sou · GWB358d5 · 2009-01-01 00:00:00 — Granskningsledaren får dock fatta interimistiska beslut om betalnings- och bevissäkring och får besluta slutligt om viss bevissäkring som omhändertagande av handlingar när revision genomförs i verksamhetslokalerna och försegling. Beslut enligt LSK får inte överklagas. Däremot säger lagen inget om omprövning. Att betalningssäkringslagen, tvångsåtgärdslagen, ersättnings- lagen och LSK saknar bestämmelser om omprövning utesluter dock inte att beslut omprövas. Om förutsättningarna i 27 § FL är uppfyllda är verket skyldigt att ändra ett beslut. Det innebär att verket är skyldigt att ändra uppenbart oriktiga beslut om det kan ske snabbt, enkelt och utan nackdel för någon enskild part. Vidare får ompröva sina beslut enligt de befogenheter som utvecklats i praxis. Befogenheten att ändra enligt praxis innebär enkelt uttryckt att avslagsbeslut och betungande beslut normalt får omprövas men att gynnande beslut med vissa undantag inte får det. Med hänsyn till att LSK innehåller ett generellt överklagandeförbud bör det nämnas att även beslut som inte får överklagas ska omprövas enligt 27 § FL (: Förvaltningslagen med kommentarer, 2 u., s. 341). Förvaltnings- myndigheters omprövningsskyldighet gäller alltså även beslut som inte får överklagas. Givetvis får förvaltningsmyndigheter även ändra sådana beslut enligt de befogenheter som utvecklats i praxis. Det bör även nämnas att det bara är ett av överklagande- förbuden inom skatteförfarandet som kompletterats med omprövningsförbud och det är förbudet mot att överklaga beskattningsbeslut som grundar sig på en fullföljd överens- kommelse om betalningsskyldighet för företrädaransvar (21 kap. 3 § andra stycket och 22 kap. 2 § andra stycket SBL). För sådana beslut finns alltså även en föreskrift om omprövningsförbud, vilket bör innebära att övriga beslut får omprövas även om de inte får överklagas. Frågan är om beslut i frågor som avser betalnings- säkring, bevissäkring, ersättning för kostnader i ärenden om skatt, självdeklarationer och kontrolluppgifter i fortsättningen ska kunna omprövas enligt de bestämmelser som finns i taxeringslagen och skattebetalningslagen och som förs över hit. Om besluten inte ska omfattas av de omprövningsbestämmelser som ges här krävs att besluten undantas från förevarande paragrafs tillämpningsområde. Omprövningsskyldigheten enligt 27 § FL är inte lika vid som skyldigheterna enligt taxeringslagen och skattebetalningslagen. Sistnämnda skyldigheter motverkar därför i större utsträckning att beslut som får överklagas och där frågan är tvistig förs vidare till allmän förvaltningsdomstol. Att enskilda hos snabbt och enkelt kan få alla felaktigheter rättade och inte bara de som är uppenbart felaktiga är vidare positivt för rättssäkerheten. Skyldigheten enligt 27 § FL att ompröva uppenbart oriktig beslut gäller oberoende av om beslutet har fått laga kraft och en skattskyldig skulle därför kunna hävda att verket är skyldigt att ändra ett beslut trots att tiden för omprövning och överklagande enligt förevarande lag har gått ut. I den förvaltningspolitiska debatten har det bl.a. av den anledningen hävdats att 27 § FL gäller vid sidan av taxeringslagen.28 Om 27 § FL kommer att gälla vid sidan av bestämmelserna om omprövning i den här lagen beror på om bestämmelserna bör ses som sådana avvikande bestämmelser som enligt 3 § FL gäller i stället för förvaltningslagen. Oavsett hur det förhåller sig därmed bör dock på begäran av den som beslutet gäller vara skyldigt att ompröva beslut 28 : Förvaltningslagen och taxeringslagen, Skattenytt 2008, s. 722–725. i frågor som avser betalningssäkring, bevissäkring, ersättning för kostnader i ärenden om skatt, självdeklarationer och kontroll- uppgifter. Sådana beslut ska alltså kunna omprövas enligt förevarande bestämmelser, vilket, som redan nämnts, är positivt för rättssäkerheten och bidrar, i fall där det rör sig om beslut som får överklagas, till att förskjuta tyngdpunkten till första instans. I