sou · GXB388 · 2009-11-02 00:00:00 — Det sker en snabb teknikutveckling inom kärnkraften, och det är därför möjligt att det , då den nya generationen reaktorer ska ta vid, finns nya reaktoralternativ som från energi- producenternas sida kan vara att föredra. En utvärdering av avfalls- situationen får då ske utifrån dessa nya förutsättningar. De kan inte bedömas här, utan här beskrivs avfallshanteringen utifrån dagens kända teknik. Sammansättningen av avfallet kan dock bli en annan än dagens. Det exakta innehållet av olika radioaktiva ämnen i använt kärn- bränsle beror t.ex. på vilken typ av bränsle som används, driftförhållandena och bränslets ålder. Sammansättningen och för- delningen mellan de kort- och långlivade ämnena styrs av utbrän- ningsgraden och den s.k. specifika effekten. Med utbränningsgrad menas den totala mängd energi som utvunnits ur varje bränsle- element. Den specifika effekten, dvs. den energi som utvinns under drift, påverkar fördelningen av kortlivade ämnen. Volymen radioaktivt driftavfall torde, enligt SKB, bli lägre än det som den första generationens reaktorer lämnat efter sig. Det svenska systemet för mellanlagring och slutförvaring Utvecklingen har lett till att det driftavfall som tas om hand från de svenska reaktorerna är avsevärt mindre i förhållande till energiproduktionen, än vad man räknade med när reaktorerna togs i drift. Anledningen är att avfallet aktivt bearbetas och kompakteras i syfte att kräva mindre utrymme. SKB bedömer att även volymerna rivningsavfall kommer att bli mindre för de nya reaktorerna eftersom det blir fråga om rivning av ett mindre antal anläggningar. I sammanfattning leder resonemanget ovan till att i scenariot med fem nya ersättningsreaktorer antas de producera energi . Produktionen medför ett behov av att omhänderta upp emot använt kärnbränsle samt härdkomponenter, drift- och rivningsavfall i volymer som torde ligga något under vad som kalkyleras för dagens reaktorer (, respektive ). I scenariot med tio ersätt- ningsreaktorer blir behovet dubbelt så stort. Den totala mängden använt bränsle som produceras i det svenska kärnkraftsprogrammet skulle, med dessa antaganden, befinna sig inom intervallet 24 000 till . I princip förutsätts att det avfallssystem som är under upp- byggnad till större delen också kan användas för det tillkommande kärnavfallet. Många av systemets anläggningar måste dock genom- gå omfattande renoveringar under den långa drifttid som antas, och slutförvaren för använt bränsle och annat radioaktivt avfall måste byggas ut. Omhändertagandet av använt kärnbränsle Det använda kärnbränslet från de nya reaktorerna förutsätts att liksom dagens använda kärnbränsle mellanlagras under innan det inkapslas och förs till slutförvaret. Detta innebär att det befintliga mellanlagret Clab kommer att användas under en mycket som sträcker sig in . Under förutsättning att slutdeponeringen av det använda kärnbränslet kan påbörjas som planeras, och därefter kan fortgå med 120–150 kapslar , kommer Clab att också kunna utnyttjas för Det svenska systemet för mellanlagring och slutförvaring det använda bränslet från de nya reaktorerna. Givetvis måste Clab under denna långa tid undergå omfattande renoveringar (såsom nu genomförs med bassängerna i Clab 1), men SKB gör bedömningen att den ursprungliga grundinvesteringen i mellanlagret bör kunna utnyttjas även framgent. Detsamma gäller inkapslingsanläggningen som planeras bli sammanbyggd med Clab. Även den planerade kapselfabriken bedöms kunna drivas vidare utan större för- ändringar. För slutdeponeringen av det använda kärnbränslet kommer det dock att behövas ytterligare ett förvarsområde av samma storleks- ordning som den som planeras för bränslet från dagens reaktorer. SKB hävdar att det torde vara både säkerhetsmässigt och ekono- miskt mest fördelaktigt att förlägga de nya förvarsområdena i anslutning till det planerade slutförvaret i Forsmark. Fördelarna ligger dels i goda kunskaper om berggrunden runt förvaret, varför