sou · GXB326 · 2009-03-11 00:00:00 — Av flera skäl, bland annat en del olyckliga lokaliseringar och en allmän nedgång för vattenbruksnäringen , stannade emellertid utvecklingen av och endast ett fåtal odlingar överlevde. Produktionen har därigenom kommit att under de senaste tio–femton åren ligga tämligen runt blygsamma 500–. Huvuddelen av produktionen är förlagd till och och domineras av två aktörer. Produktionen säljs mestadels på lokala eller regionala marknader. Med något undantag har nuvarande rödingodlingar ingen egen vidareförädling. Förutom i odlas som matfisk på , i och . Den globala produktionen uppskattas till . Mindre volymer produceras även av odlingar på och i och . har goda naturliga förutsättningar för rödingodling med bland annat tillgång till varmt vatten som ökar tillväxten . Liksom bedriver även ett systematiskt avelsarbete. Detta har bidragit till att är den europeiska nation som producerar mest för konsumtion, ca . möjligheter att odla begränsas av regelverket för odling i sötvatten. Mot bakgrund av naturgivna förutsättningar och existerande regelverk framstår och som de nationer i som har de bästa förutsättningarna att utveckla rödingodling. Svensk odling av sker till största delen i kassar i inlandets sjöar och regleringsmagasin. Odlingstekniskt är förhållandevis enkel förutsatt att den hålls i en vattentemperatur som inte annat än tillfälligt överstiger ca 15 C. En styrka hos svensk rödingodling är att ett avelsarbete baserat på urval för produktionsegenskaper har pågått och medfört en kontinuerlig förbättring av odlingsmaterialet. Som nämnts begränsas lokalisering av rödingodling av fiskens temperaturbehov men det krävs även att verksamheten bedrivs där miljöpåverkan är acceptabel. I detta sammanhang har det framhållits att de stora regleringsmagasinen i utgör en viktig potentiell resurs för en utökad odling. Genom regleringsverksamheten har vattnen i magasinen kommit att bli näringsfattiga i jämförelse med vattnen i oreglerade älvsystem. De utsläpp av kväve och fosfor som sker vid konventionell kassodling bör därigenom kunna accepteras och till och med betraktas som en positiv effekt av vattenbruk, en restaureringsåtgärd. Utrymmet för odling i svenska regleringsmagasin har, av SLU, skattats till . En nackdel med lokalisering av rödingodling till norra inland är att detta område inte har någon tradition av och etablerade system för hantering och distribution av matfisk som exempelvis finns på . Insatser för att utveckla en väl fungerande logistik är därför viktiga för framtiden. Det finns goda förutsättningar att rödingodling på relativt kort sikt, fem–, kan expandera i odling. Goda priser har medfört intresse av att utöka odlingsverksamheten. Denna utökade odlingsverksamhet sker i kraftverksmagasin i och . Den tidigare vattenbruksutredningen (Ds 2000:42) förutsåg en expansion av rödingodling men det var först som detta konkretiserades i form av en nyetablerad odling i med ett odlingstillstånd motsvarande fisk . En stor satsning för odling planeras dessutom i Ströms . En viktig del i att expansionen har tagit fart är att nya ägarkonstellationer tillkommit. Antalet odlingar som tar fram sättfisk är ca 20 stycken. Flertalet av dessa producerar sättfisk för utsättning för att främja fisket och inkluderar då även sådana stammar som inte används inom matfiskodlingen. De två stora odlarna av som matfisk har egen sättfiskproduktion i respektive . Den genom nya och utökade tillstånd förväntade expansionen av odlad kräver ökad tillgång till sättfisk av en rödingstam med egenskaper som lämpar sig för odling. En sådan ökad tillgång kan inte utan svårigheter tillgodoses på kort sikt. Bidragande är här att nuvarande avelsverksamhet har varit anpassad till en låg volym odlad fisk, runt . Att öka volymen i avelsprogrammet tar att genomföra på grund av en begränsad tillgång på avelsfisk av god kvalitet och på generationstidens längd hos . Ett problem är även att överlevnaden för artificiellt befruktad rom av är