sou · GXB371 · 2009-09-03 00:00:00 — Det ankommer på de europeiska standardiseringsorganen (Comité Européen de Normalisation), CENELEC (Comité Européen de Normalisation Electrotechnique) och ETSI (Stan- dard Institute) att enligt särskilda mandat från kommissionen arbeta fram europeiska standarder, enligt vilka varor kan tillverkas och anses uppfylla säkerhetskraven. Dessa standarder är frivilliga för tillverkaren att tillämpa men innebär en presumtion för att direktivets krav är uppfyllda. Det är att märka att europastandarden kan spela en stor roll även på det icke harmoniserade området genom att den i allmänhet representerar en samordnad syn på vilka krav som får ställas på en produkt inom EU. Harmonisering på den inre marknaden som framgått att varor som får marknadsföras i ett land även ska få marknadsföras i övriga länder. Nya-metoden-direktiv innehåller därför, förutom grundläg- gande säkerhetskrav, bestämmelser om hur bedömning av över- ensstämmelse med kraven ska utföras. Som bevis på att produkten uppfyller de grundläggande kraven i direktivet ska produkten mär- kas med symbolen CE. Detta är tillverkarens ansvar. Alla nya- metoden-direktiv innehåller dock inte krav på CE-märkning. Direktiven innehåller därutöver särskilda bestämmelser om marknadskontroll. De direktiv som är utformade enligt nya meto- den är följande: Elektriska och elektroniska apparater samt gasapparater14 10Se direktiv /378/EEG ändr. 93/68/EEG och 99/815/EG ändr. 2005/84/EG. 11Se direktiv /42/EG, 2000/9/EG, 89/686/EEG ändr. 93/68, 93/95, 96/58, förordn. 1882/2003 samt direktiv /16/EG ändr. 2006/42/EG, förordn. 1882/2003 och 94/9/EG. 12Se direktiv /23/EG, ändr. 1882/2003, direktiv /36/EC ändr. 2001/2/EG, direktiv /50/EG samt direktiv /404/EG ändr. 90/488/EEG, 93/68/EEG. 13Se direktiv /42/EEG ändr. 98/79, 2000/70, 2001/104, 1882/2003, direktiv /385/EEG ändr. 93/42, 93/68, förordn. 1882/2003 och direktiv /79/EEG ändr. 1882/2003. 14Se direktiv /75/EEG ändr. 1882/2003, direktiv /57/EG ändr. 2005/32/EG, direktiv /42/EEG ändr. 93/68, 2004/8, 2005/32, direktiv /396/EEG ändr. 93/68, direktiv /55/EG, direktiv /23/EEG ändr. 93/68 och direktiv /108/EG. 15Se direktiv /21/EG, direktiv /95/EEG ändr. 807/2003, direktiv /5/EG ändr. 1882/2003 och beslut 676/2002/EG. 16Se förordning 3922/91 ändr. 1592/2002, 1899/2006, 1900/2006, 8/2008. 17Se direktiv /49/EG, direktiv /48/EG ändr. 2004/50, 2007/32 och direktiv /16/EG ändr. 2004/50, 2007/32. 18Se direktiv /98/EG ändr. 98/85, 2002/75, 2002/84 och direktiv /18/EG ändr. 2003/24, 2003/75. 19Se direktiv /25/EG ändr. 2003/44, förordn. 1882/2003 och direktiv /87/EG ändr. 2006/137. Harmonisering på den inre marknaden Explosiva varor och pyrotekniska artiklar21 Utrustning avsedd att användas utomhus22 Den nya metoden, som har funnits , har även inneburit att ett öppet system har byggts upp för provning och kontroll. Detta innebär att obligatoriska förhandsgodkännanden av myndigheter har avskaffats inom de produktområden som berörs. Huvudregeln är i stället att tillverkaren själv kan intyga att pro- dukten uppfyller de krav som ställs i berörda direktiv. I vissa fall förutsätts dock att tillverkaren har ett certifierat kvalitetssystem eller uppdrar åt ett oberoende kontrollorgan, s.k. anmält organ, att bedöma om produkten uppfyller de väsentliga kraven innan den släpps ut på marknaden. Anmälda organ är sådana som av en med- lemsstat bedömts kompetenta att utföra provning, kontroll eller certifiering under ett visst produktdirektiv och av medlemsstaten anmälts till EU för sådana uppgifter. De anmälda organen konkur- rerar om uppdragen i ett öppet system. Den offentliga tillsynen av att produkter följer de föreskrivna kraven sker i första hand genom marknadskontroll. 