sou · GXB354 · 2009-06-17 00:00:00 — Om skötselområdet inte i tillräcklig utsträckning kan ta hänsyn till den enskilda markägarens situation t.ex. vad gäller betesskador finns en uppenbar risk att markägaren upplever att medverkan i ett älgskötselområde är det minst dåliga av de två alternativ som erbjuds. De markägare som har allvarliga betesskador kan i många fall utgöra en minoritet av markägarna i skötselområdet. Via majoritetsbeslut kommer demokratins makt råda i de flesta älgskötselområden vilket innebär att den enskilde markägaren i prak- tisk mening därmed kan ha en begränsad möjlighet att genom jakt hålla nere oacceptabla skador på skog eller gröda. Alternativet att stå utanför ett älgskötselområde kan av markägaren upplevas som ett ännu sämre alternativ vad gäller möjlighet att påverka älgtätheten pga av att denne då endast blir hänvisad till kalvjakt under . I sammanhanget kan påpekas att detta innebär en kraftig restriktion i jakträtten varvid det råder tveksamhet om denna restriktion står i proportion till de allmännas nytta. Skyddsjakt är en viktig men otillräcklig ventil eftersom den i många fall endast kan anses ge en kompensation för de skador som förorsakats markägaren. Utifrån detta resonemang anser jag att förslaget behöver kompletteras med tydliga incitament och riktlinjer för skötselområdet vad gäller att utveckla förvaltningssystem som upplevs attraktivt för den enskilde markägaren och som säkerställer dennes möjligheter att påverka skadebilden på den egna fastigheten. En markägare ska välja att vara med i ett älgskötselområde av orsaken att denne upplever att det för en bättre kvalitet på jakt, älgstam, skog och gröda. Skötselområdet måste göra ansträngningar för att visa markägare att det är gynnsamt att vara med eftersom samförvaltning har fördelar gentemot motsatsen. Exempel som skapar ett sådant incitament kan vara avlysningsjakt eller att markägare under särskilda förutsättningar får möjlighet att bilda skötselområden som är mindre än det som anges i utredningens förslag. Mer tänk behövs i denna fråga. Särskilt yttrande av och Målet för denna utredning stämmer i allt väsentligt överens med målen för de senaste 20 årens utredningar. De har alla haft samma angivna mål, nämligen att markägare och jägare skulle ta ett större ansvar för älgförvaltningen och åstadkomma minskade viltskador på ungskogen. Detta har dock inte uppnåtts med tidigare genomförda förändringar. Några orsaker är att underlagen för förvaltningsbeslut varit undermåliga, tydliga kvantifierade mål för älgstammens storlek eller skogsskador har saknats, ansvarig myndighet inte har varit pådrivande och markägarna inte har varit tillräckligt involverade i beslutsprocessen. Det är viktigt att ta fasta på detta när beslut tas för hur en bättre älgförvaltning ska kunna bli verklighet. Förutsättningar för att nå målen Älgförvaltningsområden (ÄFO) utgör den nivå som den adaptiva älgförvaltningen utgår från. Områdena ska i huvudsak avgränsa en egen älgstam och är bas för en adaptiv förvaltning baserad på kunskap och fakta. Älgskötselområden (ÄSO) är områden för lokal jaktlig samverkan inom ÄFO. Det är inte möjligt att bedriva en egen adaptiv förvaltning på den nivån. Markägarnas inflytande måste vara avgörande för beslut om älgstammens storlek på alla nivåer i systemet eftersom markägaren har ansvaret att uppfylla kraven gentemot skogsvårdslag m.fl. bestämmelser. För markägare är det också nödvändigt ur ekonomisk synvinkel att kunna påverka viltskadorna så att de är i balans med skogs- och jordbruk. ÄFO behöver ha ett tydligare inflytande över den adaptiva älgförvaltningen än vad som framgår av utredningen – i enlighet med vad som var avsett i de av skogsnäringen och jägarna gemensamt framtagna skrivningarna . Förslaget som utredningen presenterar avseende etablering av ÄFO är i grunden bra. Genom bättre beslutsunderlag, via en gemensam nationell älgdatabas med rapporteringsplikt, återkommande inventeringar, årliga revideringar av