sou · GWB358d5 · 2009-01-01 00:00:00 — För att det inte ska råda någon tvekan om det anges att paragrafen även gäller när allmänna ombudet överklagar ett beslut om skatte- tillägg som meddelats som beslutet om efterbeskattning och yrkar ändring till nackdel för den som påförts skattetillägg. Bestämmelsen i 25 § ersätter 6 kap. 9 § TL och 22 kap. 8 § första stycket SBL där det sägs att om allmänna ombudet överklagar ett beslut i en fråga som har lett till skattetillägg, ska ombudet ta upp frågan om skattetillägg. Det är oklart om dagens bestämmelser gäller när allmänna ombudet överklagar till fördel för den som beslutet gäller (: Handledning för taxeringsförfarandet, 1996, s. 313 och Handledning för skattebetalning 2008, s. 707). Bestämmelsen bör hur som helst inte omfatta fall där allmänna ombudet överklagar till fördel. Det beror på att det är självklart att , om ett sådant överklagande bifalls, ska sätta ned skattetillägget i enlighet med domen. Med andra ord finns det ingen poäng med att det allmänna ombudet för talan om skatt och skattetillägg när det skattebeslut som föranlett tillägget överklagas till fördel för den skattskyldige. En sådan samtidig talan kan dessutom vara till nackdel för den skattskyldige eftersom frågan om skattetillägg då blir rättskraftigt avgjord. Den skatt- skyldige förlorar därmed möjligheten att senare begära omprövning eller överklaga. Till skillnad från sägs därför här uttryckligen att allmänna ombudet enbart ska föra talan när han eller hon överklagar ett beslut som föranlett skattetillägg till nackdel för den som beslutet gäller. Med avses att det allmänna ombudet måste väcka frågan om skattetillägg innan domstolen avgör skattefrågan eller om tiden för överklagande av beslutet om skattetillägg hinner gå ut innan skattefrågan avgörs inom tiden för överklagande. Om allmänna ombudet inte gör det får skattetilläggsbeslutet laga kraft (: Handledning för skattebetalning 2008, s. 707). Dagens bestämmelser gäller även förseningsavgift. Ett beslut om skattetillägg har nästan uteslutande samband med ett beslut i en skattefråga. Något sådant samband finns inte mellan beslut om förseningsavgift och andra beslut. Detsamma gäller beslut om kontrollavgift. Med hänsyn härtill omfattar bestämmelsen enbart skattetillägg. Det behövs inte sägas särskilt att allmänna ombudets överklagande ska vara skriftligt I 6 kap. 8 § TL sägs att allmänna ombudets överklagande ska vara skriftligt. Någon sådan bestämmelse finns inte i skattebetalnings- lagen. Av 3 § FPL framgår att ett överklagande till allmän förvaltnings- domstol ska vara skriftligt. Paragrafen räknar även upp vissa uppgifter som överklagandet ska innehålla, som t.ex. adress, telefonnummer m.m. Enligt 4 § FPL ska den klagande dessutom ange vad som yrkas och de omständigheter som åberopas till stöd för yrkandet. Är ett överklagande så ofullständigt att det inte kan läggas till grund för prövning i sak eller uppfyller inte överklagandet föreskrifterna i 3 § FPL, får rätten förelägga klaganden att avhjälpa bristerna med påföljd att överklagandet annars inte tas upp till prövning. Vi gör när det gäller enskildas överklaganden bedömningen att det inte behöver sägas särskilt att ett överklagande från den som beslutet gäller ska vara skriftligt utan bestämmelserna i förvalt- ningsprocesslagen är tillräckliga. Skälet till att krav på skriftlighet hamnade i taxeringslagen var att Lagrådet ville ha en koppling till 3 § FPL45 eftersom det, så vitt Lagrådet kände till, var första gången 45 Ordet överklagandet finns inte i 3 § FPL utan där nämns ansökan, besvär, underställning och annan åtgärd samt ansöknings- eller besvärshandling. som ordet överklagandet användes i betydelsen skrivelsen med överklagandet (prop. 1989/90:74, s. 415, 612 och 613). Även när det gäller allmänna ombudet är det tillräckligt att kravet på skriftlighet följer av 3 § FPL. Den ordningen gäller enligt alla lagar på skatteförfarandeområdet förutom taxerings- lagen. Någon bestämmelse om att allmänna ombudet