sou · GXB36 · 2009-02-03 00:00:00 — Också i andra fall kan ett misstag eller missförstånd framstå som ursäktligt när det rört sig om särskilt svårtillgängliga regler eller invecklade rättsförhållanden. Är oaktsamheten grov bör eftergift dock vara En omständighet som regelmässigt bör utesluta eftergift är vidare att den enskilde gjort sig skyldig till bidragsbrott. Liksom ska eftergift kunna beviljas för en del av det återkrävda beloppet. Denna möjlighet bör kunna utnyttjas när den återbetalningsskyldige saknar förmåga att inom överskådlig framtid betala hela återkravet men bedöms kunna betala en del av det. En annan situation då delvis eftergift kan vara motiverad är då den enskilde fått en kostnadsersättning och använt den för utgifter som ersättningen är avsedd att täcka. Som exempel kan nämnas att en studerande använt en del av sitt studiestöd för att betala avgifter för en viss utbildning och sedan inte påbörjar eller fullföljer denna utbildning. I förhållande till gällande regler om eftergift vid återkrav av socialförsäkringsförmåner innebär 8 § att förutsättningarna stramas åt, vilket kommer till uttryck genom kravet på synnerliga skäl för eftergift. För CSN:s vidkommande innebär bestämmelsen däremot inte någon egentlig skillnad om man ser till ordalydelsen, men vissa ma- teriella effekter uppkommer i och med att eftergiftsbestämmelsen ska gälla vid återkrav av samtliga de förmåner som omfattas av återkravslagen. Dessa effekter har behandlats i avsnitt 5.9 och behöver inte återupprepas här. En annan effekt av återkravslagens eftergiftsbestämmelse är att det blir möjligt att efterge återkrav beträffande några enstaka förmåner som kan återkrävas utan möjlighet till eftergift. Vid eftergift av återkrav på studiemedel tillämpar CSN reglerna så att bidragsdelen efterskänks, medan lånedelen avförs från återkravshanteringen och återgår till att bli ett studielån. Den särskilda utlåningsräntan som debiteras vid återkrav återgår också till den ränta som gäller för studielån. Som eftergiftsbestämmelsen i återkravslagen är utformad har CSN möjlighet att även fortsätt- ningsvis tillämpa denna praxis. Av 7 § andra stycket följer att eller en kom- mun kan välja om introduktionsersättning, bistånd enligt lagen om mottagande av asylsökande m.fl. och ekonomiskt bistånd enligt 4 kap. 1 § socialtjänstlagen ska återkrävas. Detsamma gäller räntor och avgifter på återkrav som avser sådana förmåner. Möjligheten att efterge en återkravsfordran som avser dessa förmåner torde därmed aktualiseras endast i undantagsfall. Det kan dock finnas ett pedagogiskt värde i att det fattas ett formellt återkravsbeslut även om eftergift beviljas. Att notera är också att eftergift kan medges för såväl huvud- fordran som för fordran på ränta och avgifter. I andra stycket finns en hänvisning till studiestödslagens be- stämmelse om avskrivning beträffande återkrav av studiestöd. Möjligheten till avräkning för ett återkrav mot en senare utbetalning har behandlats i avsnitt 5.10. Av första stycket framgår att en myndighet eller en kommun som har fattat beslut om återkrav också får besluta att vid en senare utbetalning av en förmån till den återbetalningsskyldige hålla inne ett skäligt belopp i avräkning på vad som betalats ut för mycket. En oriktigt utbetald förmån kan således avräknas mot varje annan förmån som den utbetalande myndigheten eller kommunen ska betala ut till den återbetalningsskyldige. En förutsättning för att avräkning ska kunna ske är dock att såväl den återkrävda förmånen som den förmån som avräkning ska göras mot är en sådan förmån som avses i 1 §. Avräkning får vidare endast göras om beslutet om återkrav har fattats med stöd av 7 § första stycket. Återkrav som avser introduktionsersättning, bistånd enligt lagen om mottagande asylsökande m.fl. och ekonomiskt bistånd enligt 4 kap. 1 § socialtjänstlagen beslutas med stöd av 7 § andra stycket och kan således inte avräknas mot andra förmåner. Det följer av 9 § andra stycket att avräkning mot de