4.4.3Ramverk för framtida EU-lagstiftning på varuområdet Den nya metoden har kommit till uttryck i och rådets beslut nr 768/2008/EG om en gemensam ram för salu- föring av produkter.23 Av stor betydelse är att det i beslutet fast- ställs gemensamma principer och referensbestämmelser som är tänkta att användas på alla produktområden, med några undantag. Beslutet ska ligga till grund vid en översyn eller omarbetning av befintlig EU-lagstiftning. Det utgör därmed ett allmänt horison- tellt ramverk för framtida lagstiftning om harmonisering på varu- området. I beslutet fastställs skyldigheter för ekonomiska aktörer och en rad olika förfaranden för bedömning av överensstämmelse. Det fastställs också regler för CE-märkning och marknadskontroll. 20Se direktiv /384/EEG ändr. 93/68 och direktiv /22/EG. 21Se direktiv /15/EEG ändr. 1882/2003 och direktiv /23/EG. 22Se direktiv /14/EG ändr. 2005/88. 23Europaparlamentets och rådets beslut nr 768/2008/EG av om en gemensam ram för saluföring av produkter och upphävande av rådets beslut 93/465/EEG, EUT L 218, s. 82. Harmonisering på den inre marknaden Det betonas att man, i överensstämmelse med den nya metoden, i möjligaste mån bör undvika att gå in på tekniska detaljer och i stäl- let fastställa de grundläggande kraven. I sådan lagstiftning bör det, när så är lämpligt, hänvisas till harmoniserade standarder som anta- gits i enlighet med och rådets direktiv /34/EG. I syfte att erbjuda ett urval av klara, tydliga och enhetliga förfa- randen för bedömning av överensstämmelse och begränsa antalet möjliga varianter innehåller beslutet en uppsättning moduler, som gör det möjligt för EU-lagstiftaren att välja mellan mer eller mindre strikta förfaranden allt efter risknivå och den erforderliga säker- hetsnivån. Det anges också att det ska finnas ett förfarande för överklagande av det anmälda organets beslut. När det gäller marknadskontroll framhålls att det ankommer på medlemsstaterna att se till att marknadskontrollen inom deras ter- ritorium är stark och effektiv och att förse sina behöriga mark- nadskontrollmyndigheter med tillräckliga befogenheter och resurser. 4.4.4Förordningen om ackreditering och marknadskontroll Utöver beslut nr 768/2008/EG om en gemensam ram för salufö- ring av produkter, har också förordning (EG) nr 765/200824 om ackreditering och marknadskontroll utfärdats. I ingressen till för- ordningen understryks att det är nödvändigt att se till att produk- ter som omfattas av den fria rörligheten för varor inom gemenska- pen uppfyller krav som tillgodoser en hög skyddsnivå för allmänna intressen som hälsa och säkerhet, hälsa och säkerhet på arbetsplat- sen, konsumentskydd, miljöskydd och säkerhet, som det säkerställs att den fria rörligheten för varor inte begränsas mer än som tillåts enligt harmoniserad gemenskapslagstiftning eller annan relevant gemenskapslagstiftning. Mot denna bakgrund innehåller förordningen gemenensamma bestämmelser om ackreditering, marknadskontroll, kontroll av produkter från tredjeländer och CE- märkning. Till skillnad från beslut 768/2008/EG, som riktar sig till gemenskapslagstiftaren, riktar sig förordning 765/2008 till med- lemsstaterna och blir direkt bindande i dessa från och med den dag den ska tillämpas, dvs. 24 och rådets förordning (EG) nr 765/2008 av om krav för ackreditering och marknadskontroll i samband med saluföring av produkter och upphävande av förordning (EEG) nr 339/93, EUT nr L 218, s. 30. Harmonisering på den inre marknaden Med ackreditering avses ett formellt erkännande att ett organ är kompetent att utföra vissa specificerade tjänster, t.ex. provningar. Det påpekas i ingressen till förordningen att ackreditering ingår i ett övergripande system som också omfattar bedömning av över- ensstämmelse och marknadskontroll, och som syftar till att bedöma och säkerställa att tillämpliga krav uppfylls. Ackreditering- ens särskilda värde sägs ligga i att den utgör ett officiellt uttalande om den tekniska kompetensen hos de organ som har till uppgift att säkerställa att tillämpliga krav uppfylls. Ett ackrediteringssystem som grundar sig på bindande bestämmelser sägs bidra till att stärka det ömsesidiga förtroendet mellan medlemsstaterna beträffande kompetensen hos organ för bedömning av överensstämmelse