förvaltningsplaner, kunniga förvaltningsexperter ges de möjligheter som krävs för att kunna genomföra en ansvarsfull, målinriktad och adaptiv älgförvaltning. ÄFG måste dock också få i uppgift att följa måluppfyllelsen under pågående jaktsäsong på ÄFO-nivå och ges möjligheter att i direkt samverkan med ÄSO-områdena vidta åtgärder om det verkar finnas risk att målen inte nås. ÄFO bör utvecklas till att bli en stomme för gemensam förvaltning också av andra viltarter (övrigt klövvilt och rovdjur). Utredningen föreslår att inrättar ett nationellt råd för älgförvaltningen vilket är bra. Dess roll behöver dock tydliggöras. Rådet, som blir ett viktigt beslutsstöd för ÄFG, bör t ex ta fram normer för olika samhällsintressen när det gäller viltförvaltning, ange vilka basinventeringar som ska genomföras och stötta i arbetet med analyserna av dessa, ta fram innehåll och upplägg för utbildning av ÄFG samt utgöra styrgrupp för den nationella älgdatabasen. Representanter för såväl som markägare och jägare bör ingå i rådet. På ÄSO-nivå eftersträvas förenklad administration och kvalitetssäkrad rapportering. Ett av medlen för att uppnå detta är, som utredningen föreslår, införandet av en gemensam nationell databas som blir motorn i den nya älgförvaltningen. Det blir då en förutsättning att enskilda jaktlag/-områden, direkt och inte via ÄSO, rapporterar in uppgifter om skjutna älgar i databasen, vilket också innebär högre kvalitet på data (färre led) och rapporteringsplikten till fullgörs. Detta är den enda rapportering av skjutna älgar som jaktlagen behöver göra, vilket innebär en stor förenkling för jägarna. När detta fungerar försvinner en stor och betungande administration på och det blir lättare att hitta personer som vill ta på sig uppdraget att leda och samordna verksamheten inom ÄSO. Mål för älgstammens storlek och kvalitet hanteras på ÄFO- nivån, vilket bl a handlar om att sätta och uppnå avskjutningsmål. Skillnaden mellan tilldelning och avskjutningsmål är att tilldelningen anger ett tak för avskjutningen, medan avskjutningsmålet är vad namnet antyder, ett mål som ska nås. Det innebär att älgarna måste skjutas där de finns. Rent teoretiskt kan man tänka sig ett sådant system med älgtilldelning som differentieras med hänsyn till lokal älgtäthet och att tilldelningen därmed åter- speglar den skillnad i behov av avskjutning som finns mellan olika jaktområden. Det kommer dock inte att finnas tillräckligt bra underlag för en sådan fördelning före jaktsäsongen, vare sig mellan jaktlag eller mellan små ÄSO. Inom några större ÄSO har man tagit fasta på detta och inte gjort någon fördelning mellan jaktlag utan enbart fastställt ett avskjutningsmål som är gemensamt för hela ÄSO. Goda erfarenheter från detta system finns från flera områden. Vägledande riktvärden för önskad avskjutning i ingående ÄSO kan formuleras av ÄFG. Dessa får dock inte utgöra hinder för måluppfyllelsen inom ÄFO. Om det efter jaktsäsongens inledande veckor visar sig att avskjutningsmålen inte fördelats rätt kan omfördelning alternativt övergång till ett gemensamt avskjutningsmål för ett större område vara ett bra sätt att öka måluppfyllelsen. ÄFG kan då i direkt samverkan med ÄSO vidta nödvändiga åtgärder utan att behöver belastas. Finansieringen av den nya älgförvaltningen är inte tillräckligt belyst i utredningen. Det är en förutsättning att alla basinventeringar genomförs på ÄFO-nivå (alternativ till ÄBIN krävs dessutom omgående i eftersom ÄBIN där inte är en tillfredsställande metod för att bedöma skador på ungskogen). Status för ÄFG som vägledande för ÄSO är helt beroende av ett relevant, kvalitetssäkrat och tillräckligt underlag. Finansieringsförslag av såväl inventeringskostnader som arvodering och utbildningskostnader för ÄFG är otillräckligt belysta. I mycket stor del anser jag att utredaren lagt förslag som kan leda till att vi erhåller en älgförvaltning som förvaltas mer utifrån lokala förutsättningar och på administrativt kostnadseffektivare sätt än nuvarande