sammanhanget bör nämnas att, till skillnad från taxeringslagen men i likhet med skattebetalningslagen, får enligt 17 § utan begränsningar på eget initiativ ompröva beslut till fördel för enskilda. Denna befogenhet gäller alltså i likhet med 27 § FL även beslut som har fått laga kraft, låt vara att enligt ordalydelsen i 17 § inte är skyldigt att ompröva ett beslut som är uppenbart oriktigt. I praktiken får dock verket anses vara skyldigt att göra det och frågan om 27 § FL gäller vid sidan av förevarande lags bestämmelser om omprövning saknar därför praktisk betydelse. En annan aspekt som bör beaktas är att en förvaltnings- myndighet bara är skyldig att ompröva enligt 27 § FL om det kan ske utan nackdel för någon enskild part. Det finns alltså ingen skyldighet att ändra ett betungande beslut i skärpande riktning eller återkalla ett gynnande beslut. Av praxis följer dock att betungande beslut får ändras i både mildrande och skärpande riktning. Gynnande beslut får dock enligt de befogenheter som utvecklats inte ändras med vissa undantag. är i princip skyldigt att ompröva tidigare beslut om det finns skäl för omprövning (prop. 1989/90:74, s. 402). Det gäller även omprövningar som är till nackdel för skattskyldiga. Att omprövning till nackdel ska ske när skäl finns är i linje med principen att tyngdpunkten i förfarandet bör ligga hos (prop. 1989/90:74, s. 399). Beslut om ersättning för kostnader i ärenden om skatt är gynnande beslut. Eftersom det inte finns några särskilda ompröv- ningsbestämmelser i ersättningslagen innebär det att inte får ompröva sådana beslut till nackdel för den enskilde, såvida inte den enskilde lämnat vilseledande uppgifter (, Förvaltningslagen med kommentarer, 2 u., s. 354). Om har beslutat om ersättning och den enskilde lämnat korrekta uppgifter är det alltså bara länsrätten som, efter överklagande av det allmänna ombudet, kan besluta att sätta ned ersättningen. Den som får avslag på en ansökan om ersättning ska kunna begära omprövning enligt den här lagen. Om den enskilde överklagar ett ersättningsbeslut bör vidare skyldighet att ompröva beslutet följa av förevarande lag och inte av 27 § förvaltningslagen. Med hänsyn till det nu sagda bör även befogenhet att ompröva ersättningsbeslut till nackdel för den som beslutet gäller regleras här. Eftersom ersättningsbeslut är gynnande beslut bör dock befogenheten inte utvidgas utan i likhet med vad som gäller enligt den allmänna förvaltnings- rätten bör i princip bara få ompröva ersättningar som skattskyldiga utverkat genom vilseledande uppgifter. En bestäm- melse med det innehållet finns i 23 §. Mot bakgrund av nu angivna förhållanden bör beslut i frågor som avser betalningssäkring, bevissäkring, ersättning för kostnader i ärenden om skatt, självdeklarationer och kontroll- uppgifter i fortsättningen omprövas enligt förevarande paragraf vilket innebär att 27 § FL i praktiken kommer att sakna betydelse för skyldighet att ompröva beslut i nu aktuella frågor. Det är inte bara frågor som regleras utanför taxeringslagen och skattebetalningslagen som kan omprövas enligt den allmänna förvaltningsrätten. omprövningsskyldighet i 4 kap. 7 § TL omfattar till exempel bara taxeringsbeslut och genom bestämmelsen i 1 kap. 1 § andra stycket TL även beslut om särskilda avgifter. Omprövningsskyldigheten omfattar alltså inte beslut om revision, föreläggande m.m. Den som ett beslut gäller kan dock begära att omprövar beslutet enligt 27 § FL. är nämligen skyldigt att ompröva så länge det inte finns något uttryckligt omprövningsförbud. Någon annan tolkning är inte rimlig eftersom förbudet mot att överklaga föreläggande vid vite och beslut om revision i 6 kap. 2 § TL i så fall skulle vara överflödigt eftersom rätten att överklaga i 6 kap. 1 § TL bara omfattar taxeringsbeslut. Förbudet mot att överklaga innebär med andra ord att besluten inte heller får överklagas enligt förvaltningslagens bestämmelser. Beslut om revision m.m. ska alltså i fortsättningen också omprövas enligt skatteförfarandelagen. Särskild skattekontroll och kassaregister Även torgkontrollagen, branschkontrollagen och kassaregisterlagen ska upphävas och i stället ska den särskilda skattekontrollen och kravet på kassaregister regleras här i skatteförfarandelagen. Genom hänvisningar i nämnda lagar gäller bestämmelserna i skattebetalningslagen om debitering, betalning, överklagande och förfarandet i övrigt i fråga om lagarnas kontrollavgifter. I 1 kap. 2 § SBL sägs att lagen gäller vid bestämmande, debitering och betalning av nu aktuella kontrollavgifter. skyldighet att ompröva beslut om kontrollavgifter framgår alltså av bestämmelserna i skattebetalningslagen men ska i fortsättningen regleras här. Några bestämmelser om omprövning av andra beslut än beslut om kontrollavgifter finns inte . Däremot innehåller torgkontrollagen, branschkontrollagen och kassaregisterlagen förbud mot att överklaga vitesföreläggande och beslut om kontrollbesök, särskilda kontrollåtgärder och tillsyn. Som nämnts ovan gäller omprövningsskyldigheten enligt 27 § FL även beslut som inte får överklagas. Ett förbud mot överklagande hindrar inte heller att beslutet ändras enligt de befogenheter som utvecklats i praxis och som innebär att avslagsbeslut och betungande beslut normalt får ändras men att gynnande beslut med vissa undantag inte får det. Genom att bestämmelserna om särskild skattekontroll och kassaregister nu flyttas över till förevarande lag ska andra beslut än beslut om kontrollavgifter inte längre omprövas enligt 27 § FL utan enligt den här paragrafen. Vilka beslut ska kunna omprövas? Omprövningsskyldigheten enligt 4 kap. 7 § TL omfattar beslut som kan ha betydelse för beskattningen eller annat ekonomiskt mellanhavande med det allmänna. Eftersom taxeringslagen även gäller vid handläggningen av ärenden om särskilda avgifter ingår beslut om sådana avgifter i omprövningsskyldigheten (1 kap. 1 § TL, prop. 1989/90:74, s. 391). Med att beslut ska ha betydelse för annat ekonomiskt mellan- havande med det allmänna avses t.ex. att den skattskyldige skulle kunna få bidrag eller annat stöd från det allmänna med högre Författningskommentar – skatteförfarandelagen SOU 2009:58 belopp om omprövade sitt beslut (jfr prop. 1989/90:74, s. 413). omprövningsskyldighet enligt 21 kap. 1 § SBL gäller beslut i frågor som kan ha betydelse för betalning eller återbetalning av skatt. Eftersom skattetillägg, förseningsavgifter och kontrollavgifter likställs med skatt är beslut om sådana avgifter omprövningsbara. anser att omprövningsskyldigheten omfattar så gott som samtliga beslut som fattas enligt skatte- betalningslagen (: Handledning för Skattebetalning 2006, s. 646). Skillnaden i uttryckssätt återspeglar knappast någon skillnad i sak. En fråga som har betydelse för beskattningen har mer eller mindre undantagslöst också betydelse för betalning eller åter- betalning av skatt och vice versa. Eftersom uttrycket beskattningen är kortare och lite vidare används det här. Vidare ersätts uttrycket annat ekonomiskt mellanhavande med det allmänna med det något vidare uttrycket annat förhållande mellan enskilda och det allmänna. Det innebär i likhet med att bara är skyldigt att ompröva beslut som har någon rättslig eller faktisk verkan. Det är en grundsats när det gäller besluts överklagbarhet men kommer alltså här även till uttryck när det gäller omprövningsskyldighet (: Förvaltningslagen med kommentarer, 2 u., s. 266, Handledning för taxerinsgförfarandet 1996, s. 206). En nyhet är att omprövningsskyldighet även ska omfatta interimistiska beslut om bevis- och betalningssäkring samt sådana beslut om bevissäkring där granskningsledaren och inte länsrätten är första instans, som t.ex. försegling. Nytt är också att skyldigheten ska omfatta beslut om ersättning i ärenden om skatt. Genom att omprövningsskyldigheten omfattar beslut i frågor som har betydelse för beskattningen eller annat förhållande mellan enskilda och det allmänna råder det ingen tvekan om att nämnda beslut ska omprövas enligt den