fast anställt manskap inom försvaret, både i form av underbefäl och meniga. De kontraktsanställda soldaterna gick under namnet volontärer. Systemet med volontärer fanns kvar till 1952. Redan i anslutning till värnpliktens införande 1901 hade frågan om vapenfrihet uppmärksammats. Den första lagen på området kom dock först genom lagen (1920:303) om värnpliktiga vilka hysa samvetsbetänkligheter mot värnpliktstjänstgöring. En förut- sättning för att kunna ansöka om vapenfrihet var att de samvets- betänkligheter som den enskilde hade var religiöst grundade. kom en ny lag på området som vidgade möjligheterna till vapenfri tjänst. Den första lagstiftningen rörande civilförsvarsplikt var knuten till det civila luftskyddet. fick en ny luftskyddslag som föreskrev att det skulle finnas ett civilt luftskydd. Personalen skulle i huvudsak utgöras av frivilliga. Med stöd av bestämmelserna i en lag om förfoganderätt för luftskyddets behov gjordes det emellertid möjligt att under så kallade luftskyddstillstånd med tvång ta ut personer till tjänstgöring. Kommunerna kunde då bli skyldiga att ställa vissa anställda till luftskyddets förfogande och fick ta ut män mellan till samma verk- samhet. Lagen inbegrep också en allmän skyldighet att delta i brandsläckning och utrymning. De lagförslag som innan lades fram gällande en allmän tjänsteplikt vann emeller- tid inget bifall. utbrott ledde till ett ökat uttag av värnpliktiga och bestämdes också om en extra beredskapsövning. togs kategoriklyvningen bort och antogs värn- pliktslagen (1941:967). Längden på grundutbildningen bestämdes nu och omfattningen på repetitionsutbildningen ökade. Den övre åldersgränsen för värnpliktiga höjdes till . Landsstormen avskaffades och blev ersatt av hemvärnet. Under kriget reformerades inskrivningsväsendet som gjordes försvarsmaktsgemensamt. Landet delades upp i 21 inskrivnings- områden och 1942 inrättades Centrala värnpliktsbyrån (CVB) i syfte att leda inskrivningsväsendets verksamhet. Under 1943-1945 infördes vidare inskrivningsprov i samband med uttaget av värn- pliktiga. Lagen om vapenfrihet ändrades under kriget och de vapenfrias tjänstgöringsområden utökades. tillkom också civilförsvarslagen (1944:536) som ersatte den tidigare luft- skyddslagen. Civilförsvarsområden infördes och genom civilför- svarslagen lades grunden till de principer för rekrytering av perso- nal till civilförsvarsorganisationen som har gällt in . Syftet med civilförsvarsplikten var att i krig kunna mobilisera personal till stöd för nödlidande och för människor i områden som hade drabbats av stridshandlingar. Under kriget infördes en lag om allmän tjänsteplikt och en lag om tjänsteplikt för medicinpersonal. Den sistnämnda upphörde medan den övriga tjänsteplikten förlängdes i taget . Systemet genom- gick ett antal förändringar. Efter krigsslutet förkortades längden på grundutbildningen. infördes det så kallade VU-60-systemet. Enligt detta system skulle flertalet värn- pliktiga göra tio månaders grundutbildning och fem krigsförbands- övningar, samt mobiliserings- och beredskapsövningar. kortades grundutbildningstiden och antalet krigsför- bandsövningar för huvuddelen av de värnpliktiga minskades. ökade antalet personer som befriades från tjänstgörings- skyldighet. I samband med försvarsbeslut bestämdes att endast det antal värnpliktiga som behövdes för Försvarsmaktens krigsorganisation och den fredstida beredskapen, skulle genomgå grundutbildning. Övriga inskrivna placerades i en utbildnings- reserv. De som hade placerats i utbildningsreserven fick bara tas ut till grundutbildning efter regeringsbeslut om att det behövdes med hänsyn till försvarsberedskapen. Även efter det att volontärsystemet hade avskaffats fortsatte Försvarsmakten att använda