system. Utredarens förslag kan skapa en förvaltning som utvecklas kontinuerligt utifrån den information som samlas in och återförs via älgförvaltningsområdenas råd till älgskötselområden, om nödvändig utveckling genomförs utifrån utredarens förslag angående datastöd och insamling av fakta. För att den utvecklingen ska komma till stånd krävs att finansiering säkerställs och expertresurser ställs till förfogande för det gemensamma datastödet. Utredaren har i merparten av frågorna på ett väl avvägt sätt lämnat förslag som ger möjlighet att forma förvaltning av älg, och som även kan användas för övrig förvaltning av vilt, och bör de föreslagna älgförvaltningsområdena kunna omformas till generella viltförvaltningsområden för förvaltning av allt vilt. Jag kan dock inte dela utredarens förslag fullt ut omkring genomförande av älgjakt. Utredaren föreslår att dagens modell för älgskötselområde ska råda för att rätt till jakt av vuxen älg ska kunna erhållas. Utredaren mildrar dock kravet på hur många älgar ett älgskötselområde ska kunna skjuta till 10 st , men för mark som inte är registrerad som älgskötselområde får endast älgkalv skjutas under . Utredaren kommer fram till att utredningens älgskötselområden i hög grad syftar till praktisk jaktsamverkan och därför kan utgöras av mindre arealer än i nuvarande system. Jag delar utredarens uppfattning om att samverkan är viktig i förvaltning av älg, men vet även att i vissa fall är detta svårt både utifrån rent geografiska förutsättningar samt i andra fall på grund av kulturella skillnader mellan jakträttshavare. Eftersom deltagande i älgskötselområde är frivilligt finns ingen rätt för jakträttshavare att delta i älgskötselområde och därigenom kan marker ställas utan rätt till jakt av vuxen älg på grund av arrondering eller av andra skäl. Jag anser därför att sådana mindre områden som inte leder till olägenheter för förvaltningen av älgstammen bör tillåtas erhålla rätt att jaga vuxen älg om arrondering kan anses motsvara rätt att skjuta vuxen älg inom området, utifrån älgförvaltningsområdets bedömning. Särskild bedömning får även tas i områden där andra samhällskrav ställs på älgförvaltning, till exempel vid hänsyn till trafik eller rovdjur. Jag finner även att utredarens förslag omkring avregistrering av älgskötselområden kan leda till oskäliga konsekvenser. uppfattningen att rapportering av skjuten älg bör ske löpande under jakten, men konsekvensen att om del av älgskötselområde inte sköter sin rapportering innebär att rätt till jakt av vuxen älg försvinner för hela älgskötselområdet är oacceptabel. Därför behöver utredarens förslag kompletteras med ytterligare förslag som ger trygghet för de jakträttshavare som genomför älgjakt utifrån fattade beslut rätt att långsiktigt förvalta älgstammen. Dessa jakträttshavare skall inte utsättas för risk att inte kunna genomföra förvaltning kommande år på vuxen älg om andra jakträttshavare inom älgskötselområdet misslyckats i sina åtaganden. Till betydande delar är jag enig med och instämmer i utredarens överväganden och förslag. Utredarens ambition att lägga fram ett administrativt enklare förslag har kunnat uppnås. Enighet har i stora delar även uppnåtts beträffande principiella ställningstaganden kring frågor som införandet av älgförvaltningsområden, synen på förvaltningens struktur och på markägarnas, jägarnas och myndigheternas roll inom förvaltningen, på jakttiderna och på behovet av generösa skyddsjaktsmöjligheter, liksom på behovet av att det införs en kunskapsbaserad adaptiv förvaltning, med en högre grad av måluppfyllelse än vad som kännetecknat älgförvaltningen historiskt. I de delar som anges nedan har jag emellertid inte funnit möjligt att instämma i vad utredaren föreslår. Utredaren utformar sitt förslag på sätt som möjliggör att kunna behålla och utveckla dagens modell för älgskötselområden, där älgjakten sker inom ramen för jaktsamverkan som avser större områden. Enligt förslaget ska området, för att kunna registreras som ett