här paragrafen. Beslut som fattas av verkställer enligt 69 kap. 2 och 13 §§ beslut om bevis- och betalningssäkring. beslut under verkställigheten ska inte omprövas enligt förevarande kapitel. I vilka fall är skyldigt att ompröva beslut och när myndigheten får göra det följer av den allmänna förvaltningsrätten. Om det kan ske obehindrat får dock granskningsledaren verkställa beslut om bevissäkring i verksamhetslokaler. Det är vidare granskningsledaren som enligt 69 kap. 11 § beslutar när handlingar och annat som tagits om hand inte längre behövs och ska återlämnas. Förevarande kapitel om omprövning omfattar granskningsledares beslut under verkställigheten och beslut om huruvida omhändertagna handlingar ska återlämnas. I 4 kap. 7 § andra stycket TL sägs att om något grundläggande beslut om årlig taxering inte har fattats får taxering ske genom om- prövning. Grundläggande beslut om årlig taxering ska enligt 4 kap. 2 § TL fattas före utgången av november månad taxeringsåret. Vi föreslår att termen taxeringsår slopas och att juridiska personer ska deklarera inkomst senast efter beskattningsårets utgång. Om beskattningsåret går ut ska dock inkomst av praktiska skäl inte deklareras utan . Dessutom slår vi samman grundläggande beslut om årlig taxering respektive slutlig skatt till ett beslut benämnt beslut om slutlig skatt. Beslut om slutlig skatt behöver inte fattas före något exakt datum men det måste fattas i sådan tid att beskeden om slutlig skatt kan skickas ut senast den 15 efter beskattningsårets utgång (se kommentaren till 56 kap.). Principen att får besluta på det sätt och inom den tid som gäller för omprövning om något beslut inte har fattats finns även i 21 kap. 2 § andra stycket SBL. På skattebetalnings- området tillämpas s.k. automatiska beslut, vilket innebär att om deklarationen inte lämnas anses skatten ha bestämts till noll kronor. I sådana fall finns det alltså ett grundbeslut att ompröva. Om beslut om preliminär A-skatt inte har fattats kan det dock bli aktuellt med omprövning trots att något tidigare beslut inte fattats enligt 55 kap. 9 §. Befogenheten att besluta på det sätt och inom den tid som gäller för omprövning bör bara gälla beslut som ska fattas inom viss föreskriven tid. Beslut om slutlig skatt ska fattas för varje beskattningsår och i sådan tid att besked om slutlig skatt kan skickas ut till fysiska personer efter beskattningsåret. Om inte beslutat om slutlig skatt men det efter beslutsfristen visar sig att borde ha gjort det ska i likhet med ha befogenhet att besluta på det sätt och inom den tid som gäller för omprövning. Det bör dock framgå av lagtexten att befogenheten enbart omfattar frågor där Skatte- verket är skyldigt att besluta men där verket inte gjort det. Att något beslut om slutlig skatt inte meddelats beror ofta på att den skattskyldige inte deklarerat. I sådana fall utsträcks den ordinära omprövningstiden till enligt 20 §. Om den skattskyldige deklarerar får dock en ordinär omprövning inte beslutas senare än efter deklarationsdagen. I fall den skattskyldige inte deklarerat alls får alltså besluta om slutlig skatt från utgången av det kalenderår då beskattningsåret har gått ut. Bestämmelsen är som redan nämnts enbart tillämplig i fall där verket är skyldigt att fatta ett beslut och alltså inte i fall där verket inte får besluta i en fråga efter en viss tidpunkt, som t.ex. beslut om särskilda avgifter. Inom vilka frister grundbeslut om särskilda avgifter ska fattas ska inte längre regleras i bestämmelserna om omprövning utan i ett eget kapitel, nämligen 52 kap. Bestämmelsen om omprövning i 18 § omfattar därför bara fall där initierar en omprövning av ett grundbeslut till nackdel för den som beslutet gäller. Skattetillägg ska enligt 52 kap. 3 § som huvudregel beslutas senast efter utgången av det kalenderår under vilket beskattningsåret gick ut. Om inte meddelat något beslut inom tvåårsfristen får skattetillägg inte beslutas genom omprövning. En annan sak är vid sen eller utebliven