låg, ofta endast 30–, att jämföra med 85– överlevnad hos annan odlad laxfisk. Orsakerna till denna låga överlevnad är okända. Detta problem medför svårigheter beträffande tillgång på odlingsmaterial, fördyrar avelsverksamheten och ger i förlängningen en högre kostnad för odlarna. Fortsatt forsknings- och utvecklingsarbete för att komma tillrätta med reproduktionen (romöverlevnaden) framstår som nödvändigt för att skapa en förutsägbar och rationell sättfiskproduktion för rödingodlingen. hotar bristen på sättfisk av god genetisk kvalitet att på kort sikt bli en flaskhals för utvecklingen av matfiskodlingen. En utökad matfiskodling bör kunna ge underlag för en motsvarande ökning av sättfiskodlingsverksamheten. Ålodling bedrivs i av två anläggningar, i respektive , med en total produktion av ca . Ålodling baseras på vildfångade ålyngel som dras upp i odlingen, artificiell reproduktion är ännu inte möjlig. Krav på höga temperaturer vid odling av ål gör att recirkulationssystem används för att hushålla med energi. Ål dras även upp för utsättning. Den europeiska ålen har under de tre minskat drastiskt och dagens bestånd utgör av det som fanns . Orsaker till beståndsminskningen har inte fastställts, men klimatförändringar, föroreningar, förlust av habitat och hög dödlighet vid turbinpassager har nämnts som möjliga faktorer. har framfört (COM(2005)472) att kommer ålen inte att vara en exploaterbar resurs om inte åtgärder vidtas som förbättrar överlevnad och reproduktion. Mot bakgrund av ålbeståndets utsatta läge och behovet av åtgärder kan framtiden för odling som baseras på vildfångat material förefalla osäker. Framtidsutsikterna för ålodling kan dock förändras i positiv riktning om man lyckas utveckla artificiell reproduktion för denna art, ett område som fokuseras speciellt i EU:s nuvarande forskningsprogram. har utarbetat ett förslag till en nationell ålförvaltningsplan i enlighet med rådsförordning (EG) nr 1100/2007 av om åtgärder för en återhämtning av beståndet av europeisk ål. Planens ansats är att dimensionera de svenska förvaltningsåtgärderna så att rekryteringen hos ålbeståndet vänder uppåt. Detta förutsätter att åtgärder genomförs i samma utsträckning inom hela gemenskapen. Planen innehåller åtgärder på följande områden: Förbättrade utvandringsmöjligheter för blankål (minskad turbindödlighet) Ökade stödutsättningar av glasål Tillträde och kontroll (information) För vattenbruksnäringen är punkt tre Ökade stödutsättningar av glasål av särskilt intresse. bedömer att antalet glasålar som stödutsätts åtminstone bör fördubblas. Detta bör möjliggöras genom finansiering via Europeiska fiskerifonden (EFF) när ålförvaltningsplanen godkänts. Odling av ål för utsättning innebär därigenom en viktig del i planen för att bidra till att öka ålpopulationen. Odling av abborre sker i mycket liten skala. För att denna art ska kunna öka i odling krävs ett omfattande forsknings- och utvecklingsarbete. Detta framfördes redan i Svenskt vattenbruk – en framtidsnäring, Ds 2000:42, men någon avgörande insats inom området har ännu inte gjorts. Intresset att odla abborre finns och arten är tänkbar som en framtida svensk nischprodukt. För att erhålla en för odling acceptabel tillväxt kräver abborre hög vattentemperatur. Av denna anledning är det tveksamt om kommersiell odling är möjlig i annat än i intensiva odlingssystem med uppvärmt vatten vilket medför höga kostnader. En möjlighet för värmekrävande arter är därför att ta till vara spillvärme. Initiativ för att odla abborre har tagits bland annat i , och men någon egentlig kommersiell produktion av arten har ännu inte skett i . Gös är en efterfrågad matfisk med relativt högt pris. Den är liksom abborren svårodlad och temperaturkrävande. Kannibalism på yngelstadiet är också ett problem. För att gösodling i större kommersiell skala ska kunna bedrivas krävs ett omfattande FOU- arbete. Den mesta odlingsverksamheten för denna art är inriktad på uppdragning av yngel och utsättning. Odling av gös för utsättning