sou · GWB358d5 · 2009-01-01 00:00:00 — Om fler beslut får överklagas än omprövas finns det nämligen risk för att skatt- skyldiga överklagar bara för att få till stånd en omprövning. Vidare skulle det framstå som märkligt om skulle kunna avvisa en begäran om omprövning av ett beslut som får överklagas. Med hänsyn till det som sagts behövs en bestämmelse om vilka beslut som får överklagas. Som redan framgått bör den ha samma innehåll som bestämmelsen i 66 kap. 2 § om vilka beslut som får omprövas. Bestämmelsen om vilka beslut som får omprövas i 66 kap. 2 § har utformats med 4 kap. 7 § TL som förebild. Det råder identitet mellan vilka beslut som får omprövas enligt 4 kap. 7 § TL och vilka som får överklagas enligt 6 kap. 1 § TL. Den här bestämmelsen bör därför utformas med ledning av 6 kap. 1 § TL. Här görs dock samma korrigeringar i ordalydelsen som i 66 kap. 2 §. Det innebär att uttrycket annat ekonomiskt mellanhavande med det allmänna ersätts med det något vidare uttrycket annat förhållande mellan enskilda och det allmänna. För att ett beslut av ska få överklagas krävs alltså att det rör sig om ett beslut i en fråga som har betydelse för beskattningen eller annat förhållande mellan enskilda och det allmänna. Det innebär ingen förändring när det gäller vilka beslut enligt skattebetalningslagen som är överklagbara. Detsamma kan sägas om ersättningsbeslut, granskningsledares beslut om tvångsåtgärder och när omhändertagna handlingar ska återlämnas samt beslut om kontrollavgifter enligt torgkontrollagen, branschkontrollagen, kassaregisterlagen samt beslut om registrering enligt lagen om deklarationsombud. Det bör nämnas att granskningsledaren förordnas av Skatte- verket och beslutar i verkets namn. Ordalydelsen beslut omfattar därför även beslut av granskningsledaren. beslut att avvisa en begäran om omprövning I 6 kap. 1 § tredje stycket TL sägs att den skattskyldige också får överklaga beslut att avvisa en begäran om omprövning av taxerings- beslut. Någon motsvarande bestämmelse finns inte i skatte- betalningslagen, vilket sannolikt beror på att rätten att överklaga enligt skattebetalningslagen inte är begränsad till vissa slags beslut och att det inte sägs något om vilken betydelse eller verkan ett beslut enligt skattebetalningslagen ska ha för att få överklagas. Förarbetena till taxeringslagen ger ingen förklaring till varför det behöver anges särskilt att beslut att avvisa en begäran om omprövning får överklagas (prop. 1989/90:74, s. 413). Det är dock rimligt att anta att lagstiftaren ansett att nu aktuella avvisningsbeslut inte omfattas av bestämmelsen om överklagande i 6 kap. 1 § första stycket TL, som ju bara avser taxeringsbeslut i en fråga som kan ha betydelse för beskattningen eller annat ekonomiskt mellanhavande med det allmänna. Å andra sidan gäller det även beslut enligt 6 kap. 5 § TL att avvisa ett överklagande som för sent inkommet. För sådana avvisningsbeslut behövs ingen särskild bestämmelse om överklagande eftersom det följer av 30 § FL att ett beslut att avvisa ett överklagande som för sent inkommet får överklagas i samma ordning som beslutet i huvudsaken. Uttrycket i samma ordning som huvudsaken innebär att avvisningsfrågan får överklagas till samma instans och som huvudfrågan (prop. 1986/87:39, s. 59 och 60). Ett beslut om att avvisa en begäran om omprövning är överklagbart eftersom den som begärt omprövning har ett betydande intresse av att få avvisningsfrågan prövad i domstol. Men rätt att överklaga föreligger inte bara enligt den allmänna förvaltningsrätten utan även enligt förvarande paragraf. Ett avvisningsbeslut har inte omedelbar betydelse för beskattningen men får anses ha betydelse för annat förhållande mellan enskilda och det allmänna. Den nya lydelsen av vilka beslut som får överklagas och av vem innebär alltså att det inte längre behöver anges särskilt att beslut att avvisa en begäran om omprövning får överklagas. För avvisnings- beslut ska den kortare överklagandetiden gälla, se 7 §. Det som