deklaration enligt 52 kap. 4 § får fatta ett grundbeslut om skattetillägg efter tvåårsfristen (jfr 20 §). Tidsfristerna för grundbeslut om förseningsavgift och kontroll- avgift finns också i 52 kap. Även här gäller en tvåårsfrist men den räknas inte från utgången av det kalenderår under vilket beskattningsåret gick ut utan från den dag uppgiftsskyldigheten skulle ha fullgjorts respektive den dag då kontrollen beslutades. Tidsfristen för omprövning är densamma och någon möjlighet att besluta om avgift efter tvåårsfristen finns inte. Bestämmelserna om efterbeskattning gäller bara skatt och det är därför inte möjligt att efter tvåårsfristerna för grundbeslut om särskilda avgifter påföra avgift genom efterbeskattning. Däremot får enligt 52 kap. 5 § besluta om särskild avgift som skatt beslutas genom efterbeskattning. Av 4 kap. 8 § TL och 21 kap. 3 första stycket SBL följer att om en fråga har avgjorts av allmän förvaltningsdomstol, får inte ompröva frågan. Bestämmelserna fick sina nuvarande lydelser i samband med att inrättades (prop. 2002/03:99). Förbudet mot att ompröva frågor som avgjorts av allmän förvaltningsdomstol infördes som dagens omprövnings- förfarande, dvs. 1990 för taxeringsbeslut och indirekt skatt och 1991 för skattebetalningsfrågor och arbetsgivaravgifter (prop. 1989/90:74, s. 402, 442 och 449 samt prop. 1990/91:46, s. 63 och 69). I förarbetena uttalades att inom förvaltningsrätten tillämpas bestämmelser om rättskraft analogt (prop. 1989/90:74, s. 402). Det innebär att i förvaltningsmål som påminner om tviste- eller brottmål, får en fråga som avgjorts av allmän förvaltningsdomstol inte omprövas, s.k. res judicata (: Allmän förvaltningsrätt, 23:e u, s. 71 och 72). Genom förevarande paragraf gäller denna regel generellt inom skatte- förfarandet. Den här bestämmelsen hindrar dock inte att prövar en ny ansökan om t.ex. godkännande för F-skatt eller om anstånd med betalning av skatt. Att en allmän förvaltningsdomstol prövat avslag på en ansökan hindrar alltså inte verket från att pröva en ny ansökan. Däremot får inte ompröva den första ansökan sedan frågan avgjorts av allmän förvaltningsdomstol (RÅ 2005 ref. 42) Av förarbetena framgår även att omprövning inte heller ska ske sedan en fråga efter överklagande har överlämnats till allmän förvaltningsdomstol, s.k. litis pendens. Även denna regel härrör från . Skälet till att regeln inte lagfästes i samband med att omprövningsförfarandet infördes var att den ansågs gälla ändå i förvaltningsprocessen (prop. 1989/90:74, s. 403). Förvaltningsmyndigheters omprövningsskyldighet enligt 27 § FL gäller inte om myndigheten har överlämnat handlingarna i ärendet till en högre instans. I fall där en förvaltningsmyndighet inte är skyldig att ompröva men får ompröva enligt de befogenheter som utvecklats i praxis är dock synen på principen om litis pendens delvis en annan. Huvudregeln är i och för sig att en förvaltningsmyndighet inte heller i dessa fall bör ändra ett överklagat beslut efter det att ärendet överlämnats till allmän förvaltningsdomstol. Från denna huvudregel anses dock avsteg kunna göras i speciella situationer om det är till klar fördel för den enskilde att myndigheten ändrar beslutet i stället för att avvakta utgången av överklagandet (prop. 1985/86:80, s. 77, och –Nerep: Förvaltningsrättens grunder, s. 180, 188 och 233, : Förvaltningslagen med kommentarer, 2 u., s. 345 och 346). Huvudregeln enligt den allmänna förvaltningsrätten är alltså att ett överklagande av ett förvaltningsärende har litispendensverkan. Att det är lagstiftarens avsikt att regeln ska gälla inom skatte- förfarandet är klart men avsåg lagstiftaren också att det skulle vara möjligt att avvika från regeln i fall där det framstår som lämpligt och skäligt med hänsyn till den enskilde? Lagstiftaren var medveten om att det rörde sig om en huvudregel och bör därför ha insett att principen om litis pendens inte var absolut utan att avsteg kunde göras i speciella fall. En rimlig tolkning är därför att lagstiftarens