får överklaga beslut till fördel för den skattskyldige behövs inte Enligt 6 kap. 9 a § TL och 22 kap. 8 § andra stycket SBL får allmänna ombudet inom den för ombudet gällande tiden för överklagande föra talan till den skattskyldiges förmån. Ombudet har då samma behörighet som den skattskyldige. Om det allmänna ombudet för det allmännas talan i en fråga om ersättning följer det av 2 § andra stycket ersättningslagen att allmänna ombudet även får föra talan till den skattskyldiges förmån, dvs. överklaga till fördel för den som ersättningsärendet gäller. Den paragrafen har aldrig ändrats (prop. 1988/89:126, s. 25). Förvaltningsmyndigheters beslut får överklagas av den som beslutet angår om det har gått honom eller henne emot. Av 2 och 3 §§ följer att allmänna ombudet får överklaga beslut i en fråga som har betydelse för beskattningen eller annat förhållande mellan enskilda och det allmänna. I 2 § andra stycket nämnda paragraf sägs att den som beslutet gäller får överklaga även om beslutet inte är till nackdel. Bestämmelsen behövs för att en skattskyldig ska kunna överklaga när beslutat i enlighet med deklarerade uppgifter. Frågan är om ett beslut av kan anses ha gått det allmänna ombudet emot. Föreskrifterna i 6 kap. 9 a § TL och 22 kap. 8 § andra stycket SBL tyder nämligen på att lagstiftaren ansett att allmänna ombudets rätt att överklaga beslut enbart inkluderar en rätt att överklaga beslut som kan anses ha gått ombudet emot. Detsamma kan sägas om regleringen i ersättningslagen. I utgångsläget är allmänna ombudet neutralt till alla beslut som fattar. Där är först när allmänna ombudet överklagar som han eller hon redovisar sin inställning, dvs. vilket beslut som bör fattas i den fråga som överklagandet gäller. Om det allmänna ombudet överklagar beslut blir ombudet den skatt- skyldiges motpart i länsrätten (12 §). Länsrättens beslutet kan därför vara till fördel eller nackdel för det allmänna ombudet. Om länsrätten bifaller överklagandet följer det av 33 § andra stycket FPL att det allmänna ombudet inte får överklaga länsrättens beslut. Den förvaltningsrättsliga principen om att ett beslut ska ha gått parten emot för att denne ska få överklaga går inte att tillämpa på allmänna ombudets rätt att överklaga beslut. Av själva syftet med funktionen allmänt ombud följer dock att allmänna ombudet får överklaga alla beslut. Det behövs därför ingen bestämmelse om att allmänna ombudet får överklaga beslut till fördel för den som beslutet gäller. Däremot behövs det en bestämmelse om att allmänna ombudet får överklaga länsrättens och kammarrättens beslut till fördel för den som beslutet gäller. Den ges i 31 §. Allmänna ombudets befogenhet att hos länsrätten begära att arbetsgivaravgifter, skatteavdrag och indirekt skatt ska betalas behövs inte Enligt 22 kap. 9 § första stycket SBL får det allmänna ombudet hos länsrätten begära att en arbetsgivare ska betala arbetsgivaravgifter och skatteavdrag samt att en skattskyldig ska betala mervärdesskatt och punktskatt. Bestämmelsen fanns med i den ursprungliga lydelsen av skattebetalningslagen men befogenheten gällde då Riks- skatteverket. När ersatte och de tio skattemyndigheterna och funktionen allmänt ombud inrättades övergick befogenheten till det allmänna ombudet. utvidgades bestämmelsen till att även avse punktskatt (prop. 2002/03:99, s. 307). Tanken bakom bestämmelsen måste vara att om inte fattat något beslut om arbetsgivaravgifter, skatteavdrag, mervärdesskatt och punktskatt så finns det inget beslut för det allmänna ombudet att överklaga. Frågan är dock om det är korrekt. Beslut om arbetsgivaravgifter, skatteavdrag, mervärdesskatt och punktskatt fattas genom s.k. automatiska beslut. Om en skattedeklaration lämnas i rätt tid och på rätt sätt anses ett beslut om skatten ha fattats i enlighet med deklarationen. Om någon skattedeklaration inte har lämnats eller om någon skatt inte har redovisats i deklarationen anses skatten ha beslutats till noll kronor. Det nu sagda innebär i princip att alla