kontrakterade soldater. Den tillta- gande internationella verksamheten krävde att soldater anställdes särskilt för uppgiften. De inledande operationerna i och Suez följdes av insatser i bland annat , , på och på . kunde kvinnor genomföra frivillig grundutbildning inom Försvarsmakten. Bakgrunden var att Flyg- vapnet hade beslutat om att öppna vissa stambefälstjänster även för kvinnor. Samtliga kvinnor som fullgjorde den frivilliga grundut- bildningen var också befälsuttagna. beslutade att kvinnor skulle kunna anställas inom samtliga försvarsgrenar, inled- ningsvis inom vissa angivna befattningsgrupper. Antalet befatt- ningar som kvinnor kunde söka utökades successivt, men alltjämt var frivillig militär grundutbildning för kvinnor inriktad mot en senare anställning inom Försvarsmakten. Det prövningsförfarande som användes vid inskrivning utöka- des till att även omfatta psykologiska prov. genomfördes en större reform av hela inskrivningsväsen- det. CVB avskaffades och ersattes av (). De 21 inskrivningsområdena ersattes av sex inskrivnings- och redovis- ningsområden, ett för varje militärområde. Vidare utvecklades prövningsförfarandet och registersystemen datoriserades. ställdes krav på ett ökat medinflytande för de värnpliktiga. inrättades förbandsnämnder vid större förband och 1970 hölls den första värnpliktskongressen. En värn- pliktig arbetsgrupp bildades också. Arbetsgruppen ombildades till och 1994 ändrades namnet till . började tidningen att ges ut. , som hade funnits , gick 1968 upp i . avskaffades den mili- tära rättegångslagen. De särskilda krigsdomstolarna hade avskaffats . antogs en ny civilförsvarslag (1960:74). Lagens bestämmelser anslöt sig till den tidigare lagstiftningen på området. infördes också en ny lag om vapenfrihet, lag (1966:413) om vapenfri tjänst. Enligt lagen var det hädanefter en allvarlig personlig övertygelse hos den sökande som skulle ligga till grund för bedömningen om vapenfrihet. inrättades som nytt prövningsorgan. En ny lag om allmän tjänsteplikt, allmän tjänstepliktslag (1959:83), tillkom 1959 och kom att gälla . hade också en lag om tjänsteplikt för medicinalpersonal införts. trädde den gällande lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt i kraft. Genom lagen infördes begreppet totalför- svarsplikt vilket innefattar värnplikt, civilplikt och allmän tjänste- plikt. Värnpliktslagen, civilförsvarslagen, lagen om vapenfri tjänst och den allmänna tjänstepliktslagen avskaffades. Enligt lagen om totalförsvarsplikt räknas som totalförsvarsplik- tiga samtliga svenska medborgare och i bosatta personer . Värnpliktsåldern bestämdes även fortsätt- ningsvis till och gäller endast för svenska män. Systemet med utbildningsreserv bibehölls. Lagen (1994:1810) om möjlighet för kvinnor att fullgöra värn- plikt eller civilplikt med längre grundutbildning antogs som lagen om totalförsvarsplikt. Kvinnor kunde nu efter särskild antagningsprövning genomföra totalförsvarsutbildning längre än även utan att vilja få en anställning inom Försvarsmakten. avskaffades och Vapenfristyrelsen och dess arbetsuppgifter övertogs av (Plikt- verket). Möjligheten till vapenfri tjänstgöring regleras i lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt. Ansökan om rätt att vara vapenfri prövas av och beslutet kan överklagas till (tidigare ). tillkom förordningen (1995:808) om medinflytande för totalförsvarspliktiga. Förordningen innehåller bland annat bestämmelser om och , vilket bildades och om tidningen . Sedan lagen om totalförsvarsplikt infördes , har antalet personer som genomgår grundutbildning kraftigt minskat. 