och följaktligen också förtroende för de intyg och provningsrapporter dessa utfärdar. Därmed förstärks principen om ömsesidigt erkän- nande. I förordningens avsnitt om ackreditering finns sålunda all- männa principerna för ackreditering, bestämmelser om hur ackre- ditering ska gå till, bestämmelser om förbud mot konkurrens mel- lan ackrediteringsorgan, bestämmelser om krav på ackrediterings- organen, bestämmelser om ömsesidigt erkännande av ackredite- ringsorgan samt bestämmelser om en europeisk ackrediterings- struktur. För att den gränslösa inre marknaden ska kunna fungera förutsätts vidare att medlemsstaterna aktivt övervakar att de produkter som förekommer på marknaden verkligen uppfyller de krav som är angivna i direktiven och att föreskrivna förfaranden för bedömning av överensstämmelse följs. Inom EU förekommer betydande varia- tioner mellan medlemsstaterna i hur marknadsövervakningen fak- tiskt utövas. I förordningens avsnitt om marknadskontroll finns därför bl.a. bestämmelser om nationella myndigheters informa- tionsskyldighet, bestämmelser om hur marknadskontroll ska genom- föras samt bestämmelser om vilket förfarande som ska iakttas när produkter utgör en allvarlig risk. Harmonisering på den inre marknaden 4.5Avvikelser från harmoniserade regler 4.5.1Syftet med de harmoniserade reglerna måste beaktas har, beträffande varuområdet, slagit fast att med- lemsstaterna kan rättfärdiga regler som strider mot den fria varurörligheten när ett område har harmoniserats, eftersom de i det läget har överfört lagstiftningsmakt till gemenskapen och utrymmet för regelgivning därmed är upptaget.25 Observera dock att detta, som framgått ovan, inte gäller när direktiven är optio- nella. Detta förhållningssätt tillämpade domstolen i målet kommissio- nen mot Storbritannien.26 Bakgrunden var att hade infört krav på dimlampor utöver de tekniska krav på bilar som upp- ställdes i motorfordonsdirektiven. Domstolen fann dock att utrymme saknades för ytterligare obligatoriska krav utöver de redan föreskrivna. Direktivet i fråga, 76/756/EEG om montering av belysning och ljussignalsanordningar på motorfordon, medförde alltså en totalharmonisering.27 Ett svenskt exempel på detta är det ovannämnda s.k. Salmonellamålet, där fann att det var otillåtet för att tillämpa importkontroll av kött och ägg m.m. från andra medlemsstater för att hindra spridning av Salmo- nella, eftersom området var harmoniserat och kontrollen skulle ske i exportlandet.28 Ett ytterligare exempel är Regeringsrättens dom i RÅ 2005 ref 2, . Regeringsrätten konstaterade att inte fick tillämpa egna strängare regler angående växtskyddsmedlet glysofat eftersom gällande EG-regler innebar total harmonisering.29 Gemenskapslagstiftningen kan emellertid avsiktligen vara ofull- ständig. Harmoniseringen är som sagt målinriktad. Den är ofta inriktad på vissa för den gränsöverskridande verksamheten viktiga punkter. Det är inte säkert att dessa bestämmelser räcker för den nationella tillämpningen. Utöver de bestämmelser som ska införas till följd av direktivet kan behövas ytterligare nationella regler för att ett visst område ska bli effektivt reglerat. 25Se t.ex. mål 5/77, Tedeschi, 1977, s. 1555, mål 251/78, Denkavit, 1979, s. 3369, mål 28/84, kommissionen mot , 1985, s. 3097 och mål C-246/91, kommissionen mot , 1993, s. I-2289. 26Mål 60/86, 1988, s. 3921. 27Jfr även mål 237/82, Jongenell , 1984, s. 483 och mål 205/84, kommissionen mot , , s. 3755. 28C-111/03, kommissionen mot , 2005, s. I-8789. 