sou · GXB378 · 2009-09-29 00:00:00 — Vad som sagts om ordningsvakter som förstahandsalternativ betyder inte att polisens roll helt bör mönstras ut i de fall då ordningsvakter genomför säkerhetskontroller. en säkerhetskontroll som genomförs av ordningsvakt ske efter närmare anvisningar av polismyndigheten, men också under ledning av polisman. Polismannen med ledningsansvar kan – men behöver inte nödvändigtvis – vara fysiskt närvarande: avgörande är om polisen i den aktuella situationen kan leda kontrollen från annat ställe eller inte (se prop. 2000/01:32 s. 53). Vad som sagts svarar mot dagens minimikrav för genomförande av allmän säkerhetskontroll (se 4 § i gällande lag). har också en mycket viktig roll redan inför själva beslutsfattandet. Följaktligen föreskrivs i 2 § att samråd alltid ska ske med myndigheten innan säkerhetskontroll beslutas. Samrådsförfarandet har betydelse bl.a. för att det ska kunna göras en bedömning av föreliggande risker och vilka möjligheter som finns att på annat sätt än genom säkerhetskontroll sörja för säkerheten (prop. 1980/81:114 s. 20 f.). Eftersom säkerhetskontroller framöver ska kunna ske utan att det kan hänvisas till någon konkret säkerhetsrisk, kan det finnas anledning att ifrågasätta samrådets betydelse, åtminstone för själva riskbedömningens skull. Enligt utredningens uppfattning finns det undantagsfall då det kan betecknas som obehövligt att genomföra samrådet, närmast då situationen är så allmänt bekant att man av det skälet inte behöver kontrollera förutsättningarna med polismyndigheten. Det kan handla om mer permanenta säkerhetsarrangemang som i enlighet med tidigare uttryckta intentioner förlängs för en ny period utan att polis förutsätts vara fysiskt närvarande vid kontrollerna, men också beslut som kompletterar eller justerar tidigare meddelade beslut och som inte ändrar förutsättningarna för polisens medverkan. – Det är dock viktigt att peka på att alla beslut om säkerhetskontroll som riskerar att påverka polisens förutsättningar att planera sin verksamhet eller ställa upp med resurser måste föregås av samråd i enlighet med huvudregeln. Detsamma gäller naturligtvis ställningstaganden som innebär att ett tidigare beslut om säkerhetskontroll omprövas, med ett avslutande av säkerhetskontrollen – och därmed polisens engagemang – som följd. Liksom tidigare bör domstolen alltid samråda med åklagaren innan beslut om säkerhetskontroll beslutas i samband med viss brottmålsförhandling. Det som anförts utgår mer eller mindre från en säkerhetskontroll som beslutats utan att någon konkret hotbild föreligger. I vissa fall kan det ju dock finnas en mer överhängande risk för brottsliga angrepp i domstolslokalerna (eller i delar av dem). som avses är helt enkelt sådana situationer då det enligt dagens regelverk är befogat att besluta om säkerhetskontroll, dvs. när det finns en identifierad risk för att det ska förövas brott som innebär en allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av egendom. I sådana hotbildssituationer bör domstolen ges möjlighet (men inte skyldighet) att besluta att det ska vara polisman som ska genomföra säkerhetskontrollen. Därvid ska, liksom , polismyndigheten i sin tur kunna besluta att ordningsvakt ska biträda den polisman som genomför kontrollen. I den mån som domstolen har fattat beslut om att det på grund av en viss konkret hotbild finns behov av polis på plats bör möjligheterna till kroppsvisitation och undersökning av väskor få ske även på annat sätt än genom användande av metalldetektor eller liknande anordning, närmare bestämt genom kroppsvisitation. Naturligtvis ska ett beslut av domstolen som uttryckligen kräver polisnärvaro alltid föregås av samråd, dels för att polismyndigheten ska få tillfälle att göra en bedömning av föreliggande risker, dels för att den ska ges tillfälle att avdela de resurser som krävs. kan dock i enskilda fall också tänkas utnyttja samrådsförfarandet till att ge synpunkter på alternativa säkerhetsarrangemang. Att