2007 skrevs 4 716 personer in till grundläggande värnpliktsutbildning, vilket kan jämföras med 17 211 personer 2004 och 24 824 personer 1998. Även antalet personer som tas ut till civilplikt har minskat och kommer inga civilpliktsutbildningar längre än att genomföras. upphörde också med sin verksamhet. har Försvarsmakten börjat använda kontrakte- rade soldater i syfte att förstärka utbildningsorganisationen och för att användas i beredskapsförbanden. har svenska förband fortsatt att delta i operationer på och även satts in i bland annat , , och . Genom folkrättsliga avtal har åtagit sig ett ansvar för att främja internationell fred och säkerhet. Detta innebär att säkerhetspolitiska åtaganden är vidare än de som enbart handlar om att värna det egna landets suveränitet från yttre hot. Dessa åtagan- den medför att samhällets säkerhetsarbete omfattar en lång rad instrument inom fler områden än utrikespolitiken och försvars- politiken. Det är förmågor och åtgärder som stärker samt påverkar utveckling och säkerhet såväl nationellt som internationellt. Aktö- rerna i säkerhetsarbetet finns inom både offentlig och privat sektor. I förevarande kapitel ges en översiktlig genomgång av de säker- hetspolitiska utmaningar som kan ställas inför och hur statsmakterna har bedömt att utmaningarna ska mötas i samarbete med andra aktörer. Försvarsmakten har en avgörande roll i detta säkerhetsfrämjande arbete. För att klara av de uppgifter som Försvarsmakten ställs inför fortskrider ett reformarbete där det tidigare invasionsförsvaret omvandlas till ett insatsförsvar. En av de viktigaste delarna i denna pågående omställning är att Försvars- makten ska ha en ändamålsenlig personalförsörjning. Kapitlets syfte är därför att belysa vilka krav förändrade roll i en globaliserad värld ställer på i synnerhet Försvarsmakten. 3.1Hotbilden och dess komplexitet Utmaningar och hot mot vår säkerhet är föränderliga, gränslösa och komplexa. De anpassar sig inte efter nationella, sektors- och administrativa gränser. Hot och konflikter, även i andra delar av världen, kan påverka oss på många sätt. Händelser i en del av värl- den kan få återverkningar i samhällen långt därifrån. Vissa hot är svåra att förutse och kan uppstå plötsligt. Andra är mer långsiktiga och växer successivt fram. Konsekvenserna kan i många fall vara Det är därför viktigt att bibehålla en öppenhet för vad som kan komma att bli hot och försöka förbereda sig för det oväntade genom nationella åtgärder och internationellt samarbete. Globaliseringen medför att geografiskt avlägsna skeenden kan få samma betydelse och relevans som mer näraliggande dito. Som stat måste vi värna om grundläggande värden och intressen både hemma och utomlands. Vår säkerhet samt sårbarhet kan påverkas av både statliga och icke-statliga aktörer. Exempel på de senare utgörs av globalt verksamma terroristorganisationer. Andra former av hot till följd av exempelvis klimatförändringar, naturkatastrofer och olyckor samt konflikter om naturtillgångar ställer nya krav på vår försvarsförmåga. Det totala antalet större konflikter i världen har minskat stadigt . Historiskt har mellanstatliga konflik- ter utmanat staters existens. Dagens väpnade konflikter är emeller- tid huvudsakligen inomstatliga. Trots detta kan de ha förödande konsekvenser för flera stater. Aktörer vars mål inte är militär seger utan snarare att bryta ned motpartens politiska vilja och beslut- samhet, och som är likgiltiga för civila förluster och krigets lagar, ställer det internationella samfundet inför nya utmaningar vad gäller utformningen och genomförandet av krishanterings- och stabiliseringsinsatser. Vidare är en grundläggande erfarenhet från dessa konflikter att det kan vara relativt lätt att vinna kriget. Detta betyder inte att freden är vunnen eftersom kraven på statsbyggande inte är lätta att uppfylla i praktiken. 