beslut om arbetsgivar- avgifter, skatteavdrag, mervärdesskatt och punktskatt som fattas efter deklarationstidpunkten är omprövningsbeslut. Om efter deklarationstidpunkten konstaterar att någon som inte redovisat arbetsgivaravgifter ska betala arbetsgivaravgifter kommer verket att ompröva det nollbeslut som anses fattat automatiskt. Finns det ett nollbeslut att ompröva finns det ett nollbeslut att överklaga. Även om det finns ett konstruerat nollbeslut att överklaga är det inte givet att det allmänna ombudet bör överklaga och yrka att t.ex. arbetsgivaravgifter ska tas ut. Om allmänna ombudet anser att arbetsgivaravgifter bör tas ut är det lämpligt att ombudet först ber att utreda och överväga frågan. Beslutar verket att inte ompröva, dvs. att inte ta ut arbetsgivaravgifter, kan allmänna ombudet överklaga det beslutet. Med en annan ordning än den nu beskrivna skulle länsrätten i praktiken bli första instans och behöva besluta i frågor som varken är utredda eller omprövade av . En bärande princip i förfarandet för omprövning och överklagande är att länsrätten enbart ska pröva frågor som omprövats av (prop. 1989/90:74, s. 319). Mot den bakgrunden bör allmänna ombudet inte få överklaga automatiska nollbeslut utan det bör krävas att först utreder frågan och i ett beslut tar ställning till om det finns skäl för omprövning. Noteras bör också att om utreder och överväger att ompröva till nackdel men beslutar att inte göra det bör verket enligt 21 § FL underrätta den skattskyldige om beslutet (jfr : Förvaltningslagen med kommentarer, 2 u., s. 244 och prop. 1989/90:74, s. 415). Mot bakgrund av det som anförts förs bestämmelsen i 22 kap. 9 § SBL inte över hit. Allmänna ombudet behöver inte befogenhet att hos länsrätten begära att skattetillägg tas ut I 22 kap. 9 § andra stycket SBL sägs att allmänna ombudet får, på det sätt som gäller för överklagande, hos länsrätten begära att skattetillägg tas ut. Bestämmelsen fanns med i den ursprungliga lydelsen av skattebetalningslagen men befogenheten gällde då . När ersatte och de tio skattemyndigheterna och funktionen allmänt ombud inrättades övergick befogenheten till det allmänna ombudet. utvidgades bestämmelsen till att även avse punktskatt (prop. 2002/03:99, s. 307). Bestämmelsen härrör från 44 § lagen om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare där det föreskrevs att Riksskatte- verket i den ordning som gäller för överklagande får yrka hos länsrätten att avgiftstillägg tas ut. I den ursprungliga bestämmelsen tillkom befogenheten den tidens allmänna ombud. Dåtidens ombud hade rätt att överklaga skattemyndighetens beslut om avgiftstillägg. Enligt förarbetena var befogenheten att hos läns- rätten yrka avgiftstillägg avsedd för fall där skattemyndigheten inte meddelat något beslut i frågan, dvs. när det inte fanns något beslut att överklaga (prop. 1993/84:167, s. 107). Det bör noteras att taxeringslagen inte innehåller någon motsvarande bestämmelse. Däremot framgår det av förarbetena till 6 kap. 8 § andra stycket TL, som reglerar inom vilken tid allmänna ombudet måste överklaga efterbeskattningsbeslut till nackdel för den skattskyldige, att lagstiftaren utgått från att om beslutat om efterbeskattning men inte skattetillägg så får det allmänna ombudet överklaga och yrka att skattetillägg tas ut (prop. 1989/90:74, s. 415). Om grunden för efterbeskattningen är att den skattskyldige lämnat oriktig uppgift, dvs. samma förutsättning som gäller för att ta ut skattetillägg, får det anses rimligt att anse att tagit ställning till skattetilläggsfrågan även om verket inte berört frågan i efterbeskattningsbeslutet. har ju konstaterat att den skattskyldige lämnat oriktig uppgift. Annorlunda förhåller det sig om avviker från den skattskyldiges deklaration eller omprövar till nackdel inom tvåårsfristen eftersom det i sådana fall inte finns något krav på oriktig uppgift för att ska få ändra till nackdel. Om inte verket tar upp frågan om skattetillägg finns det helt enkelt inget beslut i frågan att