behovet av nya undersökningar kan reduceras, dels i att ovan- marksanläggningar, ramp och schakt kan användas också för det tillkommande förvarsområdet. Det måste dock understrykas att en lika ingående säkerhetsutvärdering måste göras av det nya förvars- området som för det första området. Nedanstående figur illustrerar ett liknande utbyggnadsprojekt, nämligen av det finska slutförvaret för använt kärnbränsle i Olkiluoto. Det är SKB:s finska motsvarighet som tar hand om kärnbränslet från de finska kärnkraftsreaktorerna. genomförde man platsundersökningar och beslöt slut- ligen att bygga ett slutförvar för det använda kärnbränslet från landets fyra reaktorer (beräknat till ). ansökte man om och fick ett s.k. principbeslut om slutförvaring av ytter- ligare använt bränsle från den nya reaktor som byggs (Olkiluoto 3). lämnade Posiva in ytterligare en ansökan om ett principbeslut om en kapacitetsökning om från den planerade sjätte finska reaktorn (Olkiluoto 4). I tillägg till slutförvaringen av dessa bränslemängder har Posiva arbetet med en miljökonsekvensbedömning av ännu en utbygg- nad för använt bränsle från den nya reaktorn . En ansökan om principbeslut innebärande en total deponeringskapa- citet om lämnades till regeringen . I figuren visas positioneringsprincipen för slutförvarsutrym- mena i Olkiluotos berggrund. Utrymmena för nuvarande reaktorer och reaktor O3 som är under byggnad har markerats med grönt, utbyggnaden av anläggningsdelen för att kunna motta Det svenska systemet för mellanlagring och slutförvaring med blått och utbyggnaden för att nå med lila. På bilden visas de sprickstrukturer i berggrunden och skyddszonerna i anslutning till dessa som bestämmer placeringen av deponerings- utrymmena. Det framgår av figuren att det är möjligt att bygga ut ett förvar och att därvid undvika områden i berggrunden som inte uppfyller kraven. Figur 13.7 Positioneringsprincipen för slutförvaringsutrymmena i berggrunden i Olkiluoto Det är också möjligt att utvidga ett förvarsutrymme genom att bygga i flera plan. Redan i , som utgjorde ett underlag för regeringens beslut om laddningstillstånd för reaktorerna 3 och , beskrevs utformningen av ett förvar i två plan med cirka 100 m nivåskillnad4. 4 SKBF/KBS, 1983. Använt kärnbränsle – KBS-3. Del I, s. 4:15. Det svenska systemet för mellanlagring och slutförvaring Omhändertagandet av låg- och medelaktivt avfall Som nämnts ovan skulle den antagna utbyggnaden av kärnkraften leda till ett nästan fördubblat behov av slutförvar för låg- och medelaktivt avfall. SKB planerar att deponera både kortlivat låg- och medelaktivt driftavfall och rivningsavfall i SFR. Det långlivade radioaktiva avfallet planeras att deponeras i ett separat förvar, SFL, som tas i drift i samband med rivningen av den sista av dagens kärnkraftsanläggningar. Nedanstående figur illustrerar den nu planerade utbyggnaden av SFR, bestående av ett antal bergsalar av liknande typ som i nuvarande SFR. pågår kompletterande undersök- ningar av berggrunden kring SFR för att kunna sammanställa det underlag som krävs för att upprätta säkerhetsanalys och ansök- ningshandlingar. Det expanderade driftscenariot med framtida ersättningsreak- torer innebär ett tillkommande behov av förvarskapacitet av i det närmaste samma omfattning som SFR med nu planerad utbyggnad. Byggnationen av de med tiden tillkommande ytterligare slut- förvarsutrymmena kan ske i anslutning till SFR, om berggrunden kan anses lämplig, eller som en separat anläggning på annan plats. Dagens kunskap indikerar dock att det skulle vara möjligt att placera det intill SFR och därmed kunna utnyttja där befintlig utrustning och transportvägar. Det svenska systemet för mellanlagring och slutförvaring Figur 13.8 SFR med den planerade utbyggnaden (blåmarkerad) Källa: SKB. Det expanderade driftscenariot kommer att innebära behov av en ytterligare utbyggnad av slutförvaret för långlivat radioaktivt avfall, SFL. Som nämnts ovan beräknas SFL att rymma härdkomponenter och