3.2Sveriges roll i en globaliserad värld De flesta regionala tvister och konflikter förebyggs under ledning av olika internationella och regionala institutioner. Om konflikt- mönster kan förutses tidigt kan förebyggande åtgärder vidtas på ett tidigt stadium. Försvarsberedningen har i Säkerhet i samverkan – Försvarsberedningens omvärldsanalys (Ds 2007:46) konstaterat att är en integrerad del av . Vår säkerhet är intimt kopplad till våra grannars och säkerhet. Demokrati och mänskliga rättigheter är fundamentala drivkraf- ter för frihet och fred. Dialog, samarbete och integration främjar säkerhet och utveckling. Multilateralt samarbete är avgörande för hanteringen av de stora globala utmaningarna. I enlighet med FN- stadgans principer har ett ansvar för att främja internatio- nell fred och säkerhet. Genom aktivt deltagande i internationell krishantering bidrar vi till internationell säkerhet. delar flera utmaningar, risker och hot med övriga . Det är mot den bakgrunden som EU:s medlemsstater har tagit fram . Denna strategi har ett brett säkerhetsperspektiv. I EU:s föreslagna reformfördrag är solidari- tetsklausulen, som hänvisade till i sin deklaration efter terroristattackerna i , ett uttryck för den gemen- samma viljan att agera solidariskt. bör alltså enligt Försvarsberedningen inte förhålla sig passivt om en katastrof eller ett angrepp skulle drabba ett annat medlemsland eller nordiskt land. Vi förväntar oss att övriga medlemsländer agerar på samma sätt om drabbas.1 Regeringen har i sin försvarspolitiska inriktningsproposition Ett användbart försvar (prop. 2008/09:140) ställt sig bakom den av Försvarsberedningen deklarerade solidari- tetsförklaringen. 3.3Svenskt samarbete med institutioner och andra säkerhetspolitiska aktörer i en globaliserad värld Regeringen anför i propositionen Ett användbart försvar att Sveri- ges engagemang i fredsfrämjande insatser under EU:s, FN:s och Natos ledning bör fortsätta öka. Regeringen vill därutöver fördjupa samarbetet med de nordiska länderna. Genom detta stärks möjlig- heterna att främja gemensamma intressen och bidra till säkerhet och stabilitet på vårt eget territorium, vårt närområde, och globalt. Vidare anför regeringen i propositionen att det ligger i intresse att främja internationellt säkerhets- och försvars- samarbete eftersom detta skapar förtroende mellan stater och lägger grunden för gemensam säkerhet. Vi måste inte enbart skydda oss själva, utan även bidra till global och regional säkerhet och utveckling i enlighet med principerna i , EU- fördraget och EU:s säkerhetsstrategi.2 Det utrikes- och säkerhetspolitiska arbetet avseende freds- och säkerhetsfrämjande, konfliktförebyggande, krishantering, humani- tära frågor och internationell terrorismbekämpning bedrivs bland annat inom olika institutioner. Till dessa hör FN, EU, och . Vidare samarbetar med Nato inom ramen för 1Ds 2007:46, s. 11. 2Ett användbart försvar (prop. 2008/09:140), s. 15. NATO i () och Partner- skap för fred (PFF). FN är den primära för internationell fred och säkerhet. Det svenska stödet till FN är starkt och är en av FN:s största bidragsgivare per capita. Ett aktivt engagemang i FN är – med brett parlamentariskt stöd – en av hörnstenarna i svensk utrikespolitik. har deltagit i flera av FN:s fredsbevarande operationer : mer än 80 000 svenskar har gjort FN-tjänst eller arbetat som medlare under FN:s försorg. tjänstgör svensk militär personal under FN-mandat i ett stort antal länder under varierande förhållanden. Det svenska medlemskapet i EU är av grundläggande betydelse för vår säkerhetspolitik. Genom medlemskapet är vi en del av en politisk allians, grundad på en värdegemenskap och ömsesidig soli- daritet. EU är också ett verktyg som ger oss möjlighet att agera samfällt och därigenom med större kraft i andra