överklaga. Det finns sannolikt då inte heller någon utredning av betydelse för frågan om skattetillägg. Frågan är om det allmänna ombudet bör få begära att länsrätten som första instans beslutar om skattetillägg. Som redan nämnts är dagens bestämmelse tänkt att tillämpas i fall där inte meddelat något beslut i skattetilläggsfrågan. Tillämpningsområdet måste dock rimligen vara begränsat till fall där utrett och övervägt frågan men kommit till slutsatsen att skattetillägg inte ska tas ut. Om övervägandena och slutsatsen redovisas i beslutet i den fråga som aktualiserar skattetillägg, som t.ex. ett beslut om höjd kapitalvinst, får anses ha meddelat ett beslut även i skattetilläggsfrågan. Det allmänna ombudet kan då överklaga beslutet och yrka att skattetillägg ska tas ut. Om utan samband med något beslut om skatt utrett och övervägt att påföra skattetillägg men beslutat att inte göra det bör verket enligt 21 § FL underrätta den skattskyldige om beslutet (jfr : Förvaltningslagen med kommentarer, 2 u., s. 244 och prop. 1989/90:74, s. 425). Det allmänna ombudet kan i sådana fall överklaga beslut att avskriva ärendet och yrka att skattetillägg ska tas ut. Att tillåta att allmänna ombudet vänder sig direkt till länsrätten och yrkar att skattetillägg ska tas ut utan att först har utrett och övervägt frågan är inte förenligt med principen att länsrätten endast bör pröva frågor som har utrett och omprövat (prop. 1989/90:74, s. 319). Länsrätten skulle i ett sådant fall besluta om skattetillägg som första instans och den skatt- skyldige skulle därmed berövas möjligheten att begära omprövning hos . Det allmänna ombudet bör därför inte hos länsrätten få begära att skattetillägg tas ut om inte först har beslutat i frågan. Om har utrett, övervägt men beslutat att inte ta ut skattetillägg finns det däremot inga skäl mot att låta allmänna ombudet överklaga. Det är i princip ingen skillnad på den situationen och den att allmänna ombudet överklagar ett skatte- tilläggsbeslut och yrkar att skattetillägget ska höjas. Med hänsyn till det nu sagda innehåller den här lagen ingen motsvarighet till 22 kap. 9 § andra stycket SBL. Överklagande av länsrättens och kammarrättens beslut Beslut som inte får överklagas Paragrafen ersätter 6 kap. 10 § TL och 22 kap. 10 § SBL och hänvisningen i 22 kap. 13 SBL till 6 kap. 10 § TL (prop. 1989/90:74, s. 415 och prop. 1996/97:100, s. 638). Bestämmelsen i taxeringslagen ändrades 1994 då förbuden mot att överklaga länsrättens beslut om att undanta handlingar från revision eller uppgift från föreläggande slopades (prop. 1993/94:151, s. 99 och 171). Sin nuvarande lydelse fick bestäm- melsen 2003 då bildades (prop. 2002/03:99). Innehållet i 22 kap. 10 § SBL har aldrig ändrats. Förbudet mot att överklaga beslut om kostnadsavdrag vid beräkning av arbetsgivaravgifter härrör från införandet av den numer upphävda lagen om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare (prop. 1983/84:167, s. 108 och prop. 1996/97:100, s. 638). För att den löpande redovisningen skulle fungera ansågs det nödvändigt att relativt snabbt och slutgiltigt pröva arbetsgivares överklagande av beslut om kostnadsavdrag. Förbudet mot att överklaga beslut om kostnadsavdrag vid beräkning av skatteavdrag till kammarrätten tillkom först i samband med skattekontoreformen (101 § UBL och prop. 1996/97:100, s. 638). En annan sak värd att notera är att det inte finns något över- klagandeförbud för länsrättens beslut om justerade förmånsvärden vid beräkningen av arbetsgivaravgifter och skatteavdrag. I kommentaren till 7 § under rubriken om värdering av förmåner och kostnadsavdrag vid beräkning av skatteavdrag och arbetsgivaravgifter kommer vi till slutsatsen att beslut om kostnadsavdrag och justerade förmånsvärden bör få omprövas och överklagas i samma omfattning och utsträckning som besluten om arbetsgivaravgifter. Vi föreslår därför att tvåmånadersfristen vid överklagande till länsrätten inte längre ska gälla utan besluten ska få överklagas dit räknat från utgången av det kalenderår då beskattningsåret har gått ut. Skälet är att samma omprövnings- och överklaganderegler bör gälla för hela underlaget för arbetsgivaravgifterna. Vi anser alltså att det inte finns skäl att ha en avsevärt kortare överklagandetid för vissa frågor om avgifts- underlagets storlek. Argumentet att frågor om avgiftsunderlagets storlek bör kunna omprövas och överklagas i samma utsträckning och omfattning gäller även här. Med andra ord bör länsrättens beslut om kostnads- avdrag i likhet med andra frågor som rör avgiftsunderlagets storlek få överklagas till kammarrätten. Överklagandeförbudet i 22 kap. 10 § 1 SBL slopas därför. Vi föreslår att bestämmelserna i skattebetalningslagen om kostnadsavdrag och justerade förmånsvärden vid beräkningen av arbetsgivaravgifter ska föras över till socialavgiftslagen och alltså inte till förevarande lag. Besluten kommer alltså att fattas enligt I 4 kap. 4 § den lagen sägs att 66 och 67 kap. förevarande lag gäller för sådana beslut och att besluten vid tillämpningen av förevarande lag ska anses som beslut om arbetsgivaravgifter. För beslut om arbetsgivaravgifter (53 kap. 1 §) är tiden för överklagande enligt 13 § . Se kommentaren till förslaget till lag om ändring i socialavgiftslagen. Om beslutat om beräkning av kostnadsavdrag och justerade förmånsvärden enligt socialavgiftslagen ska beräkningen och värdena enligt 11 kap. 10, 11 och 15 §§ användas också vid beräkningen av skatteavdrag. Det innebär att värdena och beräkningen kommer att ligga till grund för redovisningen av skatteavdrag. När det gäller skatteavdrag finns det därför inga särskilda beslut om kostnadsavdrag och justerade förmånsvärden att överklaga. Enligt 6 kap. 10 § TL får länsrättens prövning av beslut att avvisa en begäran om omprövning som för sent inkommen inte överklagas. I 22 kap. 13 § SBL, som aldrig har ändrats, finns en hänvisning till bestämmelsen i taxeringslagen. Av 33 § fjärde stycket FPL följer att om ett överklagande har avvisats som för sent inkommet och en domstol efter överklagande har prövat detta beslut eller vägrat prövningstillstånd i fråga om ett sådant överklagande, får domstolens beslut inte överklagas. Det innebär att om avvisat ett överklagande som för sent inkommet och länsrätten efter överklagande prövat beslutet så får länsrättens beslut inte överklagas. Regleringen av skatteförfarandet blir tydligare och lättare att ta till sig om det sägs här. Punkten 1 omfattar därför inte bara fall där länsrätten efter överklagande prövat beslut att avvisa en begäran om omprövning som för sent inkommen utan även fall där länsrätten prövat verkets beslut att avvisa ett överklagande som för sent inkommet. I punkten 2 sägs att länsrättens beslut om särskild redovisning av arbetsgivaravgifter enligt 26 kap. 39 § inte får överklagas. Nämnda paragraf är tillämplig om den som är skyldig att betala arbets- givaravgifter är en person som är bosatt utomlands eller en utländsk juridisk person som saknar fast driftställe här. För sådana avgiftsskyldiga får , om det finns särskilda skäl, gå med på att avgifterna redovisas på något annat sätt eller vid någon annan tidpunkt än som anges i 26 kap. Förbudet mot att överklaga länsrättens beslut om särskild redo- visning av arbetsgivaravgifter för utländska personer finns i 22 kap. 10 § 2 SBL och har gällt sedan skattebetalningslagen trädde i kraft (prop. 1996/97:100, s. 638). Beslut under handläggning som får överklagas direkt Av 34 § FPL följer att huvudregeln är att beslut under ett måls handläggning inte får överklagas direkt utan först i samband att det slutliga beslutet överklagas. I 34 § andra stycket FPL finns en katalog över beslut som undantas från huvudregeln, dvs. beslut under handläggningen som får överklagas direkt. Till undantagen hör bl.a. beslut om förlängning av tidsfrist enligt 7 § första stycket betalningssäkringslagen. Här finns bestämmelsen om förlängning av tidsfrist för att fastställa betalningsskyldighet som är betalningssäkrad i 46 kap. 10 § andra