tre nämnda förmånerna över huvud taget inte får ske. De närmare skälen härför har utvecklats i avsnitt 5.10. Bestämmelsen i 9 § första stycket första meningen har sin motsvarighet i 20 kap. 4 § andra och tredje styckena och de bestämmelser om avräkning som finns i andra författningar på socialförsäkringsområdet. Den avviker emellertid från nu gällande regler på socialförsäkringsområdet genom att det inte ställs upp några begränsningar av hur återkrav av olika förmåner kan avräknas mot andra förmåner. På detta område innebär bestämmelsen således en utvidgning av avräkningsmöjligheterna. När det gäller möjligheterna till avräkning beträffande aktivitetsstöd innebär bestämmelsen dock en begränsning i förhållande till vad som gäller . Inte heller ger paragrafen möjlighet till avräkning när återbetalningsskyldighet följer av en annan författning än åter- kravslagen såvida inte den författningen anger att avräknings- reglerna i återkravslagen ska gälla. Återkrav av exempelvis pensionsförmåner på grund av minskad pensionsrätt och pensions- poäng kommer sålunda att kunna avräknas därför att det i lagen om inkomstgrundad ålderspension införs en hänvisning till återkravslagen. Av första stycket framgår också, till skillnad från vad som gäller på socialförsäkringsområdet , att avräkning även får ske för upplupen ränta och avgifter som den återbetalningsskyldige ska betala. Avgifter och ränta ska avräknas före fordringens kapital- belopp. Lagtexten har vidare utformas så att det tydligt framgår att åtgärden att avräkna mot en senare utbetalning förutsätter ett beslut av den utbetalande myndigheten eller kommunen. Ett avräkningsbeslut kan alltså överklagas enligt 12–15 §§, utan att den återbetalningsskyldige behöver överklaga själva återkravsbeslutet. Avräkning ska göras med ett skäligt belopp. Vid bedömningen av vad som ska anses utgöra ett skäligt belopp bör det av fastställda förbehållsbeloppet som tilläm- pas vid utmätning tjäna som utgångspunkt. Hänsyn ska emellertid kunna tas till samtliga omständigheter som påverkar den enskildes livssituation. Också syftet med den förmån mot vilken avräkning är aktuell bör vägas in. Vid exempelvis avräkning mot assistans- ersättning bör sålunda hänsyn tas till att den assistansberättigades grundläggande behov måste kunna tillgodoses. Vid återkrav som riktas mot en vårdnadshavare bör avräkning vidare inte ske mot förmåner som avser ett barn om det skulle strida mot barn- konventionens princip om barnets bästa och medföra att vårdnadshavaren inte kan tillgodose barnets behov. Hur bedömningen av vad som utgör ett skäligt belopp ska göras har behandlats i avsnitt 5.10. Om det inte finns utrymme att avräkna hela det återkrävda beloppet , kan den återkrävande myndigheten eller kommunen i stället besluta att avräkning ska göras med mindre belopp . Paragrafen reglerar myndigheters och kommuners möjlighet att avräkna mot den återbetalningsskyldiges vilja, men innebär inte något krav på att en myndighet eller kommun måste utnyttja denna möjlighet. Det ankommer på myndigheten eller kommunen att bedöma om avräkning är en lämplig åtgärd i det enskilda fallet eller om ett återkrav bör betalas på något annat sätt. Bestämmelsen ger möjlighet för CSN att fortsätta den praxis som utvecklats och som innebär att avräkning bara görs vid utbetalning av studiemedel inom den s.k. beviljningsperioden. Bestämmelsen hindrar inte heller att den återbetalningsskyldige frivilligt kommer överens med en myndighet eller kommun om att avräkning ska ske på annat sätt, t.ex. med högre belopp eller mot andra förmåner än vad som gäller vid tvångsvis avräkning. Av 7 § framgår att ett beslut om återkrav som huvudregel gäller . Avräkning kan därmed göras redan innan återkravs- beslutet har vunnit laga kraft. Om den som har ålagts en åter- betalningsskyldighet har begärt omprövning, överklagat eller på annat sätt invänt mot kravet bör den återkrävande myndigheten eller kommunen dock normalt avvakta med att avräkna till dess