sagts gäller även beslut där skriver av ett omprövningsärende, t.ex. på grund av att frågan har fallit, och liknande beslut där avslutar ett omprövningsärende utan att pröva frågan i ärendet. Även sådana beslut får alltså överklagas enligt 2 § och tiden för överklagande är enligt 7 § . Beslut som inte är till nackdel för den som det gäller En av förutsättningarna för att en enskild ska få överklaga en förvaltningsmyndighet beslut är att beslutet har gått honom eller henne emot. Denna regel som kommer till uttryck i 22 § FL gäller dock inte inom skatteförfarandet. Enligt 6 kap. 3 § andra stycket TL och 22 kap. 3 § andra stycket SBL får nämligen den skattskyldige överklaga ett beslut även om det inte är till nackdel (prop. 1989/90:74, s. 319 och 413 samt prop. 1996/97:100, s. 636). Det sägs här i andra stycket. Bestämmelsen behövs t.ex. i fall där beslutat om slutlig skatt i enlighet med deklarerade uppgifter men där den skattskyldige efter beslutet kommer på att han eller hon har haft ytterligare avdragsgilla utgifter. Utan bestämmelsen skulle beslutet om slutlig skatt inte få överklagas eftersom det inte har gått den skattskyldige emot. Vem får överklaga? I 6 kap. 1 § första stycket TL sägs att beslut får överklagas av den skattskyldige. Skattskyldiga får även överklaga enligt 22 kap. 1 § SBL. Termen den skattskyldige ersätts här med uttrycket den som beslutet gäller. Ändringen görs för att det inte ska råda någon tvekan om att även den som inte är skattskyldig får överklaga om beslutet gäller denne. Genom att inte längre använda termen skattskyldig försvinner behovet av s.k. likställighets- bestämmelser, dvs. bestämmelser som likställer den som inte är skattskyldig i ett ärende med skattskyldiga, som t.ex. huvudmän för mervärdesskattegrupper. Med den skattskyldige i dagens bestämmelser kan inte avses någon annan än den skattskyldige i beslut, dvs. den skattskyldige som beslut gäller. Den lydelse som föreslås ändrar alltså inget i sak när det gäller vilka skattskyldiga som får överklaga. Förutom den som beslutet gäller får det allmänna ombudet hos överklaga verkets beslut. Det framgår av 3 §. Enligt 11 § andra stycket ersättningslagen får ett beslut om ersättning som meddelats av en myndighet överklagas av den myndighet eller det allmänna ombud som får överklaga det ärende som kostnaderna hänför sig till. Bestämmelsen infördes för att dåvarande skulle kunna överklaga beslut av den tidens skattemyndigheter (prop. 1993/94:151, s. 139 och 176). har ersatt och de tio skattemyndigheterna (prop. 2002/03:99) och numer fattar alltså alla beslut om ersättning i ärenden om skatt. Det är även verket som fattar beslut i huvudfrågan, dvs. det ärende som kostnaderna hänför sig till. Bestämmelsen om att ett ersättnings- beslut av en myndighet får överklagas av den myndighet som har rätt att överklaga beslutet i huvudfrågan finns därför inte med här. Att det allmänna ombudet får överklaga beslut om ersättning framgår av 3 §. Om den som begärt ersättning överklagar verkets beslut är motpart. Det innebär att Skatte- verket får överklaga länsrättens beslut om domstolen helt eller delvis bifaller överklagandet. Bestämmelsen i 11 § ersättningslagen behöver därför inte ersättas. Internationella organisationer m.fl. får överklaga beslut om återbetalning av indirekt skatt I 22 kap. 1 § första stycket SBL sägs särskilt att beslut om återbetalning av mervärdesskatt eller punktskatt enligt 18 kap. 4 b § SBL, får överklagas av den som har ansökt om återbetalning. Bestämmelserna om återbetalning i 18 kap. 4 b § SBL ska tillämpas i situationer då internationella organisationer m.fl. har rätt till skattefrihet i en annan omfattning än vad som följer av mervärdesskattelagen och punktskattelagarna. Bestämmelsen om återbetalning och hur beslut i återbetalningsfrågor överklagas beslutades och har inte ändrats (prop. 2004/05:15, s. 68–70). En organisation som får avslag på en ansökan om återbetalning har givetvis rätt att överklaga beslutet enligt den allmänna