älgskötselområde, medge en avskjutning av minst 10 älgar . För mark som inte ingår i ett sådant område får jakt ske enbart efter kalv under . Detta medför att flera av dagens möjligheter att bedriva älgjakt försvinner och att samverkan inom älgjakten premieras och påskyndas. Jag instämmer i syftet med förslaget och välkomnar att arealkravet för att bilda älgskötselområden sänkts i förhållande till rådande bestämmelser, vilket jag ser som en förutsättning för att den föreslagna förvaltningsmodellen ska kunna bli framgångsrik med de skilda förutsättningar och traditioner som råder i landet kring samverkan om jakten. Till skillnad från vad utredaren anser vill jag dock framhålla att samverkan även kan åstadkommas inom mindre jaktliga enheter som av arronderings- eller andra skäl önskar stå utanför jaktsamverkan i den form som utredaren fastnat för. Så- dana mindre jaktområden bör, enligt min mening, utan större olägenheter för den adaptiva förvaltningen, kunna medges rimlig rätt till jakt på vuxen älg, givet att den beslutade avskjutningskvoten för älförvaltningsområdet följs och att områdena i övrigt uppfyller kraven för registrering motsvarande vad som gäller för exempelvis A-licensområden. Sådan komplettering till huvudförslaget kan åstadkommas antingen genom att det införs undantagsbestämmelser som medger att det bildas någon form av mindre särskilda älgskötselområden, eller genom ett system med tilldelningsbeslut inom älgförvaltningsområdet. Huvudprincipen bör således alltjämt vara att behovet av samverkan i största möjliga utsträckning utvecklas på frivillig grund, där samverkan i sig och områdets beskaffenhet och förutsättningar tillmäts stor betydelse och inte bara områdets storlek, vilket talar för att det måste finnas alternativ till huvudförslagets krav för jakt på vuxen älg. Jag ser i sammanhanget det också som orimligt att jaktområden ingående i älgskötselområden skulle kunna riskera att ställas utan jaktmöjligheter på vuxen älg i händelse av att älgskötselområdet avregistreras av , vilket kan och bör hända om förvaltningen går över styr. Om utredningens förslag fullföljs innebär det närmast tvingande incitament för den enskilda markägaren att ingå i ett älgskötselområde. Det finns dock en uppenbar risk att många markägare upplever att medverkan i ett älgskötselområde är det minst sämsta av de två alternativ som erbjuds. I älgskötselområdet kommer majoritetens vilja att råda i de flesta fall, vilket gör att den enskilda markägaren har begränsade möjligheter att genom jakt begränsa skador på skog och gröda. Att stå utanför ett älgskötselområde kan av markägaren dock upplevas som ett sämre alternativ eftersom denne då endast blir hänvisad till kalvjakt under . Det senare är i sig också en mycket kraftig restriktion i jakträtten, där det måste ifrågasättas om denna restriktion står i proportion till den tänkta nyttan med förslaget. Utifrån detta synsätt anser jag under alla förhållanden att förslaget behöver kompletteras med tydliga riktlinjer för skötselområdet vad gäller att utveckla förvaltningssystem som upplevs attraktivt för den enskilde markägaren och som säkerställer att denne har rimliga möjligheter att påverka skadebilden på den egna fastigheten. Slutligen vill jag framhålla att det inte är löst hur förvaltningsmodellen ska finansieras. Förslaget med ett älgförvaltningsområde där en rådgivande grupp tar fram en plan för förvaltningen i området bygger på att denna grupp är finansierad och att den har tillgång till faktaunderlag. Utan dessa underlag kommer denna grupp att få svårt att arbeta och dess betydelse att ifrågasättas. Om älgförvaltningsområdet förutsätts utgöra innovationen och det centrala i utredningens förslag och om relevant beslutsunderlag är en förutsättning för dess roll i förvaltningen kan det inte godtas att utredningen lämnar finansieringsfrågan utan en konkret lösning. SOU 1990:60 Skada av vilt Betänkande av Utredningen om ersättning vid vissa viltskador SOU 2005:116 Jakt och fiske i