sou · GXB31 · 2009-01-23 00:00:00 — Det ska även finnas en överordnad ansvarig tjänsteman (senior responsible officer). Varje myndighet ska upprätthålla ett register över beslut om inhämtning. Registret ska normalt finnas tillgängligt för inspektion hos kontaktpersonen. Tillsynen sköts av en särskilt utsedd kommissionär (of Communications Commissioner), som till sin hjälp har ett Den rättsliga bakgrunden m.m. Kommissionären lämnar en årlig rapport över sin tillsyn till parlamentet. I rapporten för framgår bl.a. att brittiska myndigheter begärde in trafikuppgifter i 519 000 fall. Det finns också en särskilt utsedd kommissionär för tillsyn över säkerhetstjänsterna (Intelligence Services Commissioner). Hans befogenheter gällande övervakningen av inhämtning av trafikuppgifter är dock inskränkt och överlämnad till Interception of Communications Commissioner. Båda kommissionärerna, som utses av regeringen, är höga domare. Genom inrättades också en särskild nämnd (Investigatory Powers Tribunal) för att pröva klagomål från enskilda som anser sig ha blivit felaktigt utsatta för t.ex. inhämtning av trafikuppgifter. Nämnden leds av en domare från högsta domstolen. Bestämmelser om teleövervakning har genomgått en större översyn och återfinns i den tyska straffprocesslagen (Strafprozessordnung). Inhämtning av uppgifter om kommunikation får ske vid misstanke om sådan allvarlig brottslighet som närmare anges i lagen, om inhämtningen är nödvändig för utredningen. Det är inte tillåtet med inhämtning om det inte ingår fängelse i straffskalan förutom i fall när brottet har begåtts genom användning av telekommunikation. Ansökan görs av åklagare och åtgärden beslutas av en undersökningsdomare vid en särskild undersökningsdomstol. Vid fara i dröjsmål kan åklagaren fatta ett interimistiskt beslut om inhämtning som ska underställas undersökningsdomarens prövning . Den som har varit föremål för teleövervakning ska underrättas om åtgärden så snart det kan ske utan fara för utredningen, för den offentliga säkerheten, eller för liv eller hälsa. Om åklagare efter det att åtgärden avslutades fortfarande inte anser att underrättelse bör ske måste frågan underställas domstol. För de underrättelse- och säkerhetstjänster som har till uppgift att skydda tyska nationella säkerhetsintressenTPF1FPT gäller en annan ordning. Dessa organisationer har möjlighet att inhämta uppgifter om 1TP PT Bundesamt für Verfassungsschutz (BfV), Bundesnachrichtendienst (BND) och Militärischer Abschirmdienst (), samt delstatliga myndigheter inom författningsskyddet. Den rättsliga bakgrunden m.m. telekommunikation enligt den s.k. G 10-lagen (Gesetz zur Beschränkung des Brief-, Postund Fernmeldegeheimnisses) samt enligt tidsbegränsade anti-terror lagar. Systemet har utformats utifrån att regleringen av tvångsmedel enligt dessa lagar inte är av straffprocessuell natur och att tillståndsärenden därför inte heller har ansetts böra i första hand prövas av domstol.TPF2FPT Inhämtning av uppgifter om kommunikation enligt G 10-lagen beslutas av den för operationen ansvarige ministern efter framställning från chefen för respektive säkerhets- eller underrättelsetjänst eller dennes ställföreträdare. För att inhämtning ska få ske krävs att det rör misstanke om planerade, pågående eller begångna brott, som närmare anges i lagen, eller om det finns omständigheter som tyder på medlemskap i vissa kriminella organisationer eller sammanslutningar. Det krävs även att andra sätt att inhämta informationen bedöms som utsiktslösa eller i vart fall väsentligt svårare. Ministeriet ska underrätta den oberoende G 10-kom- missonen om beslutade inhämtningar. Innan G 10-kommissionen har prövat besluten får inhämtningarna verkställas endast om det föreligger fara i dröjsmål. Om G 10-kommissionen finner att inhämtningen är otillåten eller inte är nödvändig, får beslutet inte verkställas. Om verkställighet redan har skett ska verkställigheten avbrytas. En enskild som varit föremål för inhämtning ska underrättas så