har en ytterligare dimension i form av miljövård i näringsrika (eutrofa) sjöar med stora mängder av allätande (omnivora) fiskarter. I dessa system sker en för stor betning av djurplankton med påföljande tillväxt av växtplankton och med syrebrist och minskat siktdjup som följd. Finländska studier visar att utsättning av gös har potentialen att minska betestrycket på djurplankton genom att gösen äter de arter som är allätare som näringsämnen kan tas ur systemet i form av vuxen gös. Mot bakgrund av det sviktande havsfisket av torsk har intresset att odla denna art ökat. sker kommersiell odling av arten bland annat i , och på om än i begränsad omfattning. Även i finns planer på odling av torsk, men dessa planer har ännu inte konkretiserats. Åtminstone ett tillstånd för odling av torsk har meddelats. En studie av förutsättningarna att bedriva torskodling i har genomförts av SLU på uppdrag av (Finfo 2005:12). Beräkningar av produktionskostnader visar att blir dessa av samma storlek som vid produktion av laxfiskar. Övergödningssituationen i och anges som främsta begränsningar för utveckling av odling av denna art i . Man pekar även på att vattentemperaturerna på svenska kan vara ogynnsamma för torsk, som är en kallvattensart, och leda till reducerad tillväxt och förhöjd dödlighet. Odlingen i av torsk har koncentrerats till områden norr om med lägre vattentemperaturer även för att undvika vissa sjukdomar. Risk för smittspridning mellan odlad och vilda populationer bör därför vägas in vid planering av odling. I tillägg till denna studie bör man beakta att marknadspriset på torsk är avhängigt havsfiskets utveckling. Om förvaltningen av de vilda bestånden leder till att torskfisket utvecklas gynnsamt kan prisbilden förändras till nackdel för den odlade fisken. Odling för utsättning av fisk i naturliga vatten utförs både i bevarandesyfte och för att förbättra fisket. Den dominerande arten är regnbåge med av den odlade volymen. Andra vanliga arter inom sättfiskodling är öring och . Enligt SCB producerade 85 sättfiskodlingar ca sättfisk. Detta segment har stor betydelse för sportfisket och för sportfisketurismen då efterfrågan på fiskemöjligheter för laxartad fisk är större än vad de vilda bestånden klarar. Genom utsättningar ges även sportfiskare i regioner med få eller inga naturliga bestånd av laxfiskar tillfälle att utöva sportfiske efter dessa. har krav ökat på att öringutsättningarna skall göras med lokalt material, odlas ca 60 olika öringstammar på knappt 60-talet anläggningar. Odlingar av lokala stammar bidrar till att bevara den genetiska diversiteten inom respektive art. Det förekommer även ansträngningar att genom riktad avel få fram en för sportfiskeändamål mer anpassad regnbågsstam. Sättfiskodling sker uteslutande i sötvatten i tråg eller grävda dammar. Blåmusslor odlas på band i havet längs . Banden fästs i linor som löper i vattenytan, vilka i sin tur är uppfästade på flytande tunnor. Hela den så kallade riggen är sedan förtöjd med hjälp av stora ankare på botten. Musslorna förökar sig och det bildas då larver som flyter fritt i vattnet, vilka sedan sätter sig på banden och växer till musslor. Vartefter blåmusslorna växter till på repen tynger de ned tunnorna, vilket ger odlaren en indikation över hur mycket musslor som finns på respektive rigg. När de nått konsumtionsstorlek skördas de. har en ny teknik bestående av nät fästade under flytande rör börjat användas. Fördelen med den nya tekniken består bland annat i att skörden ska underlättas. De flytande rören syns även mindre än tunnorna, vilket är en fördel eftersom odlingarna delar samma områden som är eftertraktade rekreationsområden för det rörliga båt- och friluftslivet utmed . Blåmusslor är ganska tåliga vad gäller både temperatur och salthalt. De vill ha en salthalt över , men tillväxten är reducerad redan vid salthalter under (). Det gör att de blåmusslor som växer i inte blir lika stora som de som växer i . Blåmusslor används främst till mat, men används även till