stycket. Beslut om förlängning av tidsfrist lades till i 34 § andra stycket FPL 1990 (prop. 1989/90:3, s. 50). Övriga undantag där avser beslut som det kan bli aktuellt att fatta i alla olika slags förvaltningsmål. Frågan om beslut om förlängning av tidsfrist får överklagas direkt kan dock givetvis enbart uppkomma i mål om betalningssäkring enligt förevarande lag. Bestämmelsen om att sådana beslut får överklagas direkt flyttas därför från 34 § FPL till punkten 1. Enligt 7 § ersättningslagen ska en enskild begära ersättning innan ärendet eller målet avgörs. En för sen begäran får prövas om förseningen beror på något ursäktligt misstag. Det normala är alltså att länsrätten och kammarrätten beslutar om ersättning i samband med att ärendet avgörs men beslut kan i undantagsfall meddelas först efter avgörandet av ärendet. Vi föreslår i avsnitt 6 att en enskild på ett tidigt stadium ska kunna ansöka om rätt till ersättning och få frågan prövad. Om läns- rätten avslår en tidig ansökan bör den enskilde få överklaga beslutet direkt och inte först i samband med beslutet i huvudfrågan. Frågan är om katalogen i 34 § FPL ska kompletteras med beslut om ersättning för biträdeskostnader enligt skatteförfarandelagen eller om regleringen ska ges här. Rätten till ersättning för biträdes- kostnader enligt 40 kap. gäller enbart i ärenden och mål enligt den här lagen samt i andra ärenden och mål om skatt eller tull om aktuell lag hänvisar till bestämmelserna i 40 kap. Exempel på sådana lagar är tullagen och kupongskattelagen. Bestämmelserna om ersättning är alltså inte generella på samma sätt som t.ex. bestämmelserna i rättshjälpslagen. Med hänsyn till nu angivna förhållanden ges regleringen här och inte i 34 § FPL. I punkten 2 föreskrivs att beslut om rätt till ersättning som meddelas innan målet avgörs får överklagas direkt. Det bör avslutningsvis nämnas att förevarande paragraf är ett tillägg till 34 § FPL. Huvudregeln där och katalogen över beslut som undantas gäller alltså även mål enligt den här lagen. Här anges i vilka fall det krävs prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätten. Det sägs i 22 kap. 11 § SBL (prop. 1996/97:100, s. 638). Den paragrafen har ändrats . Första ändringen kom 1998 när torgkontrollagen infördes (prop. 1997/98:100, s. 177 och 217). Paragrafen ändrades i samband med att den särskilda anteckningsskyldigheten för säljare av investeringsguld infördes (prop. 1998/99:69, s. 41). slopades kravet på prövningsstillstånd för att kammarrätten ska pröva frågor om befrielse från särskilda avgifter (prop. 2002/03:106, s. 250). Kravet på prövningstillstånd för beslut om kontrollavgifter enligt torgkontrollagen blev dock kvar och gäller kravet på prövningstillstånd även kontrollavgifterna enligt branschkontroll- och kassaregisterlagen (prop. 2005/06:169, s. 55 och 56 samt prop. 2006/07:105, s. 77–79). Bestämmelser om prövningstillstånd i kammarrätt infördes i förvaltningsprocesslagen. Kravet på prövningstillstånd är inte generellt utan gäller bara om det är särskilt föreskrivet (prop. 1993/94:133, s. 33–35). Numer har krav på prövningstillstånd införts i så många författningar att prövningstillstånd får betraktas som huvudregel. På skatteområdet får dock krav på prövningsstillstånd snarare ses som undantag. Krav på prövningstillstånd gäller nämligen inte för beslut om underlag för inkomstskatt och beslut om slutlig skatt. Detsamma gäller beslut om arbetsgivaravgifter, skattavdrag, mervärdesskatt och punktskatt. För mål om skattetillägg, tvångs- åtgärder och ersättning för kostnader i ärenden och mål om skatt m.m. finns inte heller något krav på prövningstillstånd. De mål där krav på prövningstillstånd gäller är preliminär skatt, överföring av skatt till annan stat, befrielse från kostnadsränta, anstånd med redovisning eller betalning av skatt och kontroll- avgifter. Krav på prövningstillstånd i kammarrätt vid överklagande av länsrättens beslut om preliminär skatt infördes (prop. 1993/94:151, s. 127, 128, 173 och 178–181).