samverkan Slutbetänkande av Jakt- och fiskerättsutredningen SOU 2006:81 Mervärdesskog Slutbetänkande av SOU 2007:63 En bättre viltförvaltning med inriktning på älg Betänkande av Utredningen om älgförvaltningen SOU 2007:89 Rovdjuren och deras förvaltning Betänkande av Utredningen om de stora rovdjuren 1975:25 angående riktlinjer för älgvården /87:58 om jaktlag m.m. 1990/91:28 om förlängd tid för registrering av licensområden för älgjakt 1991/92:9 om jakt och viltvård 1992/93:226 om en ny skogspolitik 2007/07:108 En skogspolitik i takt med tiden JoU1986/87:15 om jaktlag, m.m. En modell för ett utökat regionalt ansvar för rovdjuren m.m. Redovisning av regeringsuppdrag. Förslag till åtgärder som kan stärka vargstammens genetiska status. Hur många älgar kan ungskogen föda . Fakta Skog nr 8, 2004. Älgbete och rum – vad styr älgarna och betstrycket i ungskog? Fakta skog nr 7, 2007. Älgens vinterfoder – tillgång och utnyttjande. Resultat från Skogforsk nr. Referenshägn som ett verktyg i vilt- och skogsförvaltning. 2006:27 , R. & , K. Populationsstorlekar och avskjutning av däggdjur – ett 50-årspersektiv. Inskickat manus till faktablad inom Adaptiv förvaltning av vilt och fisk Skyddet av biologisk mångfald vid jakt. Licentiatavhandling vid , 2008:53 . och ., Skogspolitisk historia. Antalet älgar som ses – bara en fråga om hur många som finns? SLU (stencil); 1994 & observations as an index of moose Alces alces population parameters; 1999 Wildlife Biology 5:3, pp. Glöde D, , på grund av älgbetning av tall i . Skogforsk Arbetsrapport nr 570; 2004 , , , , . rådjursstammarnas kostnader och värden. , , Utvärdering av ÄBIN. Mace, G.M. and Lande, R. Assessing extinction threats: toward a reevaluation of IUCN threatened species categories. – Conservation Biology 5: 148–157 Jakten i – ekonomiska värden och attityder /06. Adaptiv förvaltning av vilt och fisk. , , NY. , , , R., Jernelid, H., Lavsund, S. och , L. Långsiktiga effekter av älgbetning i älgskadeförsöket . Manus för publicering som Skogforsk Redogörelse; 2009 observations of moose Alces alces as a management tool; 1999 Wildlife Biology 5:2, pp. 107–117 of scale on moose Alces alces observation rate; 2000 Wildlife Biology 6:3, pp. , ., , Shortcomings and successes of the Principles in swedish moose management; 2004 , m.fl. Lokal älgskötsel (LÄS) Utvärdering av ett försök att förvalta älgen; 2003 , in an Institutional Disorder. Doktorsavhandling vid , 2008:52 . observations of moose Alces alces: How good are they? Examensarbete i skoglig zooekologi 2006:5 Intervju med i Jakt och Jägare nr 4 2009 PM från , Föryngringsresultat i R-polytax för Svenska Jägareförbundets Handlingsplan för älg; 2008 En särskild utredare ska se över den nuvarande älgförvaltningen och lämna förslag till de förändringar eller förenklingar som behövs för att skapa en förvaltningsmodell för älg som syftar till en ekosystembaserad lokal förvaltning. Förvaltningen ska vara anpassad till såväl älgstammens demografi som de lokala ekologiska förutsättningarna. Målet ska vara en produktionsanpassad älgjakt med en livskraftig älgstam av hög kvalitet där stammen på lång sikt är i balans med betesresurserna och där älgstammens storlek genom lämplig avskjutning är anpassad till betestillgången, de areella näringarna, trafiksäkerheten och rovdjursstammarna. Nuvarande system för samråd om älgjakten ska ses över. Utredaren ska vidare föreslå vilka underlag som bör ligga till grund för beslut om hur många älgar som får skjutas samt i vilka former besluten bör fattas. Översynen ska utgå från tidigare utredningsförslag, men utredaren ska även överväga om det med ett bättre beslutsunderlag eller liknande är möjligt att nå syftet genom andra mindre ingripande förändringar än vad som föreslagits. En enkel, rättssäker och kostnadseffektiv administration ska eftersträvas. Utredaren ska utarbeta fullständiga förslag till de författningsändringar som övervägandena föranleder. Uppdraget ska redovisas . Jakten är viktig för många i samhället som rekreation och som en del av försörjningen. Älgjakten intar här en särställning. Älg är dessutom ett viktigt bytesdjur för landets största rovdjur, varg och björn. Den svenska älgstammen har under det senaste seklet genomgått stora förändringar genom ett förändrat skogsbruk som skapat stora mängder älgbete och en älgförvaltning som varit starkt inriktad på att öka älgstammen. Genom ökat kalvskytte och sparande av kor växte stammen markant och gav förutsättningar för den s.k. älgexplosionen , som kulminerade i en avskjutning av cirka 174 000 älgar 1983. skjuts det drygt 82 000 älgar. Älgköttet har ett betydande ekonomiskt värde som uppskattas till . Älgstammen förorsakar å andra sidan förluster i skogsbruket genom betesskador samt kostnader för den enskilde genom betesskador på skog och gröda. Älgen orsakar också olyckor i trafiken. Efter förslag i propositionen om jaktlag, m.m. (prop. 1986/87:58) ska älgjakten vara produktionsanpassad. Med det avses att älgstammens storlek genom en lämplig avskjutning anpassas till betestillgången, de areella näringarna och trafiksäkerheten. En produktionsanpassad älgjakt anses kräva att jakten huvudsakligen sker som licensjakt inom särskilt registrerade områden som är lämpliga för sådan jakt och med en bestämd avskjutning inom området. Som grundprincip för jakt efter älg gäller enligt 33 § jaktlagen (1987:259) att jakten endast får ske efter licens av och inom ett område som registrerat (licensområde). I propositionen om jakt och viltvård (prop. 1991/92:9) uttalade regeringen att stammarna av framför allt älg, dovhjort, kronhjort och rådjur ska anpassas så att det uppstår en bättre balans mellan viltstammarnas storlek och intresset av att minska de skador viltet åstadkommer. Jägare och markägare ska ta ett större ansvar för att balansen uppnås. Det lokala samrådet i jakt- och viltvårdsfrågor ska intensifieras. I propositionen föreslogs vidare att stora och stabila licensområden ska kunna registreras som älgskötselområden där jakträttshavarna själva får avgöra älgavskjutningens storlek. får registrera tre olika former av licensområden där älgtilldelningen är bestämd i jaktförordningen (1987:905) eller enligt beslut av , A-, B- och E-områden. Det finns närmare 27 000 sådana områden. Trots bestämmelsen i 33 § jaktlagen om att jakt efter älg bara får ske efter licens av får ett område som har sådan storlek och arrondering att det medger vård av en i huvudsak egen älgstam av registreras som älgskötselområde, Ä-område. Inom Ä-områden sker jakten efter älg utan licens. Markägarna och jägarna bestämmer i stället tillsammans själva avskjutningens storlek. För Ä-områden ska det finnas en skötselplan. Det finns drygt 700 Ä-områden. På områden som inte registrerats för jakt efter älg får endast älgkalv jagas, K-områden. Jakten där är inte begränsad till ett visst antal djur men jakttiden är kort. Inom A-områdena fälldes drygt 50 000 älgar och inom Ä-områdena knappt 30 000 djur. beslut om registrering av licensområde enligt 33 § jaktlagen får överklagas hos länsrätt. Ansökan om licens för jakt efter älg på A-områden lämnas in till . fattar beslut på underlag som tas fram av efter samråd med berörda intressenter. har tillsammans med , och Skogsindustrierna träffat en principöverenskommelse om riktlinjer för detta samråd. Samrådet lämnar förslag om avskjutningens storlek, tilldelning, avskjutningsprinciper, jakttider, skadeförebyggande åtgärder och biotopvårdsåtgärder. Resultatet av samrådet behandlas först av den viltvårdsnämnd som enligt 46 § jaktförordningen (1987:905) finns vid varje länsstyrelse. Nämnden lämnar en rekommendation till som därefter fattar beslut. För B- och E-områden är tilldelningen fastställd i jaktförordningen. Den som ansöker om ny- eller omregistrering av ett licensområde eller av älgskötselområde ska betala en avgift. För varje vuxen älg som fälls ska en fällavgift betalas till . Har fler älgar fällts än vad som följer av en licens ska en särskild avgift betalas till .