sou · GXB338 · 2009-04-24 00:00:00 — 21RÅ 1995 ref. 70. kommer , enbart erbjuda bistånd i form av t.ex. en tågbiljett tillbaka till den kommun som den enskilde senast vistades i. Regeringsrätten har slagit fast att en person som inte har sitt egentliga bo och hemvist i endast har rätt till bistånd vid en akut nödsituation.22 Vistelsekommunen har i dessa fall främst ansvar för sådan hjälp som behövs för att den enskilde ska kunna återvända till det land där han eller hon är bosatt. Om den enskilde inte kan eller vill återvända , t.ex. på grund av sjukdom, är vistelsekommunen skyldig att bistå med sådana akuta stöd- och hjälpinsatser som den enskilde behöver till dess att han eller hon kan återvända hem. När upphör vistelsekommunens ansvar? Vistelsekommunens ansvar upphör när den enskilde inte längre vistas i kommunen. Kommunen kan dock i vissa fall behålla ansvaret trots att den enskilde inte längre vistas där. Det gäller om kommunen har placerat den enskilde i en annan kommun enligt 16 kap. 2 § första stycket SoL eller det annars finns särskilda föreskrifter i SoL. Vidare kvarstår ansvaret för beviljade insatser till dess att beslutet har upphört att gälla eller ärendet har flyttats över till en annan kommun. I rättsfallet RÅ 1987 ref. 174 har Regeringsrätten funnit att kommunens ansvar kan kvarstå även i andra fall. Rättsfallet gällde en cancersjuk man som lagt in sig på en klinik i för antroposofisk terapi. Hans hustru, som också hade följt med, fick behandling för svårartade allergibesvär. Makarna ansökte om bistånd till betalning av lån samt vård , medicin- och resekostnader. Den sociala distriktsnämnden avslog ansökan med motiveringen att makarna inte vistades i kommunen. Regeringsrätten uttalade att den omständligheten att vistelsen i kommunen avbrutits på grund av utlandsresan inte behövde medföra att kommunen var fri från ansvar enligt SoL. Ett sådant ansvar måste anses föreligga så länge den hjälpbehövande är att betrakta som bosatt i kommunen i den meningen att han eller hon där har kvar sitt egentliga bo och hemvist. 22 RÅ 1995 ref. 70. Regeringsrättens dom har kritiserats för att innebära en alltför extensiv tolkning av SoL såvitt gäller rätten till bistånd för kommunmedlemmar under deras vistelse utomlands.23 Vi anser att Regeringsrätten har utsträckt vistelsekommunens ansvar alltför långt i nämnda rättsfall. Enligt vår uppfattning bör stöd- och hjälpinsatser, med undantag för vad som anges nedan, inte kunna beviljas till personer som befinner sig utomlands, eftersom de inte vistas i någon kommun i . I dessa fall kan dock lagen (2003:491) om konsulärt ekonomiskt bistånd vara tillämplig. JO har uttalat att ett barn får presumeras ha samma vistelsekommun som sina vårdnadshavare.24 Det innebär att barnet får anses vistas i den kommun där vårdnadshavarna befinner sig. Det är dock oklart om detta även kan anses gälla när barnet befinner sig utomlands och vårdnadshavarna befinner sig i . Såsom framgår av avsnitt 3.1.5 föreslår vi att en kommun som har beviljat stöd och hjälpinsatser som avser bl.a. ett barn bör ha behörighet att besluta om ytterligare insatser även om barnet inte längre vistas i kommunen, dvs. även om han eller hon befinner sig utomlands. 3.1.3Om den enskilde är bosatt i en annan kommun ska vistelsekommunens ansvar vara begränsat Vårt förslag: Om den enskilde är bosatt i en annan kommun ska vistelsekommunens ansvar vara begränsat till akuta stöd- och hjälpinsatser. För andra än akuta insatser ska bosättningskommunen ansvara. Om den enskilde är bosatt i en annan kommun anser vi att det är rimligt att vistelsekommunens ansvar är begränsat till akuta stöd- och hjälpinsatser. För andra än akuta insatser bör bosättningskommunen ansvara. Vi uppfattar att denna tillämpning av ansvarsfördelningen redan är etablerad bland många kommuner. Den föreslagna bestämmelsen är endast tillämplig när det är klarlagt att den enskilde är bosatt i en annan kommun. Om det är oklart i vilken kommun den enskilde ska anses bosatt har, som vi 23Svenska , Biståndsrätten i praxis, 1990. 