reaktordelar, rivningsavfall från Clab och inkapslingsanlägg- ningen samt långlivat låg- och medelaktivt avfall från Studsvik. Enligt nuvarande planer kommer Clab och inkapslingsanläggningen att rivas när det använda kärnbränslet från det sista kraftverket slutdeponerats. Med de tillkommande ersättningsreaktorerna kom- mer dessa rivningar att skjutas framåt i tiden och ske först flera årtionden in . Som redovisats ovan kommer den antagna utbyggnaden av ersätt- ningsreaktorer att i flera delar utnyttja det avfallshanteringssystem som är under uppbyggnad. Medan utvecklingsarbetet redan finns genomfört och grundinvesteringarna i flera anläggningar är gjorda, ger det nya avfallet upphov till marginalkostnader bestående Det svenska systemet för mellanlagring och slutförvaring av drift- och underhållskostnader för systemet samt utbyggnaden av nya slutförvaringsområden. 14Några frågor som rör uranmarknaden Frågan om möjligheterna att bryta uran i har varit föremål för diskussioner i riksdagen1. Diskussionerna har även rört Kommissionens möjligheter att med stöd av Euratom- fördraget tvinga fram uranbrytning i . Möjligheterna att kunna uppföra tio nya kärnkraftsreaktorer i har gett frågan en ytterligare infallsvinkel i den allmänna debatten. Mot denna bakgrund redovisar utredningen vissa allmänna fakta om förutsättningarna för såväl prospektering som brytning av uran i . Uppgifterna är bland annat baserade på Bergsstatens PM om prospektering och gruvbrytning avseende uran, , senast reviderad . Utredningen har inte i uppdrag att göra några egna över- väganden när det gäller prospektering eller brytning av uran. 14.2Produktionen av uran och det svenska behovet Uran förekommer i låga halter i jordens inre och i högre halter i jordskorpan. Uran är ofta associerat med andra grundämnen/metaller t.ex. järn, koppar och guld. Uran förekommer både i urberg och i yngre bergarter. Strålningsegenskaperna i berggrunden används i samband med prospektering. Det kan uttryckas som att uran visar vägen till andra fyndigheter. Brytningen av uran sker antingen under jord eller i dagbrott. Det är vanligt med hög automation vid brytningen. Uranet pro- cessas till vad som kallas yellow cake med kemiska metoder. Anrikning av uranmalm sker ibland vid gruvan men kan också 1 Se betänkande 2006/07:NU5. Några frågor som rör uranmarknaden lokaliseras till annan plats. Varken brytning eller anrikning sker i . /och uppskattar i en gemensam rapport2 den kända globala tillgången av konventionell uran som kan brytas för per kg till . Organisationerna bedömer dock, baserat på geologiska studier och kännedom om uran i fosfater, att är tillängliga för exploatering. De största uranproducerande länderna är och , som svarar för cirka en fjärdedel vardera av världsproduktionen. Andra stora uranproducerande länder är , och . Uran produceras också i , och . har uppgett att bolaget köper in natur- uran för att försörja och Forsmark kärnkraftverk med kärnbränsle. kommer uranet från , och . Dessutom köps anrikat uran från . Mängden varierar men motsvarar i genomsnitt av det totala behovet. Enligt uppgår bränslebehovet för Oskars- hamns kärnkraftverk till natururan . Uranet köps huvudsakligen från . köps även en viss mängd anrikat uran från . berggrund är rik på uran. Flera olika bergarter är kända för sina höga uranhalter, som exempel kan nämnas alunskiffer och olika graniter. Mineraliseringar med uran har iakttagits i många områden (bland annat i , och samt i , , , och ). I i utvanns naturligt uran –1963 som en biprodukt vid framställningen av olja. I vid bröts uran –1969. Totalt utvanns där naturligt uran. Uranbrytningen i avslutades . Halterna av uran i den svenska berggrunden är dock väsentligt lägre än vad som finns i de stora uranproducerande länderna. Generellt sett är därför de kända svenska tillgångarna mindre eko- 2 Se Uranium 2005: Resources, Production and Demand– även kallad , publicerad . Några frågor som rör uranmarknaden Enligt /och statistik över världens brytvärda