foderändamål och som gödningsmedel. Eftersom blåmusslor lever på att filtrera fram mikroskopiska organismer ur havsvatten tar de därigenom upp näringsämnen ur havet när de växer till. Dessa näringsämnen förs bort ur den miljön när musslorna sedan skördas. På så sätt minskar odling av blåmusslor närsaltsbelastningen i vattnet i det område där de odlas. Enligt FAO producerades det blåmussla globalt. Dessutom produceras ca 1,5–liknande musselarter i andra delar av världen. Av statistiken framgår att både och har halverat sin produktion . Enligt statistik från finns 16 odlingar av blåmussla i fördelade på fem företag. Dessa producerade musslor under . Enligt Skaldjursproducenternas producentorganisation (SPPO) är det främst två företag som producerar huvuddelen av volymen. En mindre del av produktionen förpackas färska i nät i konsumtionsstorlek och säljs på den svenska och norska marknaden. Den större delen av volymen förpackas i större emballage och exporteras till grossister, främst i , för vidare försäljning på den europeiska marknaden. En viss produktion sker också genom skrapning av naturliga musselbankar med blåmusslor, men det sker också en krattning av grunda sandbottnar efter hjärtmusslor. All produktion av musslor kontrolleras regelbundet av för att undvika att musslor med förhöjda halter av algtoxiner och e-colibakterier når konsumenterna. Den kontrollen är anslagsfinansierad via myndighetsanslaget för . Kontrollen används också för att kunna upplysa allmänheten om områden med förhöjda halter. Eftersom allmänheten kan plocka blåmusslor fritt i havet finns en servicetelefon (Blåmusslan tel. ) för information om gifthalter, vilken tillhandahålls av i . De större musselodlarna lägger ut sina odlingar i flera olika områden för att på så sätt alltid kunna ha områden som är fria från algtoxiner och därigenom kunna säkra regelbundna leveranser. Ett speciellt projekt sker i där kommunen har fått tillstånd att odla en viss mängd blåmusslor istället för att bygga ut kvävereningen i det kommunala reningsverket. I finns det numera två arter av ostron längs , dels det ursprungliga inhemska ostronet (Ostrea edulis) och dels det etablerade japanska jätteostronet (Crassostrea gigas). Båda lever på att filtrera plankton ur vattnet. Det ursprungliga svenska ostronet växer på så kallade ostronbankar på 3–på relativt sandiga lätt sluttande bottnar. För att ostronen ska fortplanta sig behöver vattentemperaturen överstiga ett viss tröskelvärde. I finns det indikationer på att vattentemperaturen bör överstiga . Det japanska jätteostronet har etablerat sig på och växer lite grundare än det ursprungliga svenska ostronet. Det japanska jätteostronet är det som odlas och äts i södra och kan även köpas i svenska affärer. Det svenska ursprungliga ostronet plockas genom dykning och säljs både i och på export. Ett företag på , , har utvecklat en teknik för att föröka det ursprungliga inhemska ostronet i landbaserad odling, varefter larverna kan sättas ut för vidare odling och skörd. Verksamheten är tänkt att omfatta hela produktionen från reproduktion till färdigt ostron. Den första delen i odlingskedjan är landbaserad (från larv till yngel) och den andra delen är havsbaserad (yngel till färdigt ostron). Odlingen är tänkt att ske längs och försäljning är tänkt att ske främst genom export till den europeiska marknaden. Produktionen kommer att bedrivas i egen regi och även i samarbete med enskilda kontraktsodlare. Målet med den egna odlingen är och målet med produktion genom samarbete med kontraktsodlare är väsentligen högre. Ostron tillhör vattenägaren från land och runt öar större än . Det finns en handfull dykföretag som har avtal med vattenägare om att få plocka ostron och säljer dem vidare till restauranger och grossister. Det japanska jätteostronet är en art som har invaderat och har spridit sig explosionsartat. De har numera hittats från ner till . Än så länge är det osäkert hur den nya arten kommer att påverka ekologin i havet. Visserligen växer