24JO 1994/95 s. 277. redan framhållit, vistelsekommunen fullt ansvar till dess att frågan är utredd. Bestämmelsen påverkar inte den enskildes rätt till bistånd enligt 4 kap. 1 § SoL. Om den enskilde behöver andra än akuta insatser ankommer det på vistelsekommunen att hänvisa den enskilde till bosättningskommunen samt att avslå ansökan i den delen. Bosättningskommunen är dock inte skyldig att tillhandahålla insatser i vistelsekommunen, utan avgör själv hur dess beslut ska verkställas. För att få tillgång till andra än akuta insatser kan den enskilde således vara tvungen att återvända till bosättningskommunen. Om kommunerna inte är överens om ansvarsfördelningen kan de, som vi föreslår i avsnitt 3.2, vända sig till för att få ett beslut i frågan. Om den enskilde inte har sitt egentliga bo och hemvist i , har han eller hon endast rätt till bistånd vid en akut nödsituation.25 Med bosättningskommun avses den kommun där den enskilde är stadigvarande bosatt. Eftersom en person som huvudregel ska vara folkbokförd där han eller hon är bosatt (6 § FBL) kan man i flertalet fall utgå från att en person är bosatt på den ort där han eller hon är folkbokförd. Det förekommer dock att personer inte är folkbokförda där de är bosatta (t.ex. kvarskrivna personer) och folkbokföringen kan därför inte vara utslagsgivande. En person som kan anses vara bosatt i flera kommuner bör anses bosatt där han eller hon har sin starkaste anknytning. Detsamma gäller en person som är hemlös.26 Vid prövningen av var den enskilde ska anses ha sin starkaste anknytning får en samlad bedömning göras utifrån: var den enskilde oftast tillbringar sin dygnsvila, var den enskildes familj eller anhöriga är bosatta, var den enskilde har sitt arbete eller sin sysselsättning, var den enskilde har sitt sociala nätverk i övrigt, om den enskilde har eller haft kontakt med i någon kommun, 25RÅ 1995 ref. 70. 26En person anses hemlös i detta avseende om han eller hon är hänvisad till akutboende, härbärge, jourboende eller är uteliggare, se avsnitt 3.7.1. utformningen av de olika bostäderna, samt den enskildes egen uppfattning. Ingen av ovanstående punkter har företräde framför de andra, utan en bedömning måste göras i varje enskilt fall. kan det även vara motiverat att bortse från en eller flera av punkterna. När övergår en vistelsekommun till att bli bosättningskommun? Om en person väljer att stanna kvar i vistelsekommunen trots att han eller hon kan återvända till bosättningskommunen, uppstår frågan när vistelsekommunen övergår till att bli bosättningskommun. En person som själv ordnar ett stadigvarande boende i vistelsekommunen bör i regel anses bosatt där . Om den enskilde däremot endast har rätt att disponera boendet - högst - eller om boendet av annan anledning inte kan betraktas som stadigvarande - t.ex. på grund av att det är extremt trångbott - bör vistelsekommunen inte bli att betrakta som bosättningskommun. En person som på eget initiativ flyttar till en kommun utan någon planering för sitt boende kan inte anses bosatt där i denna mening. Detta på grund av att en person, enligt vår uppfattning, inte kan flytta till hemlöshet. Den enskilde har ett eget ansvar för sin situation och därmed en skyldighet att planera för en flyttning. Vi anser därför att den enskilde i en sådan situation får anses vara fortsatt bosatt i sin tidigare bosättningskommun, åtminstone . Hur lång en sådan övergångsperiod ska vara måste bedömas från fall till fall med hänsyn till den enskildes anknytning till berörda kommuner. En person som har vistats i kommunen - - och avser att stanna där tills vidare, får dock enligt vår mening anses vara bosatt i den kommunen. Det gäller oavsett om den enskilde har ordnat ett stadigvarande boende eller inte. Om ärendet involverar barn måste barnets situation särskilt uppmärksammas och hänsyn tas till vad barnets bästa kräver.27 27 1 kap. 2 § SoL. Akuta stöd- och hjälpinsatser Med akuta stöd- och hjälpinsatser avses i första hand sådana insatser som krävs för att den enskilde ska kunna återvända till sin bosättningskommun, t.ex. hjälp att arrangera en hemresa. Det kan även röra sig om logi eller matpengar fram till avresan. Om den enskilde inte kan eller vill återvända , har vistelsekommunen kvar ansvaret för akuta stöd- och hjälpinsatser så länge den enskilde befinner sig i kommunen. Akuta stöd- och hjälpinsatser ska vara utformade så att de tillförsäkrar den enskilde en skälig levnadsnivå som han eller hon vistas i kommunen. Eftersom vistelsen är begränsad bör dock den enskilde i regel vara tillförsäkrad en skälig levnadsnivå under tämligen enkla förhållanden. Anledningen till att vi har valt begreppet akuta stöd- och hjälpinsatser och inte t.ex. begreppet omedelbara insatser, som används i lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) och hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), HSL, är bl.a. att Regeringsrätten har använt begreppet bistånd i akuta nödsituationer i ett antal avgöranden.28 Vi anser därför att begreppet är tämligen vedertaget inom . Om den enskilde kan antas behöva andra än akuta insatser, bör vistelsekommunen överväga att underrätta bosättningskommunen om detta. För att en sådan underrättelse ska få göras krävs i regel att den enskilde ger sitt samtycke till att uppgifterna lämnas vidare.29 Om ärendet rör ett barn ska vistelsekommunen överväga om en anmälan enligt 14 kap. 1 § SoL ska göras till bosättningskommunen. Socialtjänstsekretessen utgör i dessa fall inget hinder mot att uppgiften lämnas till bosättningskommunen.30 Socialtjänstsekretessen hindrar inte heller att uppgift om enskild person, eller närstående till honom eller henne lämnas till bosättningskommunen om det behövs för att ge den enskilde nödvändig vård, behandling eller annat stöd och han eller hon inte har fyllt . Detsamma gäller om den enskilde fortgående missbrukar alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel, vårdas med stöd av lagen 28RÅ 1995 ref. 70, RÅ 1996 ref. 13 och RÅ 1996 not. 297 kap. 4 § och 14 kap. 4 § SekrL. 3014 kap. 1 § SekrL. (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) eller lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård (LRV), eller är gravid och det behövs för en nödvändig insats till skydd för det väntade barnet.31 3.1.4 Vistelsekommunens ansvar i vissa fall Vårt förslag: Vistelsekommunen ska ansvara för stöd- och hjälpinsatser till en person som avser att vistas i kommunen för en begränsad tid och till följd av hög ålder, funktionsnedsättning eller allvarlig sjukdom har behov av sådana insatser för att kunna genomföra vistelsen. Vi har tidigare föreslagit att vistelsekommunens ansvar ska vara begränsat till akuta stöd- och hjälpinsatser om den enskilde är bosatt i en annan kommun. Bosättningskommunen ska i dessa fall ansvara för andra än akuta insatser. Bosättningskommunen har dock ingen skyldighet att tillhandahålla insatser i vistelsekommunen, utan avgör själv hur dess beslut ska verkställas. En konsekvens av detta är att personer som behöver andra än akuta stöd- och hjälpinsatser kan tvingas återvända till bosättningskommunen för att få tillgång till dessa. För att personer som är beroende av stöd- och hjälpinsatser ska kunna genomföra en vistelse utanför bosättningskommunen, t.ex. i sommarstugan, föreslår vi att vistelsekommunens ansvar i vissa fall inte ska vara begränsat till akuta stöd- och hjälpinsatser, trots att den enskilde är bosatt i en annan kommun. Som framgår senare anser vi det vara ett sämre alternativ att låta ansvaret i dessa fall vila på bosättningskommunen. Den föreslagna bestämmelsen är tillämplig då en person avser att vistas i en kommun för en begränsad tid, men till följd av hög ålder, funktionsnedsättning eller allvarlig sjukdom har behov av stöd- och hjälpinsatser för att kunna genomföra vistelsen. Vistelsekommunen ska i dessa fall ha fullt ansvar för att den enskilde får behövliga stöd- och hjälpinsatser under vistelsen. De insatser som främst torde bli aktuella är hemtjänst, men den enskilde kan även ha behov av t.ex. ledsagning eller andra insatser som behövs för att han eller hon ska vara tillförsäkrad en skälig levnadsnivå under vistelsen. 