29Se , U. och , A., Europarättens grunder, 3:e uppl., juridik 2007, s. 354. Se även C-162/97, Åklagaren mot m.fl., 1998, s. I-7477 (ang. försäljning av sperma från tjurrasen belgisk blå). Harmonisering på den inre marknaden nämnas direktivet 86/653/EEG om handelsagentur.30 Det innehål- ler bestämmelser om det interna förhållandet mellan agenten och huvudmannen, medan frågor om förhållandet till tredje man och t.ex. frågor om skadestånd och framtida uppsägning lämnats utan- för. Det är också tänkbart att det finns närliggande nationella regleringar som inte täcks av de harmoniserade produktkraven. Den typen av regleringar torde kunna falla utanför även ett total- harmoniserat område. De grundläggande principerna om fri rörlig- het gäller dock självfallet under alla förhållanden. En generell möjlighet för medlemsstaterna att i ett särskilt fall avvika från harmoniserade regler utgör möjligheten att utnyttja en s.k. skyddsklausul, som normalt förekommer i direktiven. Tillämp- ningen av en skyddsklausul medför dock inte annat än en proviso- risk avvikelse och är inte i egentlig mening ett undantag. Artikel 95.4 och 5 EG Inom EU har medlemsstaterna en begränsad rätt att frångå harmo- niserade krav. Detta kan ske om en avvikande reglering bekräftas av kommissionen enligt proceduren i EG-fördragets artikel 95.4 och 5, den s.k. miljögarantin. Bestämmelsen ger medlemsstaterna möjlighet att tillämpa strängare nationella regler än dem som har beslutats av EG, om de grundas på viktiga samhällshänsyn, bl.a. miljöskyddet. Bestämmel- sen är resultatet av en politisk kompromiss inför antagandet av enhetsakten. Medlemsstater med höga ambitioner på vissa politik- områden, såsom miljö- och arbetsmiljö, kunde inte acceptera att den grundläggande beslutsregeln på inre marknadsområdet blev kvalificerad majoritet, om de inte tillförsäkrades en möj- lighet att tillämpa mer långtgående nationella bestämmelser. Bestämmelsen innebär en avvikelse från de grundprinciper som dittills gällt, att harmonisering på inremarknadsområdet eliminerar utrymmet för avvikande nationella bestämmelser. Ett exempel på tillämpning av artikel 95.4 är det svenska målet Kortas.31 Kortas hade åtalats för att i sin affär ha sålt tyskt godis 30Rådets direktiv /653/EEG av om samordning av medlems- staternas lagar om självständiga handelsagenter (382, 31.12.1986, s. 17). 31Mål C-319/97, Kortas, 1999, s. I-3143. Harmonisering på den inre marknaden som innehöll färgämnet E 124, vilket var förbjudet i . Färg- ämnet E 124 fick dock användas i konfektyr enligt direktiv /36/EG som hade antagits med stöd av artikel 95 EG (då artikel 100a). Den hade använt sig av undantagsmöj- ligheten i artikel 95.4 EG och begärt hos kommissionen att få till- lämpa det svenska förbudet. Kommissionen hade dock inte svarat på denna begäran när åtal mot Kortas väcktes. fann att det var otillåtet för medlemsstaten att tillämpa sin avvikande lagstiftning innan kommissionen hade fattat beslut därom. Den då aktuella lydelsen av artikel 95.4 innehöll inte heller någon tidsfrist inom vilken kommissionen skulle fatta sitt beslut. var kritisk till kommissionens passiva agerande men fann ändå att direktivet gällde fullt ut även i . Artikel 95.5 EG behandlas mer utförligt i avsnitt 7.2.1. Principen om minimiharmonisering har stöd i EG-fördraget på flera ställen. Den finns inskriven i artikel 176 vad avser miljöåtgär- der, 137.5 vad avser arbetsmiljö och 153.5 när det gäller konsu- mentskydd. Minimiharmonisering medför en mindre grad av inblandning från gemenskapens sida, vilket ger medlemsstaterna större utrymme för nationell regelgivning. Minimiharmonisering används ofta när krav ställs på själva pro- duktionsprocessen. På arbetsmiljöområdet kan det t.ex. röra sig om gränsvärden för hur förorenad luften på arbetsplatsen tillåts vara. Gemenskapen fastställer en viss luftkvalitetsnivå som minst ska gälla. Detta leder till jämnare konkurrensförhållanden mellan län- derna än om ingen harmonisering alls hade skett. Minimiharmonisering medför att de allmänna principerna fort- sätter att spela en betydelsefull roll även då harmoniseringsåtgärder har beslutats. När en medlemsstat utnyttjar sitt utrymme för regel- givning utöver den av gemenskapen satta nivån måste dessa princi- per respekteras.32 Mot denna bakgrund föreskrivs i artikel 153.5 och 176 EG att åtgärder som går utöver de harmoniserade minimikraven ska anmälas till Europeiska kommissionen. 