domstolen till följd av en identifierad hotbild ges möjlighet att fatta beslut om att en säkerhetskontroll ska genomföras av polis tjänar syftet att domstolens personal även i fortsättningen fortlöpande är uppmärksam på respektive gör bedömningar av säkerhetsläget. Ingen önskar nämligen en situation i vilken de domstolsanställda invaggas i någon falsk trygghet med hänvisning till att det redan finns ett löpande beslut om en fast säkerhetskontroll. Polis kan av naturliga skäl närvara vid fler tillfällen än vid säkerhetskontroller (dvs. då deras funktion har slagits fast i beslut). Det sker emellertid då på basis av något annat än domstolens utifrån en riskanalys präglade beslut om polisnärvaro, t.ex. efter önskemål från domstolen eller då det helt enkelt saknas ordningsvakter. Givetvis kan polismyndigheten även på eget bevåg placera personal på domstol i situationer då den har gjort en annan bedömning av säkerhetsbehovet än domstolen. I sådant fall ska domstolen naturligtvis utan dröjsmål underrättas härom. När det gäller domstolens samråd med utomstående inför ett beslut om säkerhetskontroll är det värt att uppmärksamma att också andra aktörer än polis och åklagare kan tänkas lämna värdefulla upplysningar vid bedömningar av säkerhetsrisker (se därut- över avsnitt 2.5.4 och 5.4.3 om informationsutbytet i säkerhetsfrågor). Utredningens bedömning är att de samverkansformer som beskrivs i avsnitt 5.4.3 visar på goda exempel som bör kunna tjäna som förebild för andra domstolar med ambitionen att stärka sin beredskap i säkerhetsfrågor. Även advokater som uppträder som t.ex. offentliga försvarare eller ombud i tvistemål, och med vilka någon regelrätt samverkan ju inte kan komma i fråga, kan tänkas lämna användbar information i den mån tystnadsplikten medger det. (Det får inte glömmas bort att tystnadsplikten under särpräglade omständigheter i och för sig kan brytas, men endast när det gäller uppgifter som kan undanröja en överhängande fara. Ett resultat härav lär dock bli att advokaten tvingas frånträda sitt uppdrag.) 7.12Domstolschefens möjlighet att besluta om säkerhetskontroll utvidgas Förslag: Säkerhetskontroller ska alltid kunna beslutas av domstolens chef eller annan lagfaren domare till vilken beslutanderätten har delegerats. Om kontrollen ska ske i samband med en viss domstolsförhandling, kan säkerhetskontroll även beslutas av rätten eller, om förhandlingen ännu inte har inletts, av den som ska vara ordförande vid förhandlingen. Av tidigare avsnitt framgår att det bör skapas möjligheter att – oberoende av om en konkret hotbild föreligger eller inte – besluta om säkerhetskontroll och att uppdelningen i allmänna och särskilda säkerhetskontroller bör frångås. Möjligheten att tillgripa en säkerhetskontroll utan att det föreligger en konkret säkerhetsrisk är i första hand avsedd för att förebygga brottsliga angrepp redan vid domstolens entré, dvs. utan att någon del av domstolen i anslutning till viss förhandling pekas ut särskilt. Kontroller av detta slag kan pågå , till en väsentlig ekonomisk kostnad och med användande av substantiella personalresurser. kan det finnas skäl att ompröva tidigare beslut om sådana säkerhetskontroller. Inte sällan torde omständigheter av betydelse för ett beslut om en mer kontinuerlig säkerhetskontroll framkomma i samband med att domstolen samverkar med andra myndigheter i säkerhetsfrågor t.ex. i s.k. samrådsgrupper(se avsnitt 2.5.4). Allt det som sagts talar för att det bör ankomma på domstolschefen att fatta mera övergripande beslut om säkerhetskontroll (alternativt annan lagfaren domare till vilken beslutanderätten har delegerats), dvs. närmast sådana beslut om säkerhetskontroll som inte är inskränkta till viss domstolsförhandling. (Märk väl att enligt gällande rätt kan allmän säkerhetskontroll endast beslutas av domstolens chef eller annan lagfaren domare som han eller hon har delegerat beslutanderätten till.) gäller alltså att särskilda säkerhetskontroller