31 14 kap. 2 § nionde stycket SekrL. Begreppet hög ålder, funktionsnedsättning eller allvarlig sjukdom har samma innebörd som i nuvarande 2 kap. 3 § SoL. Begreppet för en begränsad tid syftar på sådana vistelser som är avgränsade i tiden, det kan röra sig om . Vistelsen ska dock inte pågå tills vidare. Bestämmelsen omfattar endast sådana tillfälliga vistelser som sker på den enskildes egna initiativ. Flera kommuner har beskrivit att de har svårt att planera sin verksamhet på grund av att de personer som behöver stöd- och hjälpinsatser under en tillfällig vistelse ofta har dålig framförhållning med sina ansökningar. Vi har därför övervägt att föreslå en ansökningsfrist inför tillfälliga vistelser i en annan kommun. Vi anser emellertid att en i lag föreskriven ansökningsfrist skulle vara förenad med flera nackdelar. Till exempel kan kommunen behöva träffa den enskilde för att bedöma hans eller hennes behov av insatser, vilket innebär att fristen inte skulle ha någon praktisk betydelse i dessa fall. Det kan även diskuteras vad som skulle gälla om den enskilde gav in sin ansökan för sent eller om den var ofullständig. Skulle den enskilde i så fall ha förlorat sin rätt till insatser eller endast ha rätt till akuta insatser? Oavsett vilket finns en risk att det uppkommer nya svåra gränsdragningsproblem. Vi har därför inte funnit skäl att föreslå en ansökningsfrist. I sammanhanget bör framhållas att det inte finns något hinder mot att den enskilde ger in sin ansökan till den blivande vistelsekommunen i förväg.32 Ansökan kan vara såväl skriftlig som muntlig. Det finns inte heller något hinder mot att kommunen tar kontakt med den enskilde, t.ex. om han eller hon vanligtvis brukar tillbringa sommaren i kommunen. Om den enskilde däremot ansöker om insatser först då han eller hon har påbörjat sin vistelse i kommunen, finns det ingen skyldighet för vistelsekommunen att tillhandahålla alla de insatser som den enskilde har ansökt om. Kommunen måste i en sådan situation först utreda och fatta beslut om vilka insatser som behövs. , som kanske pågår i två, , är kommunen dock skyldig att ta ställning till behovet av och tillhandahålla de insatser som den enskilde har ett akut behov av. 32 RÅ 2008 ref. 18. Bör ansvaret i stället åvila bosättningskommunen? Vi har övervägt möjligheten att ålägga bosättningskommunen en skyldighet att verkställa stöd- och hjälpinsatser i den kommun där den enskilde vistas tillfälligt. Den enskilde skulle således kunna ta med sig sitt beslut och ha rätt till samma insatser oavsett var i landet han eller hon befinner sig.33 Ett sådant system kan förefalla praktiskt för den enskilde och underlätta för honom eller henne att röra sig mellan olika kommuner. Den enskilde skulle t.ex. inte behöva ansöka om insatser i olika kommuner, utan endast behöva vända sig till sin ordinarie biståndsbedömare. Det skulle även öppna upp för en vidare tillämpning av lagen (2008:962) om valfrihetssystem (LOV). finns ett antal problem med en sådan lösning. Ett problem är att den enskildes behov av hemtjänst i hög grad beror på den fysiska miljö som han eller hon befinner sig i. Den enskilde kan behöva helt eller delvis andra insatser i t.ex. sin sommarstuga jämfört med i sitt ordinarie boende. Sommarstugan kanske inte är handikappanpassad och det kan även finnas skillnader i närmiljön som påverkar hans eller hennes förmåga att klara sig utan hjälp. Den enskilde skulle med andra ord inte kunna ta med sig ett beslut om hemtjänst, utan bosättningskommunen skulle troligen vara tvungen att göra en ny bedömning varje gång han eller hon avsåg att vistas i en annan kommun. Eftersom biståndsbedömaren kan behöva se den miljö som den enskilde kommer att vistas i, skulle det kunna bli aktuellt med tidskrävande och kostsamma resor till andra kommuner. Även om de tillfälliga vistelsekommunerna skulle kunna hjälpa till med viss utredning, kan det inte uteslutas att bosättningskommunens biståndsbedömare ändå måste ta sig till vistelsekommunerna i vissa fall. Vidare måste beaktas att det under en tillfällig vistelse kan uppkomma helt nya behov, t.ex. på grund av att den enskildes hälsa försämras. Bosättningskommunens möjlighet att snabbt kunna bedöma den enskildes behov av nya insatser är begränsad i en sådan situation. En annan omständighet som måste beaktas är de problem som kan uppkomma när bosättningskommunen ska verkställa ett beslut om hemtjänst i en annan kommun. Även om bosättningskommunen har möjlighet att sluta avtal med vistelsekommunen enligt 33 har i sitt slutbetänkande (SOU 2008:77 s. 725) föreslagit en bestämmelse som gör det möjligt för en kommun att verkställa ett beslut om insats i en annan kommun och behålla ansvaret för den enskildes LSS-insatser. För att den föreslagna bestämmelsen ska få tillämpas krävs dock att det föreligger särskilda skäl. 2 kap. 5 § SoL om utförandet av insatserna, är det inte säkert att vistelsekommunen kan eller vill sluta ett sådant avtal. Flera av de kommuner som vi har varit i kontakt med har beskrivit att de har mycket svårt att få tag i personal, särskilt . En kommun har t.ex. haft så svårt att få tag i personal att såväl kommunens socialchef som övriga chefer inom socialförvaltningen har varit tvungna att arbeta i det direkta vårdarbetet. En annan kommun har över huvud taget inte fått tag i personal och därför inte kunnat verkställa sina beslut. Det är förståeligt om kommuner med sådana rekryteringsproblem inte kan eller vill sluta avtal med andra kommuner. Då det i vissa kommuner inte heller finns privata utförare som bosättningskommunen kan anlita för att utföra insatsen, kan bosättningskommunen ytterst bli tvungen att skicka egen personal för att verkställa besluten. Vistelsekommunen skulle visserligen kunna åläggas en skyldighet att bistå bosättningskommunen med verkställigheten, men med tanke på de rekryteringsproblem som finns i vissa kommuner skulle en sådan skyldighet leda till nya problem. Till exempel kan diskuteras vilken kommun som skulle vara skyldig att betala särskild avgift enligt 16 kap. 6 a § SoL om vistelsekommunen inte kan verkställa ett beslut inom skälig tid på grund av personalbrist. Det kan även uppstå oklarhet i fråga om vilken kommun som skulle vara skyldig att göra anmälningar, dvs. anmälningar enligt 14 kap. 2 § SoL, samt vilken kommun som skulle ha ansvaret enligt arbetsmiljölagen. Vi anser följaktligen att övervägande skäl talar mot att bosättningskommunen ska ansvara för stöd- och hjälpinsatser i dessa fall. Frågan om bosättningskommunen ska ersätta vistelsekommunen för hemtjänst till personer som vistas tillfälligt i kommunen behandlas i avsnitt 3.8. 3.1.5Behörighet att fatta beslut trots att den enskilde inte längre vistas i kommunen Vårt förslag: En kommun som har beviljat stöd- och hjälpinsatser som avser ett barn eller en missbrukare ska ha behörighet att besluta om ytterligare insatser även om barnet eller missbrukaren inte längre vistas i kommunen. Som vi beskrivit i avsnitt 3.1.2 upphör vistelsekommunens ansvar när den enskilde inte längre vistas i kommunen. Ansvaret kan dock kvarstå i vissa situationer trots att vistelsen har upphört. Till exempel föreskrivs i 11 kap. 4 § SoL att socialnämnden är skyldig att slutföra en utredning om barn enligt 11 kap. 2 § SoL och fatta beslut i ärendet även om barnet byter vistelsekommun. Detsamma gäller om en utredning inletts enligt 11 kap. 1 § SoL och ärendet avser vård av missbrukare. När kommunen har slutfört en utredning enligt 11 kap. 1 eller 2 § SoL och fattat beslut i ärendet, finns det inget lagstöd för att kommunen ska kunna besluta om ytterligare insatser om den enskilde lämnar