32 Jfr mål 382/87, Buet v. Ministère Public, 1989, s. 1235, där domstolen uttalade att en fransk regel som gick längre än bestämmelserna i direktivet 85/577/EEG om hemförsäljning (EGT L 372, 31.12.1985, s. 31) varken var oförenlig med direktivet eller med artikel 30, trots dess handelshindrande effekt. Harmonisering på den inre marknaden Det har ovan anförts att syftet med de harmoniserade reglerna måste beaktas. Ett uttryck som anknyter till detta är goldplating, vilket berörs särskilt här. I den mån ett regleringsområde omfattas av gemenskapsrättslig harmonisering är det som framgått i princip inte tillåtet att uppställa särskilda nationella krav på varor och tjänster. Vanligaste rättsakt för harmonisering är direktivet. Direk- tivet såsom gemenskapsrättsligt styrmedel innebär emellertid att medlemsstaternas interna nationella regler anpassas till varandra utan någon total likriktning. Direktivet är bindande vad gäller resultatet men överlämnar åt medlemsstaten att välja form och medel för att uppnå resultatet. Vid genomförandet av direktiv har medlemsstaterna ofta ett ej ringa skönsmässigt utrymme. De kan t.ex. utsträcka rapporteringsskyldigheter, tillfoga produktkrav eller skärpa sanktioner utöver vad gemenskapsrätten noga taget påkallar. Situationerna kan naturligtvis vara av högst varierande natur. Med uttrycket goldplating avses att det nationella genomfö- randet av gemenskapsrätten går utöver vad tillämplig rättsakt fordrar utan att för den skull överskrida gränsen för vad som är rättsligt godtagbart. Även om termen ibland används i en vidare bemärkelse än den angivna, bör sålunda goldplating skiljas från direktivstridigt genomförande, vilket kan angripas av kommissio- nen genom fördragsbrottsförfarandet. Till goldplating hänförs inte heller s.k. opting out i fråga om avregleringsåtgärder. Det före- kommer att direktiv medger medlemsstaterna att upphäva vissa slags nationella regler men inte förpliktar till det. En medlemsstat som i ett sådant fall väljer att bibehålla sina regler, har inte därige- nom tillfogat ytterligare krav utöver direktivets. Avgörandet av vad som är rättsligt godtagbart vid genomfö- rande av ett direktiv kan innefatta grannlaga bedömningar av såväl rättslig som politisk natur. I den mån den svenska modellen medför att regleringsansvaret ligger hos en sektorsmyndighet blir det denna som får uppmärksamma och ta ställning till sådana frågor. Överskrids gränsen kan det uppstå fråga om fördragsbrott. Tydli- gen är också, såsom framhålls i inremarknadsutredningens direktiv, gränsen mellan vad som enligt det föregående utgör goldplating i egentlig mening och de situationer där en anmälan till kommissio- nen t.ex. enligt det förfarande som avses i artikel 95 EG svår att med bestämdhet dra. Harmonisering på den inre marknaden Det kan tänkas finnas goda skäl att nationellt genomföra en rättsakt på sådant sätt att genomförandet kan bedömas innebära s.k. goldplating. Tillfogas ska emellertid att företeelsen, ehuru rättsenlig, inte av kommissionen anses vara god genomförandesed, eftersom det kan föranleda kostnader som annars hade kunnat undvikas.33 33 Jfr European Commission; Better Regulation; Glossary. 5Medlemsstaternas skyldighet att säkra en effektiv tillämpning av inremarknadsreglerna Det har som den inre marknaden har utvecklats konstaterats i rapporter och utredningar, inte minst från Europeiska kommissionen, att det finns brister i företagens rättsskydd, eftersom inte alla beslut som påverkar möjligheterna att agera på den inre marknaden kan omprövas. Som kommer att dis- kuteras längre fram är detta också ett problem vid tillämpningen av inremarknadsbestämmelserna i . Detta är inte tillfreds- ställande ur ett allmänt perspektiv, då felaktiga beslut som inte överklagas riskerar att leda till och befästa hinder för genomfö- rande av en väl fungerande inre marknad med välfärdsförluster till följd. Det innebär dessutom att företagens rättssäkerhet åsidosätts på ett sätt som strider mot EG-rätten. Även om huvudregeln är att medlemsstaterna själva bestämmer