uranreserver är andel mindre än en pro- cent3. Det är inte förbjudet att bryta uran i men brytningen får inte ske i utan tillstånd utfärdade enligt minerallagen (1991:45), samt lagen (1984:3) om kärnteknisk verk- samhet (kärntekniklagen). Det krävs alltså tre separata tillstånd, utfärdade enligt tre olika lagar för att få bryta uran. En miljö- konsekvensbeskrivning ska bifogas en ansökan enligt samtliga tre lagar. Minerallagen, och kärntekniklagen gäller parallellt. Enligt ska anläggningar för brytning, bearbetning eller anrikning av uranhaltigt material eller andra ämnen som kan användas för framställning av kärnbränsle tillåtlighetsprövas av regeringen enligt 17 kap. 1 § . Regeringen får tillåta verksamheten endast om kommunfullmäktige i den kommun där en uranfyndighet ska bearbetas har tillstyrkt detta. Någon möjlig- het för regeringen att tillåta uranbrytning mot kommunens vilja finns alltså inte. Frågan om tillstånd enligt kärntekniklagen att bryta uran prövas också av regeringen. Prövningen enligt kärntekniklagen sker parallellt och samordnat med tillåtlighetsprövningen enligt miljö- balken. bereder ärendet och överlämnar med ett eget yttrande handlingarna i ärendet till regeringen. Tillstånd enligt minerallagen att få bearbeta en uranfyndighet (bearbetningskoncession) meddelas av bergmästaren. Enligt 8 kap. 2 § minerallagen ska ärenden om beviljande av bearbetnings- koncession hänskjutas till regeringens prövning, om bergmästaren bedömer frågan om koncession vara särskilt betydelsefull ur allmän synpunkt. Bergmästaren ska utreda och bifoga ett eget yttrande i ärenden som han hänskjuter till regeringens prövning. Det är alltså regeringen som noggrant kommer att pröva en eventuell ansökan om att få bryta uran, under förutsättning att kommunfullmäktige i den kommun där brytning ska ske har till- styrkt detta. 3 Se Uranium 2005: Resources, Production and Demand. Några frågor som rör uranmarknaden Det krävs också tillstånd för prospektering (undersöknings- tillstånd). Syftet med ett undersökningstillstånd är att det ska möjliggöra fynd av en malm som kan utvinnas. Ett undersöknings- tillstånd ger sökanden ensamrätt till ett område. Det är berg- mästaren som prövar ansökningar om undersökningstillstånd. En kommun har inte någon vetorätt när det gäller undersök- ningstillstånd. Däremot kan kommunen skicka ett yttrande till bergmästaren inför en prövning av ett sökt undersökningstillstånd. Om tillståndet gäller alunskiffer, olja, gasformiga kolväten eller diamant ska kommunen alltid ges tillfälle att yttra sig. Enligt mine- ralförordningen (1992:285) ska bergmästaren dessutom inhämta yttrande från kommunen när det är fråga om medgivande till undersökningsarbete inom ett område med detaljplan eller områdes- bestämmelser enligt . Undersökningsarbete kan vara av mycket skiftande omfattning och bedrivas på varierande sätt. Arbetet kan bestå av seismiska, radioaktiva, magnetiska eller elektriska mätningar, geologiska undersökningar, diamantborrning, provtagning, provdikesgrävning, jordavrymning (borttagande av jord) och sprängning. Olika metoder för undersökningsarbetet kan användas under skilda delar av undersökningstiden. Det är typen av undersökningsarbete och områdets karaktär som är avgörande för om det krävs anmälan till eller tillstånd av enligt . Om halten uran i t.ex. en provborrkärna överstiger en viss halt kan tillstånd krävas enligt strålskyddslagen. I många fall krävs tillstånd även enligt andra lagar, t.ex. , lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. eller terrängkörningslagen (1975:1313). Innan undersökningsarbetet får påbörjas måste prospektören upprätta en arbetsplan som sakägarna (enskilda markägare och andra sakägare som t.ex. arrendatorer och innehavare av servitut) har möjlighet att framföra invändningar emot. När undersökningstillstånd upphör ska företagen lämna en rapport till Bergsstaten om undersökningsresultaten. Detta kunskapsunderlag ställs sedan till förfogande för alla intres- serade