ska beslutas av rätten eller, om förhandlingen ännu inte har inletts, av den som ska vara ordförande vid förhandlingen. Även ska det vara möjligt att inskränka säkerhetskontrollen till en viss domstolsförhandling. Naturligtvis bör rätten (i förekommande fall rättens ordförande), som ju bäst känner förutsättningarna i målet, ha möjlighet att besluta om säkerhetskontroll i samband med en viss domstolsförhandling. Med hänsyn till den beredningsorganisation som präglar domstolsarbetet, som i enskilda fall kan få till följd att det fram till före förhandlingen ännu inte är klart vem eller vilka som ska handlägga målet, kan det emellertid finnas skäl att utvidga beslutandekretsen till domstolschefen eller den som domstolschefen särskilt har utsett, t.ex. en domare med beredningsansvar. Av utredningsdirektiven framgår att utredaren ska pröva om det finns anledning att förtydliga reglerna om vilken domstol som ska fatta beslut om (allmän) säkerhetskontroll i fall då en förhandling ska hållas i en annan domstols lokaler. Enligt DV är tillämpningen av 2 § säkerhetskontrollagen inte enhetlig såvitt gäller denna fråga, exempelvis då en hovrätt håller en förhandling i en tingsrätts lokaler. Ett skäl till att förhandlingen hålls på annat ställe än det ordinarie kan vara att domstolen vill hålla förhandlingen i en säkerhetssal eller sal med förhöjd säkerhetsnivå. Enligt verket förekommer det både att den domstol som ska hålla förhandlingen fattar beslutet och att beslutet fattas av den domstol vars lokaler utnyttjas för förhandlingen. Verket har som sin egen uppfattning i frågan uttryck att regelverket bör tolkas på så sätt att det är den domstol som ska hålla förhandlingen som har att fatta beslut om säkerhetskontroll (se DV Rapport 2007:1 s. 18). Av förarbetena framgår att med uttrycket domstolens lokaler avses inte bara domstolens egna lokaler utan också lokaler som normalt används för andra ändamål (prop. 2000/01:32 s. 63, som i och för sig tar sikte på 3 §, se även s. 43 a. prop.). Hit hör tveklöst andra domstolslokaler än dem som hör till den egna domstolen – se a. prop. s. 43., där det anges att en uppgift om vilken lokal ett beslut om (allmän) säkerhetskontroll gäller behövs i de fall en hovrätt håller förhandling på annan ort. Utredningen föreslår i detta betänkande att ett beslut om säkerhetskontroll ska avse och, vid behov, innehålla uppgift om vilka lokaler eller vilken förhandling som beslutet avser (se avsnitt 7.10), vilket alltså stämmer väl överens med vad som gäller för lokalangivelser vid säkerhetskontroll. Utredningens förslag bygger på att säkerhetskontroll som inte ska ske endast i samband med en viss förhandling, typiskt sett avseende domstolens yttre skydd (företrädesvis vid entrén), ska beslutas av den berörda domstolens chef (eller annan domare som erhållit beslutanderätten genom delegation). Detta ska gälla även om beslutet egentligen motiveras av en säkerhetsrisk – konkret eller abstrakt – som kan knytas till en viss förhandling, t.ex. då en gästande domstol ska hålla förhandling i värddomstolens säkerhetssal. En nyhet jämfört med verkets tolkning av rättsläget är att värddomstolens chef – parallellt med rätten (i förekommande fall rättens ordförande) i den förhandling som ska hållas, liksom den gästande domstolens chef – också ska kunna fatta beslut om säkerhetskontroll i samband med en viss förhandling, dvs. avseende en viss mindre del av värddomstolens lokaler. Teoretiskt sett skulle domstolschefen för den gästande domstolen – men ej rätten (eller i förekommande fall rättens ordförande) – också kunna fatta beslut om yttre kontroll, utan inskränkning till någon viss förhandling, hos värddomstolen. Detta torde dock knappast bli aktuellt i strid med de besked som värddomstolens chef ger. Följaktligen ger utredningsförslaget ett otal möjligheter att besluta om säkerhetskontroll. Det kan visserligen finnas någon liten risk för att en besökande domstol fattar beslut om säkerhetskontroll som påverkar ett annat befintligt beslut om t.ex. en fast säkerhetskontroll. Detta måste dock undersökas vid kontakter mellan domstolarna. Det ligger närmast på den besökande domstolen att söka samråd i dessa ärenden. Det kan ju nämligen också förhålla sig på så sätt, att ett beslut om säkerhetskontroll i en annan domstolslokal onödiggörs av sådana säkerhetsarrangemang som redan är på plats eller att det med små justeringar kan anpassas så att inte besökare till domstolen i onödan behöver drabbas av dubbla säkerhetskontroller. Domstolsförhandlingar kan också hållas på andra ställen än i domstolslokaler, exempelvis på sjukvårdsinrättningar. Något behov av särskilda regler för sådana lånade eller hyrda lokaler kan inte anses föreligga. Det förtjänar att påpekas att utredningen inte föreslår något absolut krav på att kroppsvisitation och undersökning av väskor måste ske genom användande av metalldetektor eller liknande anordning, vilket kan vara av betydelse just när förhandlingen hålls på plats där det inte är möjligt att installera en larmbåge. Generellt sett måste framhållas att förhandlingar givetvis inte ska hållas på platser där risken för allvarlig brottslighet inte kan hanteras. 7.13Möjligheten att deponera oöppnade väskor tas bort Förslag: Det ska vid säkerhetskontroll inte längre vara möjligt att lämna okontrollerade föremål till förvaring. Enligt gällande rätt ska en person som inte tillåter undersökning av väska eller annat föremål i samband med säkerhetskontroll, om det anses lämpligt, ges tillfälle att lämna föremålet till förvaring. Lämnas föremålet till förvaring, får tillträde inte vägras (6 § fjärde stycket säkerhetskontrollagen: bestämmelsen är dock bara avsedd för fall då personen inte själv vägrar att undergå kontrollen). Om föremålet väl har lämnats i enlighet med vad som har sagts får det – till skillnad från väskor och andra föremål i övrigt som medförs till eller påträffas i domstolens lokaler – undersökas endast om det finns särskilda skäl, närmare bestämt om det bedöms föreligga risk för brott som innebär allvarlig fara för liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av egendom om det förvarade föremålet inte undersöks (5 § första stycket säkerhetskontrollagen, se 23 § polislagen [1984:387] och prop. 2000/01:32 s. 64). Avsikten bakom inskränkningarna i rätten att lämna in respektive att låta föremålet förbli oöppnat är bl.a. att förhindra att en sprängladdning lämnas till förvaring. Vid tillkomsten av bestämmelsen i 6 § fjärde stycket ansågs skrivningen om tillåten inlämning om det anses lämpligt innebära ett åtminstone på papperet minskat utrymme att lämna okontrollerade föremål till förvaring i förhållande till vad som tidigare hade gällt. I förarbetena uttalades att detta ställde större krav på en individuell prövning vid kontrollen. Svårigheter att säkerställa att föremål inte lämnas kvar angavs som ett skäl att vägra förvaring (prop. 2000/01:32 s. 66). Under utredningsarbetet har framkommit att möjligheten att vägra förvaring knappast nyttjas. Orsaken härtill har inte gått att utröna. Utredningen konstaterar att detta i sig är olyckligt. Föremål som lämnats till förvaring utgör naturligtvis en potentiell säkerhetsrisk, särskilt då dessa inte har genomgått någon som helst tidigare kontroll. Att föremålen i fråga sedermera kanske inte heller hämtas ut av den som lämnat in dem har naturligtvis förutsättningar att ytterligare förstärka hotbilden. Ett skräckscenario är givetvis att en sprängladdning på detta sätt förvaras i domstolsbyggnaden. Det har från domstolshåll följaktligen framställts önskemål om att möjligheten att lämna in okontrollerade föremål till förvaring tas bort. Detta var också ett bestämt önskemål från bl.a. , som hänvisade till att en sådan behandling kan medföra stora risker (se prop. 2000/01:32 s. 55 ff.). När nu möjligheter till säkerhetskontroller över öppnas, företrädesvis vid domstolarnas entréer, ligger det nära till hands att tro att antalet föremål som lämnas till förvaring kommer att öka. Detta ställer större krav på bl.a. förvaringsutrymme och hantering av kvittenser av mottagna föremål. Det är dock framför allt svårigheterna att ha överblick över personer som omfattas av kontrollen och som har lämnat in föremål, i första hand de okontrollerade, som gör att det nu finns anledning att starkt ifrågasätta det nuvarande regelverket. Svårigheterna får naturligtvis anses öka i den mån som säkerhetskontrollerna mer eller mindre permanentas på sina håll. Man kan inte bortse från att det finns personer som av rent yrkesmässiga skäl torde ha önskemål om att medtagna föremål inte granskas närmare. Följaktligen har journalister skyldighet att skydda material som omfattas av s.k. källskydd. Enligt utredningens mening kan det knappast hävdas att det finns någon skyldighet för personer som hanterar skyddsvärt material att passera en säkerhetskontroll med materialet i fråga. I den mån föremålet trots allt av någon anledning bör eller måste medföras till domstolen finns möjligheter att fästa uppmärksam- heten på att det kan föreligga förutsättningar för undantag från säkerhetskontroll enligt bestämmelserna i säkerhetskontrollagen. Slutsatsen blir mot denna bakgrund att möjligheten att till förvaring lämna in okontrollerade föremål helt bör tas bort. I proportionalitetshänseende får, då risken för attentat finns i den ena vågskålen, en sådan inskränkning av förvaringsmöjligheten som diskuterats anses godtagbar. Konsekvensen av vad som sagts lär bli att tillträde kan komma att förvägras fler personer , men också att fler personer tillåter undersökning av sina väskor eller motsvarande. En annan konsekvens när möjligheten att dölja föremål i en av personalen okontrollerad väska försvinner kan bli att större omtanke från domstolsbesökarnas sida ägnas åt vilka föremål som de medför till domstolen. Möjligheten att lämna kontrollerade föremål till förvaring påverkas inte vad som sagts. Enligt utredningens mening finns det nämligen inte skäl att ändra nuvarande ordning; om möjligheten att lämna kontrollerade föremål till förvar togs bort, skulle tillträdesmöjligheterna försvåras i alltför stor utsträckning. 7.14Om undantag från säkerhetskontroller Förslag: Tillämpningsområdet när det gäller domstolarnas möjligheter att inskränka kretsen av personer som är generellt undantagna från säkerhetskontroll utökas. I utredningsuppdraget ingår att överväga om undantaget för vissa personkategorier att genomgå säkerhetskontroll generellt ska avse advokater och tolkar (se 3 § säkerhetskontrollagen i gällande lydelse). Inledningsvis ska tolkarnas rätt att vägra att genomgå säkerhetskontroll diskuteras. Tolkar har – eller får i samband med förhandlingen – ett sådant offentligt uppdrag som berättigar till undantag vid såväl allmän som särskild säkerhetskontroll enligt dagens regler. Frågan om lämpligheten av de i lagstiftningen uttryckta undantagen synes inledningsvis vara väckt i den tidigare nämnda utvärderingen från DV (se DV Rapport 2007:1, särskilt s. 17 f.). I denna sägs att det har ifrågasatts om det är lämpligt att undantag omfattar tolkar generellt mot bakgrund av att dessa inte är kända av domstolen trots att de förordnats av densamma. Domstolarna har enligt rapporten i sådana fall inte någon reell möjlighet att i samband med förordnandet göra en bedömning av tolkens tillförlitlighet i säkerhetshänseende. Utredningen konstaterar inledningsvis att tolkar inte är en enhetlig grupp av yrkesutövare med likvärdig utbildning och kompetens. När det gäller domstolstolkar finns t.ex. olika ersättningsnivåer som är beroende av tolkens kvalifikationer. Den högsta arvodesnivån (arvodesnivå III) gäller för tolkar som auktoriserats av Kammarkollegiet (tidigare ) och har bevis om speciell kompetens som rättstolk i något visst språk. Den andra arvodesnivån gäller för bl.a. tolkar som har auktoriserats av Kammarkollegiet/men också under speciella förutsättningar vissa icke auktoriserade tolkar. För övriga tolkar gäller arvodesnivå I (se Rättshjälp och taxor 2009 och DVFS 2008:8). DV har uttryckt uppfattningen att domstolarna vid anlitande av tolk i första hand bör anlita en auktoriserad tolk som erhållit bevis om speciell kompetens som rättstolk (Rättshjälp och taxor 2009 s. 48). har det rått brist på auktoriserade tolkar (och därmed rättstolkar) i många språk (se Tolkutbildning – nya former för nya krav, SOU 2005:37). Det utredningsförslag som läggs fram innebär att domstolarna ska kunna besluta om i praktiken fasta säkerhetskontroller. För att sådana ska fungera på ett smidigt sätt är det i högsta grad önskvärt att regelverket är lätt att tillämpa. För fasta ordningsvakter och i domstolen tjänstgörande poliser är det i den nu angivna meningen bättre om de generella undantagen för olika personkategorier är få: detta ställer mindre krav på dem att känna igen olika personer som är knutna till rättsväsendet. Eftersom det kan krävas att en person som kan åberopa sig på ett generellt undantag men som inte blir igenkänd kan legitimera sig på något sätt, blir administrationen runt dylika kontroller säkerligen också mindre ju färre personer som åberopar sig på sådana regler. Tidsåtgången för att genomföra säkerhetskontroller av personer som i och för sig skulle ha rätt att undantas från kontrollen torde f.ö. inte understiga den tid som i stället går åt till identitetskontroller. Enligt utredningens uppfattning har det inte framkommit någon som helst anledning att misstänkliggöra tolkar eller andra personer med offentliga uppdrag. Det kan av tidigare nämnda skäl dock ibland finnas anledning att begränsa de personkategorier som ska ha rätt att vägra att genomgå säkerhetskontroll. Utredningen vill här peka på att domstolen, om särskilda skäl talar för det, får besluta att personer som annars skulle vara undantagna ska omfattas av en allmän säkerhetskontroll. Ett sådant beslut, som alltså upphäver det allmänna undantaget, skulle naturligtvis kunna avse tolkar, men också andra personer med offentliga uppdrag eller som uppsöker domstolen på grund av utövning av allmän tjänst, om domstolen så önskar. Möjligheten att inskränka kretsen av personer som är generellt undantagna från allmän säkerhetskontroll tillkom f.ö. mot bakgrund just av de praktiska problem som generella undantag kan ge upphov till, särskilt vid större domstolar (se prop. 2000/01:32 s. 63). Denna möjlighet bör kvarstå när lagstiftningen nu föreslås bli ändrad, men också sträckas ut till samtliga säkerhetskontroller, oavsett om de avser att kontrollera besökare vid passagen till domstolens lokaler eller exempelvis till någon enskild förhandlingssal. Således ska domstolen – till skillnad från vad som är fallet vid sådana särskilda säkerhetskontroller som arrangeras enligt gällande regelverk – alltid kunna besluta att personer som annars skulle vara undantagna från säkerhetskontroll ska omfattas. Domstolens möjligheter att inskränka undantagens räckvidd ökar såtillvida. Advokater ska som huvudregel inte behöva genomgå säkerhetskontroll. Det finns ingen anledning att frånta advokaterna den privilegierade ställning de nu har. Teoretiskt sett kan den utvidgade möjligheten att inskränka de generellt undantagna visserligen också träffa advokater. Så är dock fallet när det gäller allmänna säkerhetskontroller, även om möjligheten – såvitt är bekant för utredningen – aldrig förefaller ha utnyttjats (se 3 § första stycket). Utredningen ser inte anledning att i något annat avseende än som nämnts utöka kretsen av de personer som bör genomgå säkerhetskontroll, t.ex. genom att minska det krav på särskilda skäl som bör gälla för att inskränka kretsen av från säkerhetskontroll undantagna personer eller personkategorier. Avslutningsvis ska nämnas att domstolen, liksom enligt gällande rätt, också bör få undanta andra personer från kontrollen än dem som genom särskilt omnämnande i lagtext är befriade härifrån, om särskilda skäl talar för det.