återkravsbeslutet har vunnit laga kraft, såvida inte de framförda invändningarna framstår som helt grundlösa. Avräkning får enligt andra stycket inte göras mot introduktions- ersättning, bistånd enligt lagen om mottagande av asylsökande m.fl. eller bistånd enligt 4 kap. 1 § socialtjänstlagen. En myndighet eller kommun får som huvudregel inte avräkna för återkrav som har beslutats av en annan myndighet eller kommun. Av tredje stycket följer dock att får avräkna återkrav beträffande premiepension som har beslutats av mot en utbetalning av en förmån som har beslutat om. I sådana fall ska det avdragna beloppet överlämnas till . Bestämmel- sen motsvarar 20 kap. 4 § fjärde stycket AFL, 14 kap. 7 § lagen om inkomstgrundad ålderspension, 17 § tredje stycket lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård och 13 § tredje stycket lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare. Paragrafen innebär ingen ändring i sak i förhållande till vad som gäller enligt dessa författningar. De möjligheter Premie- pensionsmyndigheten har att göra avräkning för återkrav som har beslutat om påverkas inte av bestämmelsen i återkravslagen. I 8 kap. 6 § lagen om efterlevandepension och efterlevandestöd till barn finns särskilda bestämmelser om avräkning när beslutat om återbetalning av inkomstgrundad efterlevandepension, änkepension, efterlevandestöd samt garanti- pension till omställningspension eller till änkepension. En upp- lysning härom har tagits in i fjärde stycket. Paragrafen innebär endast mindre ändringar i sak i förhållande till vad som gäller på socialförsäkringsområdet. Genom paragrafen införs däremot en uttrycklig avräkningsmöjlighet för förmåner som har betalats ut av CSN, eller en kommun utom såvitt avser introduktionsersättning, bistånd enligt lagen om mottagande av asylsökande m.fl. och ekonomiskt bistånd enligt 4 kap. 1 § socialtjänstlagen. Frågan om avbetalningsplan och anstånd har behandlats i avsnitt 5.11. Möjligheten för en myndighet att komma överens med en återbetalningsskyldig om en avbetalningsplan eller att medge anstånd med betalningen framgår endast indirekt av författningarna på socialförsäkringsområdet. För statliga myndigheter generellt finns en möjlighet att medge betalningsanstånd avseende statliga fordringar enligt förordningen (1993:1138) om hantering av statliga fordringar. För kommunerna saknas helt bestämmelser om avbetalning och anstånd. 10 § innebär att det ges ett uttryckligt lag- stöd för myndigheter och kommuner att gå med på avbetalnings- planer och anstånd vid återkrav. Några särskilda förutsättningar för att det ska få ske anges inte i bestämmelsen. Det får i stället ankomma på myndigheterna och kommunerna att själva avgöra under vilka förutsättningar avtal om avbetalningsplaner ska kunna träffas eller anstånd medges. Som en allmän riktpunkt bör dock gälla att både en avbetalningsplan och ett anstånd ska vara till fördel för det allmänna. En avbetalningsplan bör inte heller få medföra att ett mindre belopp återbetalas än om återkravet verkställs genom indrivning. En överenskommelse om avbetalningsplan ska dock alltid vara skriftlig. Hur kravet på skriftlig form ska uppfyllas får myndig- heterna och kommunerna själva avgöra. Det innebär att För- säkringskassan inte behöver frångå sin praxis att muntligen komma överens med den återbetalningsskyldige om hur avbetalningsplanen ska utformas och sedan skicka en bekräftelse till denne. För- säkringskassan bör emellertid kräva att den återbetalningsskyldige undertecknar planen och returnerar den. Sker inte det trots eventuella påstötningar bör planen anses förfallen. För CSN:s del innebär mitt förslag att myndigheten inte behöver ändra sin nuvarande praxis. Något krav på skriftliga avtal om anstånd med återbetalningsskyldighet uppställs inte i paragrafen. Bestämmelsen, som har behandlats i avsnitt 5.7 och 5.8, innehåller olika bemyndiganden. Enligt första stycket ges regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer rätt att meddela föreskrifter om att belopp under en viss gräns inte behöver återkrävas. Bestämmelsen ersätter 5 kap. 1 § sista meningen studiestödslagen. För andra förmåner än studiemedel innebär bestämmelsen en nyordning. Regeringsformen torde inte medge att kommunerna bemyndi- gas att meddela sådana föreskrifter och inte heller kan regeringen efter ett bemyndigande från överlåta föreskriftsrätt i frågan till kommunerna. En särskild regel som ger möjlighet för kommunerna att underlåta att återkräva låga belopp har därför tagits in i 7 § tredje stycket. Andra stycket ger regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer rätt att meddela föreskrifter om avgifter för täckande av administrativa kostnader vid återkrav. Även kommunerna ges rätt att meddela sådana föreskrifter. Bestämmelsen ersätter det be- myndigande att ta ut avgifter vid återkrav som finns i 6 kap. 4 § studiestödslagen. För , och kommunerna innebär bestämmelsen en utökad möjlighet att ta ut avgifter. 12–15 §§ Bestämmelserna, som har behandlats i avsnitt 5.12, innehåller regler om överklagande och, såvitt gäller socialförsäkringsförmåner, även om omprövning. Av 12 § framgår att bestämmelserna om omprövning och överklagande i AFL ska tillämpas på beslut enligt återkravslagen som har fattats av . Detta gäller oavsett vilken typ av förmån som beslutet avser, dock med undantag för pensionsförmåner. Förutom bestämmelserna i om ompröv- ning (20 kap. 10–10 a §§) och överklagande (20 kap. 11 §), är även bestämmelserna om domstols sammansättning (20 kap. 11 a §), möjligheterna för det allmänna ombudet att överklaga m.m. (20 kap. 12 §) och frister vid överklagande m.m. (20 kap. 13 §) tillämpliga. Vid omprövning eller överklagande av beslut som rör pensionsförmåner ska i stället reglerna i lagen om inkomstgrundad ålderspension gälla i tillämpliga delar (13 kap. 9–23 §§). Bestäm- melsen innebär inte någon ändring i sak på socialförsäkrings- området, utom såvitt avser ersättningar som betalas ut med stöd av gränsjukvårdsförordningen, ersättningar för läkarintyg m.m. och för sjukvård utomlands. I 13 § finns bestämmelser om överklagande av beslut enligt återkravslagen som fattas av CSN. Vid sådant överklagande ska överklagandebestämmelsen i 6 kap. 11 § studiestödslagen tillämpas. Beslut som rör studiestöd ska alltså även fortsättningsvis över- klagas hos , vars beslut inte kan överklagas. Bestämmelsen innebär vidare att det införs en möjlighet att överklaga beslut om återkrav av bidrag till funktionshindrade elever i gymnasieskolan och statsbidrag till teckenspråksutbildning för vissa föräldrar. Detsamma gäller bidrag till utlandsstuderande för dagliga resor. Också vid överklagande av återkravsbeslut beträffande dessa förmåner ska vara behörig instans. Av 14 § framgår att bestämmelsen om överklagande i 22 § lagen om mottagande av asylsökande m.fl. ska tillämpas vid överklagande av beslut enligt återkravslagen som fattas av . I 15 § anges att 22 § lagen om mottagande av asylsökande m.fl. även ska tillämpas vid en kommuns beslut om återkrav av bistånd till asylsökande. Andra beslut enligt återkravslagen som fattas av en kommun, med undantag för beslut som rör ekonomiskt bistånd enligt socialtjänstlagen, ska överklagas hos allmän förvaltnings- domstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätt. Särskilda regler om domstolsprövning av återkrav av ekonomiskt bistånd finns i socialtjänstlagen. Återkravslagen föreslås träda i kraft . Den ska dock endast tillämpas beträffande belopp som betalats ut efter . Det är dagen för beslutet om utbetalning som är avgörande för huruvida de nya reglerna ska tillämpas eller inte. I övergångreglerna har tagits in särskilda föreskrifter om att återkravslagens regler om avräkning samt om avbetalningsplan och anstånd får tillämpas också beträffande återkrav som beslutats före ikraftträdandet. Avräkning enligt de nya bestämmelserna i åter- kravslagen ska således kunna ske beträffande både återkrav som beslutats enligt äldre bestämmelser och återkrav