genom geologiska undersöknings mineralinforma- tionskontor i . Några frågor som rör uranmarknaden I Euratomfördraget finns bestämmelser som syftar till att genom en gemensam försörjningspolitik i EU tillförsäkra medlemsländer- na lika tillgång till , råmaterial och speciella klyvbara material, exempelvis anrikat uran och plutonium4. Enligt artikel 52 i fördraget ska en byrå – Euratom:s försörjningsbyrå – upprättas som ska ha optionsrätt på t.ex. uran som produceras inom EU- ländernas territorium för att tillgodose efterfrågan hos förbrukare inom gemenskapen, själv lagra materialet eller exportera det efter medgivande av kommissionen. Om producentens verksamhet om- fattar flera produktionsstadier från malmbrytningen till och med metallframställningen är producenten skyldig att erbjuda byrån produkten endast på det produktionsstadium han själv väljer (arti- kel 58). Vidare finns bestämmelser (artikel 70) om att kommis- sionen får lämna medlemsstaterna rekommendationer i syfte att främja prospektering och utnyttjande av mineralresurser. Om prospekteringsåtgärderna och gruvdriften trots rekommenda- tionerna i ett visst land fortsätter att vara uppenbart otillräckliga, ska den berörda medlemsstaten, så länge som den ej vidtagit åtgärder, anses ha avstått från rätten till lika tillgång till övriga resurser inom gemenskapen. Bestämmelserna om Euratomgemenskapens optionsrätt till uran och andra klyvbara produkter innebär inte några skyldigheter för ett medlemsland att starta uranbrytning. Öppnande av gruva ingår inte bland de åtgärder som ett land kan tvingas vidta för att kunna erbjuda den ovan nämnda byrån inom EU en viss produktion. I en hypotetisk försörjningskris skulle reglerna endast kunna tillämpas på redan utvunnet uran från en existerande urangruva samt befintliga lager av kärnbränsle. Ett land som inte efterkommer upp- maningar från byrån att prospektera eller utöka sin befintliga gruvverksamhet kan dock drabbas av sanktionsregeln att landet inte får lika tillgång till övriga EU-länders resurser vad gäller , råmaterial och speciella klyvbara material. Det nu anförda har bekräftats genom det svar kommissionären gav på en fråga av ledamoten i . Enligt svaret gäller optionsrätten till m.m. enligt artikel 52 i Euratomfördraget material som redan utvunnits eller framställts. Optionsrätten kan enligt svaret 4Se Euratomfördraget avdelning II kapitel 6 artiklarna 52–76. 5Socialdemokratiska gruppen i . Några frågor som rör uranmarknaden inte heller uppfattas som en möjlighet att tvinga fram uranbrytning i en medlemsstat. Varje medlemsstat har själv rätt att besluta om uranbrytning på sitt territorium, på grundval av ekonomiska, miljö- mässiga och politiska överväganden6. Reglerna om försörjningsbyråns optionsrätt är utformade för en situation med brist på uran, där användarna ska tillförsäkras en lika stor tillgång till kärnbränsle i enlighet med fördragets syften. Någon sådan brist på uran har aldrig rått på världsmarknaden. Bestämmelserna har därför aldrig kommit att tillämpas enligt sin ordalydelse. Reglerna om prospektering och utnyttjande av mineralfyndigheter tillämpas i praktiken inte alls. 6 Se svaret E-4604/06SV . 15Internationellt arbete som påverkar lagstiftningen på kärnsäkerhetsområdet Den internationella kärnsäkerhetskonventionen1 som trädde 1996 har lett till en ökad internationell enhetlighet i den principiella utformningen av nationell lagstiftning och myndig- hetstillsyn på det kärntekniska området. En motsvarande harmoni- serande inverkan på sitt område har den gemensamma konven- tionen om säkerheten vid hantering av använt kärnbränsle och vid hantering av radioaktivt avfall2 haft (avfallskonventionen). Det gäller bland annat frågor om tillståndshavarnas ansvar, tillsyns- myndigheternas oberoende ställning, kompetens och resurser samt utveckling och tillämpning av ett tydligt regelverk när det gäller säkerhet och strålskydd, ofta med referens till aktuella utgåvor av säkerhetsstandarder. Även Icke-spridningsfördraget3 och konventionen om fysiskt skydd av nukleärt material4 påverkar den nationella lagstiftningen på det kärntekniska området. Inom EU pågår vidare en utveckling mot harmoniserade kärn- säkerhetskrav inom unionen. Det mesta av det tekniskt inriktade arbetet har bedrivits inom ramen för WENRA:s5 verksamhet. och kommissionen är engagerade i att följa upp och driva på detta arbete, bland annat genom en högnivågrupp för kärnsäkerhet och avfallshantering som började sitt arbete . Rådet har antagit ett direktiv6 vars syfte är 1The 1994 Convention on Nuclear Safety, on , 1995. 