förvaltningsrätten. Bestämmelsen i 22 kap. 1 § SBL ger dock bara den skattskyldige rätt att överklaga och den som ansöker om nu aktuell återbetalning är inte skattskyldig och likställs inte heller med skattskyldig (se 1 kap. 4 § SBL). Det är sannolikt skälet till att det finns en särskild föreskrift om att den som har ansökt om återbetalning får överklaga. Vi ersätter nu termen den skattskyldige med uttrycket den som beslutet gäller. Därmed behöver det inte anges särskilt att beslut om återbetalning enligt 64 kap. 6 §, förevarande lags motsvarighet till 18 kap. 4 b § SBL, får överklagas av den som ansökt om återbetalning. Rätten för kommuner att överklaga den kommunala taxeringen slopas Av 6 kap. 1 § första stycket TL följer att en kommun får överklaga beslut om taxering till inkomstskatt (prop. 1989/90:74, s. 413). En kommun har haft rätt att överklaga en kommunmedlems taxering. Syftet är att kommunen ska kunna bevaka sina intressen, dvs. i princip skatteunderlaget (: Om taxering för inkomst eller förmögenhet, s. 276). I doktrinen sägs att bestämmelsen utnyttjas ytterst sällan om ens någonsin (och : Skatteförfarandet, s. 6:1:10 TL). gjordes en rad förenklingar av den kommunala taxeringen.36 En av förändringarna innebar att kommunernas skatteinkomster inte längre skulle korrigeras i efterhand på grund av ändringar i högre instans (prop. 1984/85:150, s. 46, 47 och 51). Den kommunala inkomstskatten beräknas alltså på taxeringsbeslut och en kommun har därför inget att tjäna på att överklaga en kommunmedlems taxering och yrka att taxeringen höjs.37 Fram till gällde att även om ett överklagande från en kommun inte påverkar uttaget av kommunalskatt det aktuella beskattningsåret kunde ett framgångsrikt överklagande i frågan om rätt hemortskommun påverka skatteunderlaget positivt . En fysisk person ska betala inkomstskatt i sin hemortskommun. Med hemortskommun avsågs fram till utgången av 2003 den kommun där den fysiska personen författningsenligt 36Förenklingarna räknas upp på s. 91 i prop. 1986/87:47. Som exempel kan nämnas att de s.k. utbotaxeringarna avskaffades, att den kommunala beskattningen av juridiska personer slopades och att all inkomst ska beskattas i hemortskommunen oavsett från vilken kommun inkomsten härrör. 37Bestämmelser om beräkning och avräkning av kommunalskattemedel finns i lagen (1965:269) med särskilda bestämmelser om kommuns och annan menighets utdebitering av skatt m.m. skulle vara folkbokförd året före beskattningsåret. är det dock den faktiska folkbokförings- orten som bestämmer hemortskommunen, dvs. den kommun där den fysiska personen var folkbokförd året före beskattningsåret (prop. 2002/03:99, s. 306 och 308). Det innebär att för en kommun som anser att en fysisk person betalar inkomstskatt i fel kommun är det meningslöst att överklaga taxeringsbeslut. Frågan avgörs ju numer av den faktiska folkbokföringsorten året före beskattningsåret oavsett om folkbokföringen var korrekt eller inte. Om en kommun anser att en fysisk person bör betala skatt i kommunen eftersom personen är bosatt där och inte på sin folkbokföringsort, får kommunen i stället överklaga beslut om personens bosättning.38 Att en kommun har rätt att överklaga sådana beslut följer av 40 § andra stycket folkbokföringslagen (1991:481). Däremot är det fortfarande meningsfullt för en kommun att överklaga den kommunala taxeringen för fysiska personer som inte var folkbokförda året före beskattningsåret, dvs. personer som inte hade någon faktisk folkbokföringsort det aktuella datumet. Då är det nämligen andra faktorer som bestämmer hemortskommunen. Det kan t.ex. handla om personer som är bosatta här men som är obegränsat skattskyldiga på grund av väsentlig anknytning till . För sådana personer är hemortskommunen den kommun till vilken anknytningen var starkast året före beskattningsåret. Ett annat exempel är personer som varit bosatta eller stadigvarande vistats i någon del av beskattningsåret men som inte var folkbokförda här året före beskatt- ningsåret. I sådana fall avses med hemortskommun den kommun där person först var bosatt eller vistades stadigvarande. Att en kommun i vissa fall alltjämt kan ha något att vinna på att överklaga en fysisk persons kommunala taxering gör att det kan förefalla onödigt att ta bort rätten att överklaga. Å andra sidan är det extremt ovanligt att en kommun överklagar och de fall där ett överklagande fortfarande kan löna sig är numer få. Dessutom är det rimligt att anta att dessa fall har väldigt liten betydelse för en kommuns ekonomi. 38 m.fl.: Inkomstskattelagen en kommentar, 7:e u 2007, s. 1710. Mot bakgrund av nu angivna förhållanden anser vi att över- vägande skäl talar för att det nu blivit dags att slopa en kommuns rätt att överklaga beslut i frågor som avser den kommunala beskattningen. ska inte längre få överklaga beslut om egenavgifter Enligt 22 kap. 1 § tredje stycket SBL får överklaga beslut om avgiftsunderlag för egenavgifter. Denna bestämmelse härrör . Då bestämdes och betalades egenavgifter enligt uppbördslagen (1953:272, UBL). Skattemyndig- hetens beslut om avgiftsunderlaget fick överklagas av dåvarande hos länsrätten. Tiden för överklagande var enligt 12 § FL från det att klaganden fick del av beslutet. beslut om pensionsgrundande inkomst (PGI) fick också överklagas hos länsrätten. Bestämmelserna om överklagande fanns i lagen (1959:551) om beräkning av pensions- grundande inkomst enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring (LBP). Tiden för överklagande varierade enligt 11 § LBP mellan och . Denna skillnad för överklagande mellan beslut om underlag för egenavgifter respektive beslut om PGI skapade problem och åtgärdades genom att det i 85 § 1 mom. UBL föreskrevs att i fråga om beslut om fastställande av avgiftsunderlag för egenavgifter gäller vad som föreskrivs i 11 § LBP (prop.1984/85:22, s. 27 och 28). Hänvisningen till 11 § LBP fanns med i den ursprungliga lydelsen av 22 kap. 1 § SBL (prop.1996/97:100, s. 635 och 636). Den försvann först i samband med pensionsreformen och lagen (1998:674) om inkomstgrundad ålderspension, LIP (prop. 1997/98:151, s. 841). Ändringen som gjordes då tog dock inte sikte för överklagande utan på vem som skulle få överklaga beslut om avgiftsunderlag för egenavgifter. I förarbetena sägs att i den upphävda lagen (LBP) angavs vilka som fick överklaga skattemyndighetens beslut om avgiftsunderlag för egenavgifter. Hänvisningen ersattes med en direkt föreskrift om att beslut om avgiftsunderlag även fick överklagas av . I samband med att avvecklades flyttades rätten att överklaga över till (prop. 2003/04:152). I underlaget för egenavgifter ingår, något förenklat, överskott av aktiv näringsverksamhet och inkomst av tjänst från verksamhet som bedrivs självständigt. Underlaget är summan av de avgifts- pliktiga nettoinkomsterna vid den avgiftsskyldiges taxering till inkomstskatt. Avgiftsunderlaget för egenavgifter fastställs alltså i princip på grundval av underlaget för inkomstskatt. Enligt 2 kap. 18 § LIP ska den försäkrades taxering till statlig inkomstskatt, dvs. underlaget för inkomstskatt, ligga till grund för beräkningen av PGI. Beslut om PGI fattas av i samband med inkomst- taxeringen och ska framgå av beslutet om slutlig skatt. Pensionspoäng, pensionsrätt och pensionsgrundande belopp fastställs av utifrån beslut om pensionsgrundande inkomst. får inte överklaga ett beslut om PGI och det allmänna ombudet hos kassan får enligt 13 kap. 17 § LIP endast överklaga beslut som har fattats av . Däremot får det allmänna ombudet hos överklaga beslut om PGI på samma sätt som ombudet får överklaga andra beslut av (prop. 2006/07:117, s. 70–74). I samma lagstiftningsärende slopades de särskilda bestämmelserna i om som part i mål enligt LIP, vilket innebär att numer är den enskildes motpart i mål om PGI. Det finns inga uttalanden i förarbetena om varför Försäkrings- kassan behöver kunna överklaga beslut om underlag för egen- avgifter. Lagstiftaren har dock ansett att det inte finns något sådant behov när det gäller underlaget för inkomstskatt, som ju ligger till grund för både avgiftsunderlaget för egenavgifter och PGI, och inte heller när det gäller beslut om PGI. Med hänsyn till det ovan sagda innehåller skatteförfarandelagen ingen rätt för att överklaga beslut om avgiftsunderlag för egenavgifter. I paragrafen finns bestämmelser om det allmänna ombudet hos . Av första stycket framgår att det ska finnas ett sådant ombud och att det utses av regeringen. Bestämmelsen är hämtad från 1 § lagen om allmänt ombud. Den bestämmelsen är aldrig ändrad (prop. 2002/03:99, s. 286–288). Andra stycket reglerar det allmänna ombudets rätt att överklaga beslut. Det framgår av 6 kap. 1 § första stycket TL och 22 kap. 1 § första stycket SBL. I kommentaren till 2 finns en redogörelse för förarbetena till dessa paragrafer. Det allmänna ombudet får överklaga beslut som avses i 2 §. Förutsättningarna för att det allmänna ombudet ska få överklaga beslut är alltså att beslutet gäller i en fråga som har betydelse för beskattningen eller annat förhållande mellan enskilda och det allmänna. Enligt 11 § andra stycket ersättningslagen får ett beslut om ersättning som meddelats av en myndighet överklagas av den myndighet eller det allmänna ombud som får överklaga det ärende som kostnaderna hänför sig till. Eftersom numer fattar såväl beslutet om ersättning i ärenden om skatt som beslutet i huvudfrågan, får bestämmelsen i 11 § andra stycket ingen mot- svarighet här. Det allmänna ombudet får med stöd av här aktuell bestämmelse överklaga beslut om ersättning. När det gäller kontrollavgifter hänvisar 7 § första stycket torgkontrollagen, 19 § fjärde stycket branschkontrollagen och 32 § fjärde stycket kassaregisterlagen bl.a. till bestämmelserna om överklagande i skattebetalningslagen. Det innebär att får det allmänna ombudet överklaga beslut om kontrollavgifter. Detsamma gäller kontrollavgiften i 15 kap. 9 § SBL som tas ut av säljare av investeringsguld som inte fullgjort skyldigheten att anteckna nödvändiga identifikationsuppgifter för köparen. Bestämmelserna om kontrollavgifter förs nu över hit, närmare bestämt till 50 kap. I fortsättningen följer det alltså av förevarande paragraf att allmänna ombudet får överklaga beslut om kontrollavgifter. Hänvisningarna till förfarandet i skattebetalningslagen i branschkontrollagen och kassaregisterlagen har aldrig ändrats (prop. 2005/06:169, s. 55, 56 och 130 samt prop. 2006/07:105, s. 77–79, 99 och 100). förtydligades att hänvisningen i torgkontrollagen även gäller överklagande (prop. 1996/97:100, s. 216 och prop. 2002/03:99, s. 308). Betalningssäkringslagen, tvångsåtgärdslagen och lagen om deklarationsombud ger inte allmänna ombudet rätt att överklaga beslut. När det gäller betalningssäkringslagen och tvångsåtgärdslagen är det inte förvånande efter som det är länsrätten som mer eller mindre uteslutande är första instans. I vissa akuta situationer får dock granskningsledaren fatta beslut om åtgärder men gransk- ningsledaren ska då ansöka om åtgärden hos länsrätten. Vissa beslut om bevissäkring, som är den term som används här, som granskningsledaren får fatta behöver dock inte underställas länsrättens prövning genom en ansökan. Det rör sig om försegling och omhändertagande av handlingar efter det att länsrätten beslutat om bevissäkring, se vidare kommentaren 45 kap. 13 §. Eftersom bestämmelserna i betalningssäkringslagen och tvångs- åtgärdslagen nu förs över hit följer det av förevarande paragraf att det allmänna ombudet får överklaga beslut av granskningsledaren. Granskningsledarens får under vissa förutsättningar fatta interimistiska beslut om bevissäkring och betalningssäkring (45 kap. 15 § och 46 kap. 12 §). Om granskningsledaren gör det ska han eller hon så snart det kan ske och senast ansöka hos länsrätten om bevis- eller betalningssäkring. Av den anledningen får granskningsledarens interimistiska beslut inte överklagas, vilket följer av 5 § andra stycket. Eftersom beslut om deklarationsombud inte undantas från det allmänna ombudets rätt att överklaga kommer ombudet i fortsättningen att få överklaga sådana beslut. Om en företrädare för en juridisk person uppsåtligen eller av grov oaktsamhet inte har redovisat eller betalat skatt på föreskrivet sätt, är företrädaren tillsammans med den juridiska personen skyldig att betala skatten och räntan på den (företrädaransvar). Länsrätten beslutar om företrädaransvar på ansökan av . I 6 kap. 1 § femte stycket TL och 22 kap. 15 § SBL finns bestämmelser som ger en företrädare rätt att överklaga taxerings- beslut och beslut om skatt som gäller den juridiska personen. Denna rätt att överklaga infördes och har inte ändrats (prop. 2002/03:128, s. 38–40 och 58–61). När har ansökt om företrädaransvar har företrädaren ett betydande intresse av att få den skattefordran som ansökan gäller prövad i domstol. Som sägs i förarbetena är det därför sannolikt att företrädaren skulle ha rätt att överklaga redan enligt den allmänna förvaltningsrätten. Tiden för överklagande enligt den allmänna förvaltningsrätten är dock räknat från den dag då klaganden fick del av beslutet. Det innebär att tiden för överklagande kan ha gått ut när ansöker om företrädaransvar. Med hänsyn härtill och till att det inte får råda någon tvekan om att företrädaren har rätt att överklaga ska företrädaren även i fortsättningen ha rätt att överklaga inom den tid och på det sätt som gäller för den juridiska personen. Det bör dessutom påpekas att företrädarens rätt att överklaga i likhet med inträder först när har ansökt om företrädaransvar hos länsrätten. Beslut som inte får överklagas Enligt 6 kap. 2 § TL och 22 kap. 2 § SBL får föreläggande vid vite och beslut om revision inte överklagas. Dessa överklagandeförbud fanns med i lagarnas ursprungliga lydelser (prop. 1989/90:74, s. 413 och prop. 1996/97:100, s. 636). Liknande överklagandeförbud finns i 7 § andra stycket torg- kontrollagen, 19 § första stycket branschkontrollagen och 32 § första stycket kassaregisterlagen. Där nämns utöver beslut om revision och vitesföreläggande beslut om kontrollbesök, tillsyn och särskilda kontrollåtgärder. Ett förbud mot att överklaga vites- förelägganden finns även i 10 § andra stycket lagen om deklarationsombud. Dessa överklagandeförbud har aldrig ändrats.39 Enligt 19 kap. 3 § LSK får beslut enligt lagen inte överklagas. Den paragrafen har bara ändrats en gång och det var när bildades (prop. 2001/02:25, s. 208 och 351 samt prop. 2002/03:99). 1996/97:100, s. 216, prop. 2005/06:31, s. 59, prop. 2005/06:169, s. 55, 56 och 130 samt prop. 2006/07:105, s. 78, 79 och 99. Vid granskningen av förslaget till lag om självdeklarationer och kontrolluppgift ifrågasatte Lagrådet om det inte fanns några beslut som borde få överklagas. En sådan typ av beslut var enligt Lagrådet förelägganden av olika slag, eventuellt förenade vid vite. Lagrådet anförde att på det förvaltningsrättsliga området är vitesföre- lägganden normalt överklagbara, oavsett att grunden för vitet måste prövas i samband med ett utdömande av vitet. På skatte- området brukar det dock finnas förbud mot att överklaga vitesförlägganden. Lagrådet ansåg att skälen för att förbjuda överklaganden av vitesförlägganden borde analyseras. Vidare menade att det var motiverat att belysa varför t.ex. ett avslag på en ansökan om anstånd med att deklarera inte ska få överklagas. Regeringen anförde att ett slopande av förbudet mot att överklaga vitesförelägganden skulle få återverkningar på annan skattelagstiftning och därför kräva en omfattande utredning. Mot den bakgrunden var regeringen inte beredd att göra några ändringar i det aktuella lagstiftningsärendet (prop. 2001/02:25, s. 208 och 351). Vi föreslår i avsnitt 9.5 att vitesförelägganden i fortsättningen ska få överklagas. Motiveringen är att det effektivitetsskäl som låg bakom att ett överklagandeförbud infördes är giltigt och att den som har invändningar mot ett vitesföreläggande ska kunna få föreläggandet prövat utan att riskera att vitet döms ut.