snart det kan ske utan att operationens syfte äventyras. Om det fortfarande inte är möjligt att underrätta den enskilde kan G 10-kommissionen besluta att underrättelseskyldigheten inte längre ska gälla. Ledamöterna i G 10-kommissionen är vanligen f.d. parlamentariker och kommissionen leds av en ordförande som ska uppfylla kraven på domare. G 10-kommissionen har även till uppgift att ta emot klagomål från enskilda som anser sig blivit felaktigt utsatta för övervakning. Det finns ett antal faktorer som förenar flertalet av de utländska regelverk för inhämtning av uppgifter om elektronisk kommunikation. Genomgången visar att inhämtning av elektronisk kommunikation med undantag för sker både i förundersökningar och i underrättelseverksamhet. Normalt är inhämtningen både i 2TP PT Jfr betänkandet Ytterligare rättssäkerhetsgarantier vid användandet av hemliga tvångsmedel, m.m. (SOU 2006:98) s. 70. Den rättsliga bakgrunden m.m. förundersökningar och i underrättelseverksamheten lagreglerad. Regleringen kan vara i ett gemensamt regelverk, som i , eller uppdelat på olika lagar beroende på syftet med inhämtningen, som i och i samt delvis i . En viktig likhet mellan flera av de jämförda länderna är att beslutsbefogenheten i många fall tillkommer domstol eller undersökningsdomare men att det finns möjlighet för polis eller åklagare att fatta interimistiska beslut vid fara i dröjsmål. När det särskilt gäller underrättelseverksamheten är det oftast polisen, säkerhetspolisen eller olika underrättelsetjänster som ansöker om åtgärder och i vissa fall även kan fatta interimistiska beslut. Åklagare är inte involverade. I vissa fall, som i och i , fattas själva tillståndsbeslutet av domstol, medan andra beslutsformer gäller för och . Särskilt i görs också en tydlig åtskillnad mellan å ena sidan underrättelseverksamhet/förebyggande åtgärder och å andra sidan straffprocessuella åtgärder som sker inom ramen för en brottsutredning. En annan likhet är förekomsten av underrättelseskyldighet gentemot enskild, särskilt när det gäller inhämtning under förundersökning. Likaså finns i de flesta länder ett välutvecklat tillsynsförfarande av ett fristående organ rörande inhämtningen av uppgifter om elektronisk kommunikation. 4Myndigheternas tillgång till uppgifterna Så länge som telefoni och annan elektronisk kommunikation har använts har det funnits behov av att ge de brottsbekämpande myndigheterna tillgång till uppgifter om abonnemang och elektronisk kommunikation. Med den snabba utvecklingen och användningen av modern informationsteknologi har betydelsen av tillgång till uppgifterna ökat för att brottsbekämpningen ska kunna upprätthållas. Tillgång till uppgifterna har bedömts vara av avgörande betydelse i den verksamheten (SOU 2005:38 s. 307 ff. och SOU 2007:76 s. 129 ff.). 4.2Uppgifter om elektronisk kommunikation Som framgått tidigare är det möjligt för de brottsbekämpande myndigheterna att få tillgång till historiska uppgifter om elektronisk kommunikation enligt två regelverk, bestämmelserna om hemlig teleövervakning i och utlämnande av uppgifterna från leverantörer enligt lagen om elektronisk kommunikation. Myndigheterna får i princip samma uppgifter oavsett vilka bestämmelser som tillämpas. Förutsättningarna för hemlig teleövervakning enligt 27 kap. 19– 21 §§ RB är följande. 1.Det ska finnas en skäligen misstänkt person. a)brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse (även anstiftan och medhjälp), Myndigheternas tillgång till uppgifterna b)dataintrång, barnpornografibrott som inte är ringa, narkotikabrott eller narkotikasmuggling, eller c)försök, förberedelse eller stämpling till brott under a) och b). 3.Åtgärden ska vara av synnerlig vikt för utredningen. 4.Åtgärden ska avse uppgifter om telemeddelanden som befordras eller har befordrats till eller från teleadresser med viss anknytning till den misstänkte. 5.Åtgärden ska beslutas av domstol. Förutsättningarna för att de brottsbekämpande myndigheterna ska få tillgång till uppgifter enligt 6 kap. 22 § första stycket 3 LEK är följande (i jämförelse med ). 1.Det ska vara fråga om misstanke om brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse (även anstiftan och medhjälp omfattas men inte försöks-, förberedelse- och stämplingsbrott). 2.Det behöver inte finnas en skäligen misstänkt person. 3.Åtgärden behöver inte vara av synnerlig vikt för utredningen. 4.Åtgärden är inte begränsad till vissa teleadresser. 5.Åtgärden beslutas av den brottsbekämpande myndigheten (polis, åklagare och tull, se JO 1998/99 s. 95). Det ska också nämnas att förutsättningarna för att få ut uppgifter i form av uppgift om abonnemang (kataloguppgifter) enligt 6 kap. 22 § första stycket 2 LEK är att fängelse är föreskrivet för brottet och det kan föranleda annan påföljd än böter i det enskilda fallet, dvs. brottet ska i det enskilda fallet vara så allvarligt att det ligger på fängelsenivå. För att hemlig teleövervakning ska få användas måste alltså det brott förundersökningen avser som utgångspunkt ha ett minimistraff på sex månaders fängelse i straffskalan. Det kan vara av värde att ge några exempel på vilka brottstyper som faller under den kategorin. Det rör sig om mord, dråp, grov misshandel, vållande till annans död (enbart grovt brott), människorov, människohandel, olaga frihetsberövande (som inte är mindre grovt), olaga tvång (enbart grovt brott), grov fridskränkning/kvinnofridskränkning, olaga hot (enbart grovt brott), våldtäkt (som inte är mindre grov), Myndigheternas tillgång till uppgifterna grovt sexuellt tvång, grovt sexuellt utnyttjande av person i beroendeställning, våldtäkt mot barn, grovt sexuellt övergrepp mot barn, grovt koppleri, grov stöld, rån, tillgrepp av fortskaffningsmedel (enbart grovt brott), grovt bedrägeri, utpressning (enbart grovt brott), ocker (enbart grovt brott), häleri (enbart grovt brott), penninghäleri (enbart grovt brott), svindleri (enbart grovt brott), grov förskingring, trolöshet mot huvudman (enbart grovt brott), olovligt brukande (enbart grovt brott), grov oredlighet mot borgenärer, grovt bokföringsbrott, mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse, grovt sabotage, sjö- eller luftfartssabotage (enbart grovt brott), grov urkundsförfalskning, penningförfalskning (enbart grovt brott), grovt barnpornografibrott, övergrepp i rättssak (enbart grovt brott), grovt tjänstefel, bestickning/mutbrott (enbart grova brott), grovt narkotikabrott, grovt skattebrott, grovt dopningsbrott, brott mot alkohollagen (enbart grovt brott), grovt vapenbrott, grovt miljöbrott, grovt artskyddsbrott, grov smuggling, grov narkotikasmuggling, grovt tullbrott, terroristbrott, grovt insiderbrott och grov människosmuggling. Hemlig teleövervakning får också användas vid dataintrång, barnpornografibrott, som inte är att anses som ringa, narkotikabrott och narkotikasmuggling. För att de brottsbekämpande myndigheterna ska få tillgång till annat än rena kataloguppgifter enligt lagen om elektronisk kommunikation krävs, som framgick tidigare, att uppgiften gäller misstankar om brott med minst två års fängelse i straffskalan. Exempel på sådana brott är mord, dråp, människorov, människohandel, våldtäkt, våldtäkt mot barn, grovt koppleri, grovt rån, mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse, grovt sabotage, sjö- och luftfartssabotage (enbart grovt brott), övergrepp i rättssak (enbart grovt brott), grovt narkotikabrott, grov narkotikasmuggling och terroristbrott. lämnar regeringen en redovisning till över tillämpningen av hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Regeringen får uppgifterna från och . Den senaste redovisningen, som avser , gjordes i regeringens skrivelse 2008/09:79. Där framkom bl.a. följande. lämnades tillstånd till hemlig teleövervakning i 1 315 fall. I samtliga fall där hemlig teleavlyssning beviljades (966 fall) hade domstolen gett tillstånd till hemlig teleövervakning. I 349 fall hade tillstånd meddelats till enbart hemlig teleövervakning. Myndigheternas tillgång till uppgifterna Motsvarande uppgifter sammanställs inte över de fall där de brottsbekämpande myndigheterna begär ut uppgifter (annan uppgift som angår ett särskilt elektroniskt meddelande) med stöd av lagen om elektronisk kommunikation. I betänkandet Tillgång till elektronisk kommunikation i brottsutredningar m.m. (SOU 2005:38 s. 185) anger BRU att polisen uppskattade antalet sådana ärenden till drygt 4 000 stycken. redovisade nya beräkningar från polisen som innebär att antalet var ca 8 000 (SOU 2007:76 s. 225). Polisen har gjort beräkningar över antalet fall där man har begärt att få ut uppgifter och uppskattat det till ca 9 500 fall. Liksom tidigare innefattar den siffran inte uppgifter rörande Säkerhetspolisens och ärenden. Mot bakgrund av kravet i lagen om elektronisk kommunikation på att det ska vara fråga om misstanke om brott med ett straffminimum fängelse, står det klart att utredningarna enbart rör allvarlig brottslighet och att de brottsbekämpande myndigheterna har begärt uppgifter i samma utredning. Det förhållandet att personer som är involverade i vissa kriminella aktiviteter köper, byter och slänger mobiltelefoner eller anonyma kontantkort mycket frekvent är en av de stora anledningarna till att det fattas relativt många beslut om att inhämta uppgifter om elektronisk kommunikation enligt 6 kap. 22 § första stycket 3 LEK. Myndigheterna behöver få fram vilka teleadresser som används, bl.a. genom basstationstömning, för att kunna få tillstånd till hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Företrädare för Säkerhetspolisen, och länskriminalpolisen i uttryckte till BRU (SOU 2005:38 s. 210 f.) att anonyma kontantkort utgör ett av de absolut största effektivitetshindren vid utredning av grova brott. De anonyma kontantkorten och kravet på att teleadresser ska vara identifierade för att tvångsmedlen ska kunna beslutas och verkställas skapar så stora problem i brottsutredningarna att det betecknades som en utredningsmässig, tidsmässig och resursmässig katastrof. Det sades att det läggs ned fruktansvärt stora resurser på att på olika sätt ändå identifiera de teleadresser som används av brottslingarna och att arbetet med någon enstaka teleadress kan engagera en mängd personer , vilket kostar mycket pengar som brottsutredningsarbetet tappar markant i effektivitet. Det finns dessutom enligt myndigheterna en uppenbar risk för att arbetet med att identifiera teleadresserna blir resultat- Myndigheternas tillgång till uppgifterna löst, vilket innebär att bl.a. hemlig teleövervakning över huvud taget inte kan användas i arbetet med att utreda grova brott. Det finns även andra anledningar till att det fattas flera beslut i samma ärende och att antalet beslut om utlämnande enligt lagen om elektronisk kommunikation vida överstiger antalet beslut om hemlig teleövervakning. Särskilt i mer akuta lägen i utredningar fattas besluten ofta med kort tids mellanrum. Det kan ibland vara fråga om minuter. Vid exempelvis ett grovt rån mot en värdetransport kan polisen få uppgifter från en basstationstömning rörande platsen för brottet. Polisen kanske också mycket snabbt behöver få nya basstationstömningar gjorda när det t.ex. blir klarlagt vilka flyktvägar rånarna använde sig av eller på vilka platser flyktbilar har lämnats. Därefter är det troligt att ytterligare beslut om att inhämta uppgifter om elektronisk kommunikation behöver fattas för att fortsätta undersökningarna kring de uppgifter som kommit fram genom basstationstömningarna, allt i syfte att identifiera skäligen misstänkta personer och teleadresser. Som framgår av avsnitt 3.10.2 har den leverantör som tillhandahåller ett elektroniskt kommunikationsnät eller en elektronisk kommunikationstjänst tystnadsplikt för bl.a. uppgifter om abonnemang som leverantören har fått del av eller tillgång till (6 kap. 20 § första stycket 1 LEK). Med uppgifter om abonnemang (kataloguppgifter) avses främst namn, titel, adress och abonnentnummer (t.ex. telefonnummer). Även IMSI-nummer och IP-nummer har ansetts falla in under kategorin uppgift om abonnemang. Det är självfallet så att de brottsbekämpande myndigheterna liksom andra inhämtar uppgifter om abonnemang genom att utnyttja öppna källor, t.ex. telefonkatalog och Internet. För uppgifter som inte på det viset är öppna genom avtalet mellan leverantören och kunden, t.ex. hemliga telefonnummer och IP-nummer, utnyttjas i stället bestämmelserna i lagen om elektronisk kommunikation. I 6 kap. 22 § första stycket LEK anges de fall när leverantörerna är skyldiga, och därmed behöriga, att trots sin tystnadsplikt lämna uppgifter om abonnemang till bl.a. de brottsbekämpande myndigheterna. Bestämmelserna lyder på följande sätt. Myndigheternas tillgång till uppgifterna Den som tillhandahåller ett elektroniskt kommunikationsnät eller en elektronisk kommunikationstjänst och därvid har fått del av eller tillgång till uppgift som avses i 20 § första stycket skall på begäran lämna 1.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 till en myndighet som i ett särskilt fall behöver en sådan uppgift för delgivning enligt delgivningslagen (1970:428), om myndigheten finner att det kan antas att den som söks för delgivning håller sig undan eller att det annars finns synnerliga skäl, 2.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 och som gäller misstanke om brott till åklagarmyndighet, polismyndighet eller någon annan myndighet som skall ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och det enligt myndighetens bedömning kan föranleda annan påföljd än böter, 4.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 till om myndigheten behöver uppgiften i exekutiv verksamhet och myndigheten finner att uppgiften är av väsentlig betydelse för handläggningen av ett ärende, 5.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 till , om verket finner att uppgiften är av väsentlig betydelse för handläggningen av ett ärende som avser kontroll av skatt eller avgift eller rätt folkbokföringsort enligt folkbokföringslagen (1991:481), 6.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 till polismyndighet, om myndigheten finner att uppgiften behövs i samband med underrättelse, efterforskning eller identifiering vid olyckor eller dödsfall eller för att myndigheten skall kunna fullgöra en uppgift som avses i 12 § polislagen (1984:387), 7.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 till polismyndighet eller åklagarmyndighet, om myndigheten finner att uppgiften behövs i ett särskilt fall för att myndigheten skall kunna fullgöra underrättelseskyldighet enligt 33 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, och 8.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 och 3 till regional alarmeringscentral som avses i lagen (1981:1104) om verksamheten hos vissa regionala alarmeringscentraler. Som framgår rör flera av punkterna möjligheten för andra myndigheter än de brottsbekämpande att få tillgång till abonnemangsuppgifter från leverantörerna. Punkterna 6 och 7 rör polis och åklagares möjligheter att få abonnemangsuppgifter utan att det kan sägas vara fråga om direkt brottsbekämpande verksamhet. Särskilt punkten 6 rör den s.k. hjälpande verksamheten, alltså verksamhet eller åtgärder som i detta fall inte rör misstankar om brott utan som i stället avser att ge allmänheten skydd, upplysningar och annan hjälp. 5.1Upphävande av 6 kap. 22 § första stycket 3 LEK Flera utredningsförslag har tidigare berört de regler som finns i och lagen om elektronisk kommunikation om de brottsbekämpande myndigheternas möjligheter att få tillgång till historiska uppgifter om elektronisk kommunikation. För andra uppgifter än abonnemangsuppgifter ställer lagen om elektronisk kommunikation upp strängare krav när det gäller den misstänkta brottsligheten än gör (lägst fängelse respektive lägst sex månaders fängelse i straffskalan). I lagen om elektronisk kommunikation saknas däremot kraven på att det ska finnas en skäligen misstänkt person, att åtgärden ska vara av synnerlig vikt för utredningen, att enbart vissa teleadresser med anknytning till en person får omfattas av åtgärden och att domstol ska fatta beslut. (Ju 1996:07) hade bl.a. uppdraget att se över tillämpningsområdet för hemlig teleövervakning och de regler i övrigt som gör det möjligt för brottsbekämpande myndigheter att få tillgång till uppgifter om elektronisk kommunikation. I betänkandet Om buggning och andra hemliga tvångsmedel (SOU 1998:46) lämnade förslag på en samlad reglering av bestämmelserna i . Förslaget innebar att bestämmelsen i telelagen som motsvarar 6 kap. 22 § första stycket 3 LEK och den tidigare nämnda bestämmelsen i sekretesslagen (se avsnitt 3.11) skulle upphävas. Även BRU konstaterade att regleringen inte framstår som ändamålsenligt utformad och att det skulle bli en förstärkning av integritetsskyddet för den enskilde om det som huvudregel blir domstol som får fatta beslut om att ge brottsbekämpande myndigheter tillgång till uppgifterna. BRU föreslog därför att de nämnda bestämmelserna i lagen om elektronisk kommunikation och sekretesslagen skulle upphävas och myndigheternas tillgång till uppgifter om elektronisk kommunikation uteslutande skulle regleras i genom hemlig teleövervakning (SOU 2005:38 s. 182 ff.). Att det är de brottsbekämpande myndigheterna som fattar beslut om att använda 6 kap. 22 § första stycket 3 LEK innebär en möjlighet att få fram uppgifterna mycket snabbare än om domstol skulle fatta besluten. BRU inhämtade flera exempel på situationer där en tillgång till uppgifterna i akuta skeden under eller efter det att grova brott begås eller har blivit begångna har lett till att brotten har kunnat upp. För att den brottsbekämpande verksamheten inte ska förlora i effektivitet föreslog BRU att åklagare skulle ha rätt att ge interimistiska tillstånd till hemlig teleövervakning i brådskande fall. Av rättssäkerhets- och kontrollskäl föreslog BRU även att åklagarens beslut skulle prövas av domstol i efterhand (SOU 2005:38 s. 200 ff.). 5.2Tillgång till uppgifter om abonnemang BRU övervägde flera frågor rörande de brottsbekämpande myndigheternas tillgång till uppgifter om abonnemang. BRU beskrev bl.a. hanteringen vid inhämtande av uppgifterna, t.ex. uppgifter om vem som är abonnent rörande ett visst telefonnummer (SOU 2005:38 s. 229). Hanteringen sker i flera steg. Eftersom förfarandet är olika beroende på vilken leverantör abonnenten använder sig av, måste först den aktuella leverantören identifieras. Först jämförs telefonnumret med de tilldelningar som framgår av den svenska nummerplanen. Därefter kontaktas den leverantör abonnenten tillhör enligt planen. Om en abonnent har valt att portera sitt nummer till en ny leverantör och den ursprungliga leverantören inte känner till vilken den nya är, kan det medföra en hel del ytterligare utredningsarbete innan saken är klarlagd och polisen har fått del av uppgifterna. Rutinerna vid utlämning av uppgifter varierar. Ofta lämnas uppgifterna ut mot ett diarienummer för den aktuella förundersökningen eller efter motringning. Rutinerna hos de mindre leverantörerna är dock enligt uppgift till BRU ibland bristfälliga. angav till BRU att det med nuvarande hantering i vissa fall är svårt att få fram upplysningar om aktuella nummer, både hemliga och öppna, särskilt från mindre leverantörer, och att uppgifterna ofta bara kan erhållas under kontorstid på vardagar, vilket kan innebära allvarliga störningar i brottsutredningsarbetet och övrigt arbete, t.ex. när larm ska lokaliseras. har uppgivit till den här utredningen att problemen för de brottsbekämpande myndigheterna när det gäller hanteringen har blivit värre , särskilt när det gäller kontakten med mindre leverantörer av Internettelefoni. BRU menade att det fanns flera nackdelar med den gällande ordningen såväl för polisen som för leverantörerna. Enligt BRU är ordningen långsam, arbetskrävande, kostsam och otillförlitlig. Dessutom hade BRU identifierat säkerhetsrisker, sekretessbrister och stora risker för fel och misstag i hanteringen.