den på ett annat djup är det inhemska ostronet, men om det finns någon risk för spridning av sjukdomar sig till de inhemska ostronen är ännu oklart. Den kan också påverka andra arter som blåmussla och hjärtmussla, något som i så fall kan få följdverkningar på arter som äter dessa och har svårare att öppna de japanska jätteostronen. Det finns dock inget som hindrar att de japanska jätteostronen plockas och säljs för konsumtion, på samma sätt som det ursprungliga svenska ostronet görs , varför denna nya art kan bidra till en ökad sammanlagd produktion av ostron. Kräftor odlas för utplantering och för konsumtion. importerar ca beredda matkräftor från framförallt , och . Det fångas också ca kräftor i naturvatten varav ca 10–utgörs av den ursprungliga flodkräftan. Den tillståndsgivna produktionen ligger på ca i landet varav ca är signalkräfta och ca flodkräfta. Denna produktionsvolym är fördelad på ca 550 tillstånd. Enligt undersökningar skattas kräftproduktionen i till ca . Enligt SCB och statistik producerades emellertid endast kräftor 2007. Kräftodling är normalt en bisyssla i jordbruket. Av de flesta meddelade odlingstillstånd att döma har dock de flesta odlare troligen en produktion som understiger 50–och många som har kräftodling som hobby producerar kanske bara 10– . I strategi för utsättning och spridning av fisk finns rekommendationen att ett vattendrags eget material bör användas vid utplantering och odling. råder det brist på utplanteringsmaterial av flodkräftor från hälso- kontrollerade odlingar och naturvatten. Bristen på sådant material innebär att endast ett fåtal stora odlingar kan leverera kräfta i tillräcklig kvantitet. Konsekvensen kan bli att flodkräftor med sitt ursprung i en del av landet kan komma att användas vid utplanteringar i helt andra delar av landet. Då de flesta stora odlingarna av flodkräfta är belägna i den södra delen av kan konsekvenserna bli att kräftor flyttas mycket långa sträckor. Nya genetiska studier av flodkräfta har visat att lokala anpassningar och genetisk variation förekommer hos arten. En stor del av utplanteringarna av flodkräfta är ämnade som grund för extensiv odling. Prisbilden för signalkräfta bedöms vara ca 6–per styck, medan flodkräftor bör betinga det dubbla priset dvs. ca 12– per styck. Odling av sötvattenskräftor sker normalt i grävda dammar där kräftorna både lever av den föda som förekommer naturligt i dammen samt även utfodras. Kompensationsutsättningar som avser framförallt lax och havsvandrande öring har varit en åtgärd som vidtagits för att kompensera fisket för bortfallet i samband med utbyggnad av vattenkraften. Särskilda anläggningar för kompensationsodling skapades framförallt under utbyggnadsepoken på 1950- och 1960- talen i anslutning till kraftverksbyggen i älvarnas nedre del. I storleksordningen 2,5 miljoner smolt av lax och öring dras fram och sätts ut av svenska odlingar som direkt eller indirekt drivs av kraftföretagen. I motsats till vanliga odlingar finns ingen marknad eftersom antalet smolt som sätts ut regleras av domstolsbeslut. har förutom att kompensera för bortfallet i fisket även bevarande av de reglerade älvarnas stammar av lax och havsöring blivit ett motiv för att upprätthålla kompensationsodlingar. Andra motiv som förts fram är att den odlade laxen bidrar till att upprätthålla den ekologiska balansen i och att de för laxen utgör en säkerhet om M74 syndromet slår ut de vilda stammarna. Laxfiskets betydelse för små kustsamhällen är även ett motiv. Kostnaderna för utsättningarna uppgår till ca 70–medan intäkterna i yrkes- och fritidsfisket uppgår till 9–10 miljoner enligt beräkningar. Begränsningar vad gäller redskapstyper, främst drivgarnsförbudet, och miljögiftsproblematiken är sannolika skäl till att fångsterna av lax totalt sett nu är avsevärt mindre än . har dock fångsterna inom kust- och älvfisket på lax ökat. Det finns tydliga tecken på att den vilda laxstammen kraftigt håller på att öka, då både ett ökat antal uppvandrande laxar och ett