sou · GXB377 · 2009-09-24 00:00:00 — Medlemsstaterna är också skyldiga att noga övervaka genom- förandet av det avtal som ska reglera samarbetet mellan den eller de aktuella medlemsstaterna och den externa tjänsteleverantören. I detta syfte ska medlemsstaternas diplomatiska eller konsulära beskick- ningar regelbundet genomföra oanmälda kontroller i den externa tjänsteleverantörens lokaler. Medlemsstaterna är vidare skyldiga att utbilda de externa tjänste- leverantörerna. Det föreskrivs kort och gott att den eller de aktuella 3 och rådets direktiv /46/EG av om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter. De gemensamma konsulära anvisningarna och ändringsförordningen medlemsstaterna ska utbilda den externa tjänsteleverantören så att denne får de kunskaper som behövs för att erbjuda lämpliga tjänster och tillräcklig information till sökandena. Även medlemsstaternas skyldigheter vad gäller kryptering av upp- gifter vid överföring av dessa från den externa tjänsteleverantören till myndigheterna i den eller de aktuella medlemsstaterna, regleras i den aktuella bestämmelsen. Externa tjänsteleverantörer ges enligt punkten 1.7 en möjlighet att ta ut en särskild avgift – serviceavgift. Serviceavgiften ska enligt bestämmelsen stå i proportion till de kostnader som den externa tjänsteleverantören ådrar sig vid utföran- det av uppgifterna och ska specificeras i det rättsliga instrumentet som reglerar samarbete mellan tjänsteleverantören och den eller de aktuella medlemsstaterna. Serviceavgiften får dock inte vara högre än halva viseringsavgiften. Medlemsstaterna har i detta samman- hang en skyldighet att – inom ramen för det konsulära samarbetet – se till att den serviceavgift som uttas verkligen återspeglar de tjänster som den externa tjänsteleverantören tillhandahåller och är anpassad efter lokala omständigheter. Medlemsstaterna ska också sträva efter att harmonisera den gällande serviceavgiften. Även om medlemsstaterna anlitar externa tjänsteleverantörer, poängteras det i bestämmelsen att de har en skyldighet att bibehålla möjligheten att tillåta samtliga sökande att direkt vända sig till dess diplomatiska eller konsulära beskickningar för att lämna in ansök- ningarna. I punkten 1.3 regleras vilken behörighet som kan ges honorärkon- suler. Enligt bestämmelsen kan sådana konsuler ges behörighet att utföra de uppgifter som kan lämnas över till externa tjänsteleve- rantörer. Om sådan behörighet ges, ska adekvata åtgärder vidtas för att garantera säkerheten och dataskyddet. När det gäller honorärkonsuler som inte är statliga tjänstemän i en medlemsstat, föreskrivs att utförandet av de aktuella uppgifterna ska genomföras i huvudsaklig överensstämmelse med vad som gäller De gemensamma konsulära anvisningarna och ändringsförordningen för externa tjänsteleverantörer. Om honorärkonsuln däremot är statlig tjänsteman i en medlemsstat, ska den aktuella medlemsstaten se till att sådana krav ställs som är jämförbara med de krav som skulle gälla om uppgifterna genomfördes av dess diplomatiska eller konsulära beskickning. 5.4.5Samarbete med kommersiella mellanhänder Punkten 5 i del VIII i CCI:n innehåller bestämmelser om viserings- ansökningar som behandlas av kontor som hjälper medborgarna med administrativa ärenden, resebyråer och researrangörer. Harmoni- seringen av samarbetet med dessa kontor, byråer och arrangörer be- handlas närmare i punkten 5.2. Den sist nämnda punkten har genom artikel 1.4 i ändringsförordningen ändrats. Rubriken anger numera att punkten avser samarbetet mellan medlemsstaterna diplomatiska eller konsulära beskickningar och kommersiella mellanhänder. Mellan rubriken och följande punkt, punkten 5.2 a), har också genom ändringsförordningen införts ett nytt stycke vari anges att medlemsstaterna vid efterföljande ansökningar får tillåta sina diplo- matiska eller konsulära beskickningar att samarbeta med kommer- siella mellanhänder (dvs. privata administrativa byråer, transport- bolag