enligt de nya reglerna. Räntor och avgifter som påförts den återbetalnings- skyldige vid återkrav före ikraftträdande kan också avräknas i enlighet med bestämmelserna i återkravslagen. Vidare ska de nya bestämmelserna om avbetalningsplan och anstånd kunna tillämpas även beträffande äldre återkrav samt räntor och avgifter som därvid debiterats den återbetalningsskyldige. Det innebär bl.a. att en avbetalningsplan kan omfatta både återkrav som har beslutats med stöd av äldre bestämmelser och återkrav enligt de nya bestäm- melserna liksom samtliga de räntor och avgifter som den återbetalningsskyldige ska betala enligt återkravsbesluten. 7.2Förslagen till lag om ändring i lagen (1947:529) om allmänna barnbidrag och lag om ändring i lagen (1986:378) om förlängt barnbidrag Ändringen i lagen om allmänt barnbidrag är en konsekvens av att barnbidrag ska kunna återkrävas enligt lagen om återkrav inom välfärdssystemen. Ändringen innebär att återkravsbestämmelserna i 12 § utgår och ersätts av en hänvisning till återkravslagen. I 8 § lagen om förlängt barnbidrag slopas hänvisningen till återkravsregeln i lagen om allmänt barnbidrag och ersätts av en bestämmelse om att lagen om återkrav inom välfärdssystemen ska tillämpas på förlängt barnbidrag. 7.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring Bestämmelsen om att ska besluta om återbetalning av preliminär sjukersättning efter avstämning mot pensionsgrundande inkomst i 16 a kap. 9 § första meningen har omformulerats som en anpassning till återkravslagen. Vidare slopas de särskilda bestämmelserna om eftergift i paragrafen. I stället ska återkravslagens eftergiftsbestämmelse tillämpas, vilket framgår av ett nytt andra stycke i paragrafen. Det innebär bl.a. att det inte längre kommer att gälla särskilda förutsättningar för eftergift av återkrav på preliminär sjukersättning. Vid eftergift av sådana återkrav kommer samma regler att gälla som för eftergift av andra återkrav. Frågan har behandlats i övervägandedelen, avsnitt 5.9. framhålls bl.a. att eftergift inte ska kunna beviljas när en anmälningsskyldighet försummats med undantag för sådana fall då den sökande inte borde ha insett att han eller hon var anmälnings- skyldig. Eftergift ska vidare endast i mycket speciella fall kunna komma ifråga när någon medvetet eller av oaktsamhet lämnat oriktiga uppgifter. Att de särskilda eftergiftsreglerna beträffande återkrav av sjukersättning slopas innebär alltså inte någon ändring i sak. Av ett nytt andra stycke i 16 a kap. 9 § framgår att återkravslagens bestämmelser om ränta, avräkning, anstånd och avbetalning samt om överklagande ska tillämpas vid återkrav enligt bestämmelsen. I kongruens med vad som ska gälla vid återkrav av bostadsbidrag ska dröjsmålsränta inte tas ut på sådan avgift som ska debiteras vid återbetalning enligt 16 a kap. 8 §. I övrigt ska återkravslagen i sin helhet tillämpas beträffande sjukersättning enligt 16 a kap. AFL. Det är en konsekvens av ändringarna i 20 kap. AFL (se nedan). Sjukersättning enligt 16 a kap. kommer således att kunna återkrävas när den enskilde orsakat att ersättningen betalats ut oriktigt eller med för högt belopp eller när han eller hon varit i ond tro. Ändringen i 20 kap. 2 a § AFL är en konsekvens av att lagen om återkrav inom välfärdssystemen blir tillämplig på provisoriskt bestämda förmåner. Också ändringen i 20 kap. 4 § samt upphävandet av 4 b–4 d §§ är en konsekvens av att återkravsreglerna beträffande förmåner som omfattas av AFL förs samman i återkravslagen. Reglerna i AFL om återbetalning och anslutande bestämmelser om ränta, avräkning m.m. utgår därför och ersätts av en hänvisning till återkravslagen. 