ökat antal utvandrande smolt har noterats i många älvar. Det har också påtalats att överlevnaden för den utsatta smolten har försämrats. Finländska undersökningar har visat att andelen odlad lax i havsfisket är betydligt lägre än vad som kunde förväntas utifrån storleken av utsättningarna. Foder utgör inte bara den enskilt största kostnaden för odlaren utan är också den faktor som utan jämförelse har den enskilt största miljöpåverkan inom fiskodling, både under fodrets produktion och i själva odlingen. Sammantaget gör detta att det finns ett stort intresse från såväl myndigheter som odlaren att effektivisera foderutnyttjandet eftersom detta minskar miljöpåverkan och förbättrar lönsamheten. Dagens globala fodermarknad är baserad på konstgjorda premisser i form av ekonomiska subventioner och på ändliga naturreserver, såsom olja, grundvatten och på linjära flöden av näringsämnen i form av konstgödsel. och i paritet med all annan animalieproduktion kommer även fiskodling att få en allt starkare konkurrens om foderråvaror från ökade vilda populationer av rovfisk, bioenergiproduktion och direkt humankonsumtion av foderråvaran. Foderspill och faeces (avföring) tillför omgivande vatten organiskt material och bidrar till partikulärt utsläpp av näringssalterna fosfor och kväve, medan vattenlösligt kväve och fosfor utsöndras från gälar och via urin, då fisken bryter ner maten i kroppen för att få energi. Att skilja på partikulärt bundet och lösta närsalter har stor betydelse för att förstå och kunna åtgärda odlingens miljöpåverkan. Genom introduktion av extruderade foder, som utgör av fodret i intensiv odling, sker upplösningen av partikulärt bundna näringsämnena mycket långsammare än med de på 1980 och dominerande pelleterade fodret. Detta innebär att dagens partikulära läckage till mycket större del hinner ätas upp av andra smådjur i det omgivande ekosystemet och därmed inlemmas i lokala näringskedjor eller begravas i bottensedimenten. I jämförelse med pelleterat torrfoder där partiklarna snabbt löstes upp i omgivande vatten och i större grad bidrog till den allmänna eutrofieringen nedströms odlingen, skapar de nya fodermedlen mindre negativa miljöeffekter. Pressen på odlare att minska foderspillet samt en förbättrad utfodringsmetodik har även medfört att foderkoefficienten (fodermängd/producerad mängd fisk) förbättrats successivt. Utsläppen i form av spillfoder och feaces från odlingar är avsevärt lägre . Parallellt med denna foderteknologiska utveckling har fodrets sammansättning av näringsämnen ändrats mot lägre halt av kväve och fosfor, vilket har bidragit till att minska utsläpp via gälarna och urinen. Den lägre kvävehalten beror på att man ersätter det protein som fisken normalt skulle bryta ner till energi med ett annat energirikt näringsämne som fett eller kolhydrat. På det sättet minska proteinet i fodret och ändå öka andelen protein som används av fisken för att växa. Mängden fosfor i fodret har minskats genom att man väljer råvaror med mindre mängd fosfor. Exempel på detta är fiskmjöl från fiskråvara med mindre andel ben och vegetabila råvaror. Dock är sambanden lite mer komplexa för växtråvara, då bindning av fosforn i växten påverkar hur det tas upp i fisken. I figur 3.1, visas förändringar i utsläpp av närsalter från fiskodling i per producerad mängd fisk. Figur 3.1 Historiska förändringar i beräknat och teoretiskt utsläpp av kväve och fosfor från svenska fiskodlingar per producerad ton fisk kgphosphorus/tonprod.fish Kgnitrogen/tonprod.fish Statistisk sentralbyrå (2007) Den heldragna linjen är baserad på officiella rapporter om mängd foder sålt och mängd fisk producerad. Den streckade linjen representerar teoretiskt utsläpp baserad på beräknad foderutnyttjande (kg foder per kg fisk) (Alanärä, 2000). Nedgången i rapporterade datat är antagligen i huvudsak en effekt av förbättrat foderutnyttjande medan nedgången i den streckade linjen för kväve representerar en förbättrad retention och för fosfor en minskad foderinblandning.