eller resebyråer, t.ex. researrangörer och detaljhandlare). Detta innebär alltså att kommersiella mellanhänder – till skillnad från vad som varit fallet – inte kan användas vid samtliga ansökningar eftersom de inte kan användas vid den första ansökan då biometriska kännetecken ska tas upp. 5.4.6Information, kontinuitet i tjänsterna samt beslut och offentliggörande Enligt punkten 1.8 ska exakt information om hur tidsbeställning ska göras och ansökningar lämnas in, meddelas allmänheten genom medlemsstaternas diplomatiska eller konsulära beskickningars för- sorg. När det gäller kontinuitet i tjänsterna, har medlemsstaterna enligt punkten 1.9 en skyldighet att säkerställa att fullständiga tjänster upprätthålls om samarbetet med andra medlemsstater eller externa tjänsteleverantörer skulle avbrytas. De gemensamma konsulära anvisningarna och ändringsförordningen Medlemsstaterna ska enligt punkten 1.10 informera kommis- sionen om hur de avser att organisera mottagandet och behandlingen av ansökningar på varje plats där det finns en utlandsbeskickning, varvid kommissionen ska offentliggöra denna information på lämp- ligt sätt. Det anges vidare att medlemsstaterna ska tillhandahålla kommissionen ett exemplar av de rättsliga instrument som reglerar deras samarbete med olika externa tjänsteleverantörer. Punkten 1.1 i del III i CCI:n har genom artikel 1.2 a) i ändrings- förordningen ersatts med nya bestämmelser. Det sakliga innehållet i punkten 1.1, som behandlar formulär för viseringsansökan samt antalet formulär som ska fyllas i, överensstämmer dock med den tidigare bestämmelsen. En viss språklig modernisering har skett. En ny bestämmelse – punkten 5 – som behandlar personalens upp- trädande har genom artikel 1.2 b) i ändringsförordningen lagts till i del III i CCI:n. Enligt bestämmelsen ska personal på diplomatiska och konsulära beskickningar se till att sökanden bemöts på ett hövligt sätt. De ska vidare, under utförandet av sina arbetsuppgifter, visa full respekt för den mänskliga värdigheten. Det lämnas också föreskrifter om en proportionalitetsprincip och ett diskrimineringsförbud. Alla åtgärder som vidtas ska nämligen stå i proportion till de mål som eftersträvas med åtgärderna. Vidare får den konsulära personalen inte diskriminera någon på grund av kön, ras, etniskt ursprung, religion eller övertygelse, funktions- hinder, ålder eller sexuell läggning. De gemensamma konsulära anvisningarna och ändringsförordningen I artikel 2 i ändringsförordningen4 finns föreskrifter om att kommis- sionen ska lägga fram rapporter för och rådet om tillämpningen av förordningen i olika avseenden. Den första rapporten ska enligt bestämmelsen läggas fram efter det att VIS börjat tillämpas och därefter ska rapporter lämnas . Rapporterna ska innefatta införandet av upptagning och använd- ning av biometriska kännetecken, lämpligheten hos de ICAO-stan- darder som valts, efterlevnaden av dataskyddsreglerna, erfarenheterna från de externa tjänsteleverantörerna, särskilt med tanke på upptag- ningen av biometriska kännetecken, genomförandet av 59 måna- ders-regeln för upptagande av fingeravtryck samt organiserandet av mottagandet och behandlingen av ansökningar. Rapporten ska även omfatta sådana fall där fingeravtryck faktiskt inte har kunnat tas eller av rättsliga skäl inte har krävts jämfört med det antal fall där fingeravtryck har tagits. Dessutom ska rapporten innehålla in- formation om fall där personer som faktiskt inte har kunnat lämna fingeravtryck har fått avslag på sin viseringsansökan. – vid behov – åtföljas av lämpliga förslag till förordningsändringar. I den första rapporten ska frågan om tillräcklig tillförlitlighet beträffande identifiering och verifiering av fingeravtryck av barn tas upp, särskilt hur fingeravtryck utvecklas med åldern. Detta ska ske på grundval av en studie som genomförts under kom- missionens ansvar. Med identifiering avses i detta sammanhang när en persons identitet fastställs genom databassökning mot flera grup- per av uppgifter (one to many check), medan verifiering avser för- farandet att jämföra en grupp av uppgifter med en annan grupp av uppgifter (one to one check). 4 Artikel 2 i ändringsförordningen upphävs genom Viseringskodexen och ersätts med motsvarande bestämmelser i kodexen. I Haagprogrammet för stärkt frihet, säkerhet och rättvisa i Europeiska unionen1 framhålls nödvändigheten av att ytterligare utveckla den gemensamma viseringspolitiken som en del av ett mångsidigt system som syftar till att underlätta lagligt resande och ta itu med olaglig invandring genom ytterligare harmonisering av nationell lagstiftning och hanteringsförfaranden vid lokala konsulära beskickningar. Ett av de viktigaste inslagen för detta är införandet av en gemenskapskodex om viseringar (och rådets förordning (EG) nr 00/2009 av den om införande av en gemenskapskodex om viseringar [viseringskodexen], i fortsättningen kallad Viserings- kodexen) såsom ett gemensamt regelverk för viseringspolitiken, särskilt genom konsolidering och utveckling av gällande bestäm- melser. Viseringskodexen antogs , men har ännu () inte publicerats i Europeiska unionens officiella tidning och inte heller trätt i kraft. Redogörelsen i detta kapitel utgår från den senaste versionen av förordningen som finns i det offentliga registret över rådets handlingar på rådets hemsida, se bilaga 6. Genom Viseringskodexen upphävs en rad bestämmelser i olika EG-rättsliga rättsakter. Det rör sig bl.a. om bestämmelserna i om viseringar för kortare vistelse, De gemensamma konsulära anvisningarna angående viseringar till diplomatiska beskickningar och karriärkonsulat (Common Consular Instructions on visas for diplomatic missions and consular posts, CCI:n) och artikel 2 i ändringsförordningen i deras helhet (se föregående kapitel) samt rådets förordning (EG) nr 415/2003 av om utfärdandet av viseringar vid gränsen, inbegripet till sjömän i transit. 1 EUT C 53, . Viseringskodexen träder ikraft den tjugonde dagen efter det att den har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning och ska börja tillämpas efter dess ikraftträdande. Vissa be- stämmelser ska dock börja tillämpas som Viserings- kodexen träder i kraft, medan överklagandebestämmelserna ska träda i kraft först 18 månader efter kodexens ikraftträdande. I Viseringskodexens inledande artikel 1 finns bestämmelser om för- ordningens syfte och mål. I bestämmelsen upplyses det inledningsvis att Viseringskodexen innehåller bestämmelser om handläggning av ansökningar om visering för vistelser på medlemsstaternas territorium som inte är avsedda att vara . Bestämmel- serna ska vara tillämpliga på alla tredjelandsmedborgare som enligt rådets förordning (EG) nr 539/2001 måste ha visering när de passerar de yttre gränserna. De ska dock inte påverka rätten till fri rörlighet för tredjelandsmedborgare som är familjemedlemmar till unions- medborgare eller som har samma rätt till sådan rörlighet enligt avtal mellan å ena sidan gemenskapen och dessa medlemsstater samt, å andra sidan, dessa tredjeländer. Det anges vidare i bestämmelsen att det i förordningen definieras vilka tredjeländer vars medborgare är skyldiga att inneha visering för flygplatstransitering, som det fastställs förfaranden och vill- kor för utfärdande av viseringar för transitering genom de internatio- nella transitområdena på medlemsstaternas flygplatser. I artikel 2 i Viseringskodexen definieras en rad begrepp. Med visering avses ett beslut som en medlemsstat har fattat för transitering genom eller vistelse i den medlemsstaten eller i flera medlemsstater som inte är avsedd att vara längre än sammanlagt eller transitering genom det internationella transitområdet på medlemsstaternas flygplatser. Enhetlig visering är en visering som gäller inom hela medlems- staternas territorium, medan visering med begränsad territoriell giltig- het är en visering som endast är giltig för inresa till en eller flera, men inte alla, medlemsstaterna. Med visering för flygplatstransitering avses en visering som endast är giltig för transitering genom det internationella transitområdet på en eller flera flygplatser på medlemsstaternas territorium. Tredjelandsmedborgare är en person som inte är unionsmedborgare. Även viseringsmärke, erkänd resehandling, separat blad för på- förande av visering, ansökan och konsulat definieras i bestämmelsen. Genom artikel 54 i Viseringskodexen görs ändringar i VIS-för- ordningen så att definitionerna i den förordningen överensstämmer med de i Viseringskodexen. Grundläggande bestämmelser om visering för flygplatstransitering anges i artikel 3 i Viseringskodexen. Det föreskrivs inledningsvis att medborgare i de tredjeländer som finns förtecknade i bilaga IV är skyldiga att inneha visering för flygplatstransitering när de transiterar genom det internationella transitområdet på flygplatser på medlemsstaternas territorium. Be- stämmelsen innehåller vidare regler för hur enskilda medlemsstater, i akuta situationer med massiv tillströmning av olagliga invandrare, får kräva att även andra tredjelandsmedborgare än de som finns för- tecknade i nämnda bilaga ska ha en visering för flygplatstransitering när de transiterar genom internationella transitområden på flyg- platser på den medlemsstatens territorium. Det föreskrivs också att vissa personkategorier ska vara undan- tagna från skyldigheten att inneha visering för flygplatstransitering. Det rör sig om personer som innehar en giltig enhetlig visering, nationell visering för längre vistelse eller ett uppehållstillstånd utfärdat av en medlemsstat. Det rör sig vidare om tredjelands- medborgare som har giltiga uppehållstillstånd utfärdade av vissa stater och om tredjelandsmedborgare som har en giltig visering till en medlemsstat eller till vissa andra länder. Undantag från kravet på visering för flygplatstransitering gäller också familjemedlemmar till unionsmedborgare, innehavare av diplomatpass och flyg- besättningsmän som är medborgare i något av de länder som undertecknat Chicagokonventionen angående internationell civil luftfart. 6.5Mottagande och handläggning av viseringsansökningar 6.5.1Myndigheter som medverkar vid handläggningen av viseringsansökningar Artikel 4 i Viseringskodexen innehåller bestämmelser om myndig- heter som är behöriga att handlägga viseringsansökningar. Som huvudregel ska en sådan ansökan handläggas av diplomatiska eller konsulära beskickningar, som också ska fatta beslut med anledning av den. Viseringsansökningar får emellertid också handläggas av de myndigheter som ansvarar för personkontroller vid de yttre grän- serna. Dessa myndigheter får också fatta beslut med anledning av ansökningarna. Enligt artikeln kan en medlemsstat kräva att även andra myndigheter än de nu nämnda ska medverka i handläggning och beslut av ansökningar. Inom medlemsstaternas utomeuropeiska territorier får ansökan prövas och beslutas av de myndigheter som den berörda medlemsstaten utser. 6.5.2Medlemsstat som ansvarar för handläggning av viseringsansökan och beslutsfattande med anledning av denna I artikel 5 i Viseringskodexen finns regler om vilken medlemsstat som är behörig att handlägga och fatta beslut med anledning av en viseringsansökan. När en sökande endast ska besöka eller transitera genom en medlemsstat är den staten behörig att handlägga ansökan och fatta beslut. Samma sak gäller för flygplatstransitering. När flera medlemsstater ska besökas är det den medlemsstat som, med hänsyn till vistelsens längd eller syfte, utgör resans huvudsakliga mål som är behörig att handlägga och fatta beslut i viseringsären- det. Om ett huvudsakligt mål för resan inte kan fastställas ska an- sökan prövas och beslutas av den medlemsstat vars yttre gräns sökanden först har för avsikt att passera i syfte att resa in på med- lemsstaternas territorium. På samma sätt föreskrivs vid transitering genom flera medlemsstater och vid visering för flygplatstransitering som avser transitering genom två eller flera flygplatser att den med- lemsstat vars yttre gräns sökanden först har för avsikt att passera, respektive den medlemsstat på vars territorium den första transit- flygplatsen är belägen, är behörig att handlägga och besluta i viserings- ärendet. Artikel 6 i Viseringskodexen behandlar territoriell behörighet. Enligt bestämmelsen ska en tredjelandsmedborgare ansöka om visering vid en medlemsstats diplomatiska eller konsulära beskickning i sitt bosättningsland. En tredjelandsmedborgare som vistas lagligt i ett annat tredjeland än bosättningslandet kan emellertid lämna in en viseringsansökan i det land han eller hon vistas om det finns befo- gade skäl härför. 6.5.4Behörighet att utfärda viseringar till tredjelandsmedborgare som vistas lagligt på en medlemsstats territorium Tredjelandsmedborgare som vistas lagligt på en medlemsstats territo- rium, utan att ha uppehållstillstånd som ger dem rätt att resa utan visering, ska enligt artikel 7 i Viseringskodexen ansöka om visering vid den diplomatiska eller konsulära beskickningen för den med- lemsstat som enligt artikel 5 är behörig att pröva en ansökan. Artikel 8 i Viseringskodexen behandlar överenskommelser om rep- resentation mellan medlemsstaterna. En medlemsstat kan samtycka till att företräda en annan med- lemsstat vid handläggningen av viseringsansökningar och utfärdandet av viseringar. Representationen kan också vara begränsad till mot- tagande av ansökningar och upptagande av biometriska kännetecken. Om en diplomatisk eller konsulär beskickning för den repre- senterande medlemsstaten har för avsikt att avslå en viserings- ansökan, ska ärendeakten överlämnas till de centrala myndig- heterna i den representerade medlemsstaten för slutligt ställnings- tagande till ansökan. Av artikel 44 i Viseringskodexen följer att mottagandet och överföringen av akter och uppgifter till den företrädda medlemsstaten ska ske i enlighet med aktuella uppgiftsskydds- och säkerhetsregler. Om två medlemsstater kommer överens om representation ska en bilateral överenskommelse träffas. Av överenskommelsen ska framgå hur länge representationen ska gälla, om den endast är tillfällig, och vilka förfaranden som gäller för att avsluta den. Överenskommel- sen kan också innehålla bestämmelser om vad som ska gälla i fråga om den representerade medlemsstatens skyldighet att tillhandahålla lokaler och personal eller på annat sätt ersätta den representerande medlemsstaten. Enligt artikeln kan medlemsstaterna komma överens om att den medlemsstat som representerar en annan ska samråda med den företrädda medlemsstatens centrala myndigheter beträf- fande ansökningar från vissa kategorier av tredjelandsmedborgare. Den representerade medlemsstaten får även i överenskommelsen ge den representerande medlemsstaten behörighet att avslå viserings- ansökningar för dess räkning. Medlemsstater, som saknar egna diplomatiska eller konsulära beskickningar i ett tredjeland, ska sträva efter att träffa överenskom- melse om representation med en medlemsstat som har en sådan be- skickning i det aktuella landet. Detsamma gäller medlemsstater som saknar diplomatiska eller konsulära beskickningar i en viss region eller område och det med hänsyn till dålig infrastruktur eller stora geografiska avstånd skulle innebära en oproportionerlig insats för den viseringssökande att ta sig till den medlemsstatens diploma- tiska eller konsulära beskickning. I bestämmelsen finns vidare föreskrifter om att den represen- terade medlemsstaten ska underrätta kommissionen om nya överenskommelser om representation eller om uppsägning av sådana överenskommelser. Den representerande staten har vidare en motsvarande underrättelseskyldighet till andra medlemsstaters diplomatiska och konsulära beskickningar samt till kommissionens delegation inom den berörda jurisdiktionen. Artikeln reglerar också den situationen att den representerande statens diplomatiska eller konsulära beskickning bestämmer sig för att samarbeta med en extern tjänsteleverantör (se närmare om så- dant samarbete i avsnitt 6.11.6) eller en kommersiell mellanhand (se närmare om ett sådant samarbete i avsnitt 6.11.8). I sådana fall ska samarbetet omfatta även handläggning av viseringsansökningar för den representerade medlemsstatens räkning. rade medlemsstatens centrala myndigheter ska i förväg informeras om sådana samarbeten. 6.6.1Formella förutsättningar för ingivande av en viseringsansökan Viseringsansökningar ska enligt artikel 9 i Viseringskodexen inte ges in tidigare än den planerade vistelsen inleds. Personer som har en visering som omfattar flera inresor får ge in ansökan om ny visering innan giltighetstiden för viseringen löper ut, under förutsättning att den är giltig . Det får vidare ställas krav på att sökandena ska avtala möte för att ge in sin ansökan. Ett sådant möte ska äga rum . I brådskande fall får den diplomatiska eller konsulära beskickningen tillåta sökanden att ge in viseringsansökningen utan ett avtalat möte eller ge sökande tillfälle till ett möte. Bestämmelsen avslutas med en föreskrift om att viseringsansök- ningar får ges in till diplomatiska eller konsulära beskickningar, men också i vissa fall till kommersiella mellanhänder, honorärkonsulat och externa tjänsteleverantörer. 6.6.2Allmänna regler för ingivande av en viseringsansökan Allmänna regler för ingivande av viseringsansökningar finns i arti- kel 10 i Viseringskodexen. En ansökan om visering ska som huvud- regel ges in av den sökande personligen. Undantag görs dock bl.a. för s.k. efterföljande ansökningar där biometriska kännetecken har lämnats senast och det inte råder något tvivel om sökandens identitet. Vid ingivandet av ansökan ska sökanden ge in ansökningsfor- mulär, resehandlingar och fotografi. Han eller hon ska också tillåta upptagande av fingeravtryck, när detta krävs, betala viseringsavgift, tillhandahållande styrkande handlingar enligt artikel 14 och bilaga II samt, när det krävs, visa en lämplig och giltig medicinsk reseförsäkring. Artikel 11 i Viseringskodexen innehåller närmare bestämmelser om ansökningsformulär. Varje sökande ska fylla i och skriva under ett sådant formulär, varvid vårdnadshavare ska underteckna underårigas ansökningar. Ansökningsformuläret ska kostnadsfritt ställas till sökandes förfogande och göras lätt tillgängligt av de diplomatiska och konsulära beskickningarna. Bestämmelsen innehåller också föreskrifter om vilka språk for- muläret ska finnas på, när en översättning av det ska tillhandahållas och om information till sökande om vilket eller vilka språk ansökan får göras på. Artikel 12 i Viseringskodexen består av en uppräkning av de krav som ställs på en resehandling. Resehandlingen ska enligt artikeln vara giltig antingen efter dagen för den plane- rade avresan från medlemsstaternas territorium eller, om det rör sig om flera besök, efter dagen för den senaste avresan från detta terri- torium. Vidare föreskrivs att resehandlingen ska innehålla åtminstone två lediga sidor och ha blivit utfärdad . Artikel 13 i Viseringskodexen behandlar biometriska kännetecken. Enligt bestämmelsen ska medlemsstaterna ta upp biometriska kännetecken bestående av ansiktsbild och tio fingeravtryck från sökanden i enlighet med de garantier som fastställs i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, i Europeiska unionens stadga om de grund- läggande rättigheterna samt i konvention om Bestämmelsen innehåller vidare regler för hur biometrin ska tas upp. När en sökande ska lämna in sin första ansökan med biometri krävs personlig inställelse. Vid det tillfället ska ett fotografi som skannats eller tagits vid ansökningstillfället samt tio fingeravtryck, upptagna plant och digitalt registrerade, tas upp. Om en sökande, som har lämnat in en ansökan om visering med biometri, lämnar in ytterligare en viserings- ansökan ska de fingeravtryck som tidigare registrerats i VIS kopieras in i den senare ansökan.