7.4Förslagen till lag om ändring i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring, lag om ändring i lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd samt lag om ändring i lagen (1977:267) om krigsskadeersättning till sjömän Ändringen i lagen om arbetsskadeförsäkring innebär att hän- visningen i 6 kap. 7 § till 20 kap. 4 § och 4 b–4 d §§ AFL ersätts av en bestämmelse om att lagen om återkrav inom välfärdssystemen ska tillämpas på ersättning från försäkringen. Ändringarna i de två andra lagarna är i sin tur konsekvenser av ändringen i lagen om arbetsskadeförsäkring. I stället för den hänvisning till 6 kap. 7 § lagen om arbetsskadeförsäkring som finns i 10 § respektive 3 § i dessa två lagar förs det in en uttrycklig bestämmelse om att återkravslagen är tillämplig på ersättning enligt det statliga personskadeskyddet och på krigsskadeersättning till sjömän. 7.5Förslagen till lag om ändring i lagen (1988:1463) om bidrag vid adoption av utländska barn, lag om ändring i lagen (1991:1488) om handläggning av vissa ersättningar till den som tjänstgör inom totalförsvaret samt lag om ändring i lagen (1998:703) om handikappersättning och vårdbidrag Ändringarna innebär att hänvisningarna i 9 §, 4 § respektive 22 § i dessa tre lagar till bestämmelserna om återbetalningsskyldighet och ränta i 20 kap. 4 § och 4 b–4 d §§ AFL ersätts av en hänvisning till lagen om återkrav inom välfärdssystemen. 7.6Förslagen till lag om ändring i lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård, lag om ändring i lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare, lag om ändring i lagen (2001:761) om bostadstillägg till pensionärer m.fl. samt lag om ändring i lagen (2001:853) om äldreförsörjningsstöd Beträffande ersättning vid närståendevård, smittbärarersättning och bostadstillägg innebär ändringarna att de särskilda lagreglerna om återbetalning m.m. i 17 §, 13 § respektive 30 § i dessa tre lagar ersätts med bestämmelser om att lagen om återkrav inom välfärdssystemen ska tillämpas på förmåner enligt respektive lag. Ändringen i 11 § lagen om äldreförsörjningsstöd är en konsekvens av ändringen beträffande bostadstilläggen och innebär att åter- kravslagen ska gälla också äldreförsörjningsstöd. 7.7Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:773) om särskilt pensionstillägg till ålderspension för långvarig vård av sjukt eller handikappat barn Enligt 6 § lagen om särskilt pensionstillägg i dess nuvarande lydelse ska, om inte annat följer av den lagen, vad som föreskrivs i lagen om garantipension eller i annan författning tillämpas på det särskilda pensionstillägget. Lagen om garantipension hänvisar i sin tur till bl.a. återbetalningsreglerna i lagen om inkomstgrundad ålderpension. Båda dessa lagar behöver ändras (se 7.16 nedan). Eftersom det beträffande pensionstillägget anges i 6 § lagen om särskilt pensionstillägg att också andra författningar kan vara tillämpliga torde det komma att innebära att återkravslagen blir tillämplig på förmånen även om det inte uttryckligen föreskrivs. Närmast som en upplysning införs ändå en särskild bestämmelse om att lagen om återkrav inom välfärdssystemen ska tillämpas på pensionstillägg. 7.8Förslagen till lag om ändring i lagen (1991:419) om resekostnadsersättning vid sjukresor och lag om ändring i lagen (1992:1068) om introduktionsersättning för flyktingar och vissa andra utlänningar Ändringarna innebär att nya paragrafer förs i lagarna (5 § respektive 7 §), enligt vilka resekostnadsersättning vid sjukresor samt introduktionsersättning till flyktingar ska kunna återkrävas enligt lagen om återkrav inom välfärdssystemen. 7.9Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1047) om sjuklön Ändringen innebär att hänvisningen i 26 § till bestämmelserna om återbetalningsskyldighet och ränta m.m. i 20 kap. 4 § och 4 b– 4 d §§ AFL utgår. I stället införs i 26 § två nya bestämmelser, andra och tredje stycket. Det andra stycket innehåller en särskild bestämmelse om återbetalningsskyldighet för arbetsgivare när denne orsakat att ersättning enligt sjuklönelagen betalats ut oriktigt eller varit i ond tro. När en arbetsgivare är återbetalningsskyldig ska bestämmelserna i lagen om återkrav inom välfärdssystemen beträffande ränta, återkrav, avräkning, anstånd och avbetalningsplan samt överklagande gälla i tillämpliga delar.