avsikt med att inte lagstifta var att principen inte heller inom skatteförfarandet skulle vara absolut. När det gäller ansökningar om godkännande F-skatt har Regeringsrätten slagit fast att får bifalla en ny ansökan trots att överklagandet av ett tidigare beslut om avslag på en ansökan ännu inte slutligt avgjorts av domstol. Regeringsrätten ansåg att frågan om avsteg från principen om litis pendens skulle bedömas med hänsyn till det aktuella regelsystemets bakgrund och syfte (RÅ 2005 ref. 42). Det kan uppfattas som motsägelsefullt att lagfästa principen om res judicata men inte principen om litis pendens. Båda principerna härrör ju från och anses analogt tillämpliga inom förvaltningsrätten. Undantaget från principen om res judicata som görs i andra stycket och som gäller omprövningar till följd av ny eller ändrad praxis följer dock inte av den allmänna förvaltningsrätten utan gäller bara inom skatteförfarandet. Att i lag göra undantag från en princip som anses gälla enligt den allmänna förvaltningsrätten går knappast utan att lagfästa principen eller att principen i vart fall framgår motsatsvis av föreskriften om Av den anledningen är det motiverat att låta principen om res judicata komma till uttryck i förevarande paragraf. När det gäller principen om ett överklagandes litispendens- verkan finns det inte behov av att avvika från huvudregeln i andra fall än vad som är möjligt enligt den allmänna förvaltningsrätten och det saknas därför skäl att lagfästa principen. Som redogjorts för i kommentaren till 2 § ska gransknings- ledares beslut om bevis- och betalningssäkring omprövas enligt den paragrafen. Det rör sig om beslut som fattas enligt betalningssäkringslagen eller tvångsåtgärdslagen och som i avsaknad av särskilda omprövningsbestämmelser ska omprövas enligt 27 § FL och får omprövas enligt de befogenheter som utvecklats i praxis. Av andra stycket i 27 § FL följer att inte är skyldigt att ändra ett uppenbart oriktigt beslut efter det att handlingarna i ärendet överlämnats till högre instans. Det innebär dock inte att är förhindrat att ändra ett beslut som överlämnats, givetvis under förutsättning att det rör sig om ett beslut som får ändras (prop. 1985/86:80, s. 77 och RÅ 1995 ref. 26). Vissa av besluten om bevis- och betalningssäkring är interi- mistiska i den mening att och senast ska ansöka hos länsrätten om aktuell säkringsåtgärd (45 kap. 15 § och 46 kap. 12 §). Att handlingarna i ärendet överlämnas till länsrätten genom ansökan av och inte efter överklagande spelar ingen roll utan även i ansökansfallen kan en litispendenssituation uppkomma. Uppkommer en sådan situation bör granskningsledaren normalt inte ompröva det underställda beslut, såvida det inte rör sig om ett speciellt fall och en omprövning skulle vara till klar fördel för den enskilde jämfört med att avvakta länsrättens prövning. Ändrar granskningsledaren beslutet bör givetvis ansökan återkallas i motsvarande mån. Här görs undantag från förbudet i första stycket mot att ompröva frågor som avgjorts av en allmän förvaltningsdomstol. Detta undantag från principen om res judicata för omprövningar till följd av ändrad praxis infördes som dagens omprövnings- förfarande, dvs. 1990 för taxeringsbeslut och indirekt skatt och 1991 för skattebetalningsfrågor och arbetsgivaravgifter (prop. 1989/90:74, s. 315, 404, 405, 442 och 449 samt prop. 1990/91:46, s. 63 och 70). Att får ompröva beslut av länsrätt eller kammarrätt som avviker från rättstillämpningen i ett senare regeringsrättsavgörande följer av 4 kap. 12 § TL, som har behållit sin ursprungliga lydelse och 21 kap. 3 § tredje stycket SBL. Bestämmelserna i 21 kap. 3 § SBL fick sin nuvarande lydelse 2003 men undantaget från principen om res judicata har aldrig ändrats (prop. 2002/03:99 och prop. 2002/03:128). Bakgrunden till undantaget för ny eller ändrad praxis är att den som inte överklagat har möjlighet att vid ändrad praxis få rättelse genom att begära omprövning, så vida inte tiden för omprövning gått ut.