kommunen.34 Regeringsrätten har emellertid ansett att den kommun där den enskilde befinner sig när ett hjälpbehov uppkommer, är behörig att vidta nödvändiga åtgärder så länge samma hjälpbehov kvarstår, oavsett om den hjälpbehövande finns kvar i kommunen eller inte (RÅ 1989 ref. 50). Det nämnda rättsfallet gällde en flicka som hade blivit omhändertagen med stöd av 6 § lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Frågan i målet var om kommunen hade behörighet att besluta om omhändertagandet trots att flickan vid den aktuella tidpunkten inte längre vistades i kommunen och att hennes vårdnadshavare var bosatt i en annan kommun. Regeringsrätten uttalade att de allmänna föreskrifterna om kommunernas ansvar i då gällande 2 och 3 §§ SoL bör tolkas så att socialnämnden i den kommun, där den enskilde befinner sig när ett hjälpbehov uppkommer, är behörig att vidta nödvändiga åtgärder. Denna behörighet får anses bestå så länge samma hjälpbehov kvarstår, oavsett om den hjälpbehövande finns kvar i kommunen eller inte. Behörigheten upphör först om ärendet flyttas över till socialnämnden i en annan kommun. Detta utesluter dock inte att en annan kommun kan vara skyldig att bevilja den enskilde vård och hjälp om denne vistas i kommunen. Regeringsrätten har således gjort skillnad mellan kommunens behörighet och skyldighet att vidta åtgärder. Det kan dock diskuteras om denna behörighet ska anses gälla generellt eller endast vid ingripanden enligt LVU.35 Vi anser inte att det finns behov av en generell behörighet för kommunerna att vidta åtgärder för personer som inte längre vistas i 34Särskilda regler gäller om kommunen har placerat den enskilde i en annan kommun, se 2 § första stycket SoL. 35Jfr , Ekonomiskt bistånd, 2003, s. 122. Däremot anser vi att SoL behöver kompletteras med en bestämmelse som ger kommunerna en särskild behörighet i ärenden som gäller barn och missbrukare, eftersom de är särskilt utsatta och kan vara i behov av skyndsamma insatser. Vi föreslår därför att en kommun som har beviljat stöd- och hjälpinsatser som avser ett barn eller en missbrukare får besluta om ytterligare insatser även om den enskilde inte längre vistas i kommunen. Den föreslagna bestämmelsen ger kommunen en behörighet men innebär ingen skyldighet att besluta om ytterligare insatser. Bestämmelsen förutsätter inte att de tidigare beviljade stöd- och hjälpinsatserna fortfarande pågår. Det saknar således betydelse om insatserna avslutades för t.ex. eller en månad sedan. För insatser som avslutats betydligt längre tillbaks i tiden kan dock antas att kommunerna inte kommer att ha samma behov av att tillämpa behörigheten. Bestämmelsen kan t.ex. bli aktuell om en tonåring rymmer hemifrån eller en missbrukare avbryter en missbruksbehandling. Tanken är att den enskilde, även om han eller hon befinner sig i en annan kommun, ska kunna vända sig till sin ordinarie handläggare och på så sätt snabbare få stöd och hjälp. Bestämmelsen fyller även en viktig funktion i de fall då det finns anledning att vidta tvångsåtgärder enligt LVU eller lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). Den kommun som redan är insatt i den enskildes bakgrund och behov kan i en sådan situation väntas ha bättre förutsättningar att snabbt fatta beslut om de åtgärder som behövs. Bestämmelsen kan även tillämpas om den enskilde befinner sig utomlands. Den fyller därmed en viktig funktion vid gränsöverskridande samarbete med i andra länder. Bestämmelsen medför ingen inskränkning i vistelsekommunens ansvar. 3.2.1Frågan om ansvarig kommun får avgöras av Vårt förslag: Om två eller flera kommuner inte är överens om vem som är ansvarig för att bistå en enskild person, får de begära att avgör frågan. Vi har fått en samstämmig bild av representanter från kommuner, länsstyrelser, frivilligorganisationer m.fl. att det ofta förekommer diskussioner och tvister om vilken kommun som ska ansvara för personer som har svag anknytning till den kommun där de vistas.