delar av världen och i EU. Medlemsstaterna har, som tidigare nämnts, enats om en säkerhetsstrategi.3 I denna förklarar staterna gemensamt dels hur de ser på omvärlden i säkerhetsrelaterade frågor, dels hur de vill att EU:s strategiska målsättningar ska utformas. deltar i EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik (GUSP). Genom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken arbetar unionens medlemmar på många olika sätt för att bidra till det internationella fredsarbetet. En sådan möjlighet är att genom- föra olika typer av civila och/eller militära fredsfrämjande insatser i kris- eller konfliktdrabbade områden. Detta EU-samarbete kallas för den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken (ESFP). Fredsfrämjande insatser innebär olika uppgifter i ett konflikt- område och kan vara skiftande beroende på hur konflikten utvecklas. har EU inlett, och i vissa fall redan avslutat, ett stort antal både civila och/eller militära insatser. Dessa har utförts bland annat på , i , och Sydost- asien. Snabbinsatsstyrkor eller stridsgrupper, det vill säga mindre militära styrkor, ska kunna sändas ut med kortare varsel än ovan angivna fredsfrämjande insatser. För att detta ska kunna vara prak- tiskt genomförbart, har flera av EU-staterna erbjudit sig att – endera själva eller tillsammans med andra – ingå i ett roterande schema där de ansvarar för att en dylik snabbinsatsstyrka står i 3 Ett säkert i en bättre värld – En europeisk säkerhetsstrategi. Dessa kan bland annat användas för förstärkning av eller som komplement till en insats för fredsfräm- jande som utförs av till exempel FN. Enligt EU:s stridsgruppskon- cept ska två stridsgrupper stå i beredskap varje halvår. Stridsgrup- perna karaktäriseras av rörlighet och förmåga till snabb insats. samarbete med Nato sker på den militära alliansfrihe- tens grund. Samarbetet grundar sig på vårt partnerskap inom Euro- atlantiska partnerskapsrådet och Partnerskap för fred inklusive vårt deltagande i Nato-ledda fredsfrämjande operationer på och i . 3.4Nya krav på Försvarsmakten och dess personal Den förändrade hotbilden och nya utmaningar har ställt krav på som en del av en vidare global och europeisk gemenskap. Hoten mot vår säkerhet och mot de humanitära och demokratiska värden som bekänner sig till kan bara hanteras genom gemensamma åtgärder och gemensam förmåga. Vad som ska försvaras är inte enbart svenskt territorium utan även vår demokra- tiska frihet, vårt rättssystem och våra möjligheter att utveckla vår välfärd i självvald samverkan med andra länder. Den förändrade säkerhetspolitiska situationen ställer nya krav på Försvarsmakten. Insatserna i handlar om hävdandet av territoriell integritet samt att ge stöd till samhället. Utlandsinsat- serna, som enligt statsmakterna är ett prioriterat område, ställer i stor utsträckning de dimensionerande kraven på Försvarsmaktens förmågor. Det moderna insatsförsvaret ställer andra krav jämfört med dem som ställdes på invasionsförsvaret under det , bland annat eftersom insatsförsvaret ska kunna användas för uppgifter både utomlands och i . Övergången till ett insatsförsvar innebär att sannolikheten för att våra förband ska bli insatta i väpnade stridssituationer är långt större än . Personalens och förbandens förmåga kommer med största sannolikhet att prövas allt mer. Till detta ska läggas att riskerna numera bärs av de fåtaliga insatsstyrkorna och inte som tidigare av hela befolkningen. De individuella risker som acceptera- des under det kan inte längre accepteras. All personal i dagens insatsförband måste på ett ändamålsenligt och kostnads- effektivt sätt ges utbildning och övning som ger dem bästa möjliga förutsättningar för att lösa sina nya uppgifter framgångsrikt och säkert.