2The 1997 Joint Convention on the Safety of and on the Safety of , on 29 , 1999. 3The 1968 Treaty on the Non-Proliferation of Nuclear Weapons. 4The 1979 Convention on the Physical Protection of Nuclear Material. 6Rådets direktiv /71/Euratom av om upprättande av ett gemenskaps- ramverk för kärnsäkerhet vid kärntekniska anläggningar. Internationellt arbete som påverkar lagstiftningen på kärnsäkerhetsområdet dels att upprätta ett gemenskapsramverk för att upprätthålla och främja en kontinuerlig förbättring av kärnsäkerheten och reglering- en av denna, dels att säkerställa att medlemsstaterna tillhandahåller lämpliga nationella arrangemang för en hög kärnsäkerhetsnivå för att skydda arbetstagarna och allmänheten mot de faror som uppstår till följd av joniserande strålning från kärntekniska anläggningar. På kärnsäkerhetsområdet är arbete vägledande. Dess säkerhetsstandarder är bindande för organisationens egen verksamhet och stater och nationella myndigheter rekommenderas att tillämpa dem i sitt eget arbete. utkom en enhetlig säkerhetsstandard7 avseende kärnsäkerhet och strålskydd, antagen med bred inter- nationell konsensus. Det övergripande målet är att skydda män- niskor och miljön från skadliga effekter från joniserande strålning. För att uppnå målet har tio säkerhetsprinciper utarbetats. Dessa utgör grunden för att etablera ett regelverk för att dels skydda människor och miljön från skadliga risker med strålning, dels för att tillse att anläggningar och aktiviteter som ger upphov till dessa risker drivs respektive genomförs på ett säkert sätt. Det inbegriper särskilt kärntekniska anläggningar och användning av strålning och strålkällor, transporter av radioaktivt material och hantering av radioaktivt avfall. Bestämmelserna i om hälsoskydd tar sikte på strålskyddet. På strålskyddsområdet finns bindande regler i Euratomför- draget. Enligt fördraget ska gemenskapen fastställa grundläggande normer för befolkningens och arbetstagarnas hälsoskydd mot de faror som uppstår till följd av joniserande strålning. Med grund- läggande normer avses enligt fördraget högsta tillåtna doser med tillräcklig säkerhetsmarginal, högsta tillåtna exponering och konta- mination samt de grundläggande principerna för medicinsk kontroll av arbetstagarna. De senast fastställda grundläggande normerna återfinns i ett särskilt direktiv som medlemsländerna är skyldiga att införa i den nationella lagstiftningen på strålskyddsområdet8. Kom- missionen ska underrättas om de nationella bestämmelserna och alla förslag till ändringar som görs i dem9. 7Fundamental Safety Principles, Safety Standards Series No. 8Rådets direktiv /29/Euratom av om fastställande av grundläggande säkerhetsnormer för skydd av arbetstagarnas och allmänhetens hälsa mot de faror som uppstår till följd av joniserande strålning (EGT L 159, 29.6.1996, s. 1). 9Jfr artikel 33 Euratomfördraget. Internationellt arbete som påverkar lagstiftningen på kärnsäkerhetsområdet Inom kommissionen pågår ett arbete som syftar till att se över de grundläggande normerna. Efter det att nya grund- läggande normer fastställts enligt Euratomfördraget ska dessa införlivas i den svenska lagstiftningen. De grundläggande normerna har kompletterats med ett antal specialiserade rättsliga instrument. Det gäller bland annat direktivet om skydd av entreprenörer som utsätts för joniserande strålning vid arbete inom s.k. kontrollerat område.