över sina processuella ord- ningar, ska nationella processuella bestämmelser inte hindra EG- rättens effektiva genomslag på nationell nivå, om det inte är berät- tigat av hänsyn till allmänintresset. Om det t.ex. saknas rimliga för- utsättningar att väcka talan och få sina anspråk prövade lever inte upp till sina åtaganden vare sig enligt EG-rätten eller enligt . I detta avsnitt behandlas mot denna bakgrund EG-rättens krav på genomslag och effektivitet, dvs. framför allt direkt effekt, före- träde och medlemsstatens skadeståndsskyldighet. Syftet med av- snittet är att visa vilket ansvar medlemsstaterna har för att få regel- verket för den inre marknaden att fungera. Medlemsstaternas skyldighet att säkra en effektiv tillämpning I artikel 10 EG uttrycks den s.k. lojalitetsprincipen. Bestämmelsen har följande lydelse: Medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga åtgärder, både allmänna och särskilda, för att säkerställa att de skyldigheter fullgörs som följer av detta fördrag eller av åtgärder som vidtagits av gemenskapens institu- tioner. Medlemsstaterna skall underlätta att gemenskapens uppgifter fullgörs. De skall avstå från varje åtgärd som kan äventyra att fördragets mål uppnås. Lojalitetsprincipen har haft stor betydelse för gemenskapsrättens utveckling1 och har utnyttjats av som tolkningsbak- grund i flera fall där tämligen kontroversiella rättsprinciper har utvecklats. Den har i princip använts av i alla mål där det har varit fråga om att säkerställa EG-rättens effektiva genomslag på nationell nivå. Principen innebär att medlemsstaterna ska förhålla sig lojala mot fördragsmålen och sålunda inte motverka EG-rättens genomslag. Lojalitetsprincipen har sålunda lagts till grund för principen om EG-rättens företräde och fulla genom- slagskraft i bl.a. mot och och för medlems- staternas skadeståndsskyldighet gentemot enskilda individer för överträdelser av EG-rätten i Francovich.3 En fråga som avgjorde var om bestämmelserna i (dåvarande EEG-fördraget) kunde grunda rättigheter för enskilda även om detta inte uttryckligen framgick av fördraget.4 jakande svar på denna fråga gav upphov till den s.k. direkt effekt-doktrinen. 1Se närmare Gormley. L.W., The Development of General of 10 (ex Article 5) EC, i General of European Community (red.) , U och Nergelius, J, (Kluwer 2000) s. 113 ff, Temple Lang, J, Community Constitutional : Article 5 , CML Rew 1990, s. 645, , P, Medlemsstaternas verkställande av EG-rätten, JT 1992-93, s. 59, 69 och , S, EG-fördragets inledande bestämmelser, kap. 5 i EU-publika, Kommentar till EG-rätten (Juridik 1996). 2Mål C-213/89, Factortame, 1990, s. I-2433, svensk specialutgåva, volym 10, s. 435. 3Målen C-6/90 och 9/90, , 1991, s. I-5357, svensk specialutgåva, volym 11, s. I-435. 4Se närmare i Hettne, J och Otken , I (red. ), EU-rättslig metod – Teori och genomslag i svensk rättstillämpning, juridik 2005, s. 95 ff. Medlemsstaternas skyldighet att säkra en effektiv tillämpning fallet var en Loos5 som rörde nederländska tullavgifter som togs ut i strid med EG-rätten. underströk att syftet med fördraget var att upprätta en gemensam marknad vars funktion direkt berör såväl staterna som deras medborgare, vilket innebär att fördraget är mer än ett avtal som skapar skyldigheter mellan de avtalsslutande parterna. Den hänvisade till att i ingressen till fördraget omtalas, förutom medlemsstaterna, deras medborgare. Domstolen underströk vidare att med stöd i fördraget hade insti- tutioner skapats till vilka medlemsstaterna har överlämnat en del av sina suveräna befogenheter. Institutionernas åtgärder påverkar både länderna och deras medborgare. Slutligen erinrade domstolen om att dess uppgift enligt artikel 177 (nu artikel 234 EG) var att garantera att fördraget tolkas likformigt av de nationella domsto- larna, av vilket den menade följde att medlemsstaterna erkänt att gemenskapsrätten är en rättsordning som enskilda kan stödja sig på inför de nationella domstolarna. Mot denna bakgrund uttalade att: