sou · GXB361 · 2009-07-02 00:00:00 — Om det inte finns någon behörig domstol, tas ärendet upp av . Frågan om behörig domstol har samband med i vilka fall det finns svensk domsrätt i frågor om adoption (se avsnitt 16.3). Utredningens förslag i dessa delar innebär att svensk domstol är behörig att pröva en fråga om adoption om den eller de sökande eller den som sökanden vill adoptera har hemvist i . Behörighet finns också om en sökande eller den som sökanden vill adoptera är svensk medborgare, såvida hemviststatens myndigheter saknar behörighet att pröva ansökan eller om det i annat fall finns särskild anledning att saken prövas här i landet. Utgångspunkten bör enligt utredningens mening vara att en ansökan om adoption tas upp av tingsrätten i den ort där den som sökanden vill adoptera har sitt hemvist. En sådan ordning överens- stämmer med vad som gäller i frågor om bl.a. vårdnad om barn (6 kap. 17 § ). Den ligger också i linje med de principer som ligger till grund för socialnämndens behörighet. Som har framgått av avsnitt 11.3 anser utredningen att det i regel bör vara socialnämnden i barnets hemkommun som ska ges i uppdrag att utse någon att genomföra utredning i ärendet. Eftersom det kan uppkomma situationer där barnet ännu inte har fått hemvist i för ansökan om adoption, bör det i lagtexten också anges att ansökan får tas upp av tingsrätten i den ort där sökanden har sitt hemvist. Det bör vara tillräckligt att en av två sökanden har sitt hemvist i den ort där ansökan tas upp (som regel förutsätts dock att båda har hemvist i , se vidare avsnitt 16.3). Av de föreslagna domsrättsreglerna följer att det kan upp- komma situationer där svensk domstol har internationell behörig- het trots att varken sökanden eller den som sökanden vill adoptera har sitt hemvist i . I ett sådant fall bör ansökan liksom tas upp av . I syfte att undvika oklarhet anser utredningen att det i lagtexten bör anges att en ansökan om adoption får göras av den eller dem som vill adoptera. 13Andra frågor som rör 4 kap. 13.1Omadoption och adoption av eget barn Förslag: De undantagsbestämmelser för adoption av eget barn som finns i 4 kap. dels om lägsta ålder för att få adoptera, dels om möjlighet för en make att adoptera ensam, tas bort. Enligt 4 kap. 1 § får den som har fyllt adoptera. Rätt att adoptera har även den som fyllt men inte om adoptionen avser eget barn, makes barn eller makes adoptivbarn eller om det annars finns synnerliga skäl. Enligt 4 kap. 3 § får makar inte adoptera annat än gemensamt. Som ett undantag nämns att den ena maken, med den andra makens samtycke, ensam får adoptera eget barn. De två bestäm- melserna om adoption av eget barn för tillbaka till den första adoptionslagen . Utredningen har i uppdrag att överväga om bestämmelserna fortfarande behövs. För att kunna göra detta måste först bakgrunden till och syftet med regleringen beskrivas. När adoptionsinstitutet infördes i hade barn som föddes utom äktenskapet inte samma rättsliga ställning som barn som föddes inom ett äktenskap. Äktenskap var den enda möjligheten att legitimera barnet. I vissa fall var äktenskap inte möjligt, t.ex. därför att mannen var gift. I 1 § adoptionslag togs därför in en bestämmelse om att adoptantens barn utom äktenskap kunde antas som adoptivbarn. Andra frågor som rör 4 kap. innebar att det öppnades en möjlighet att förbättra oäkta barns ställning.1 Vidare infördes en bestämmelse om att en make fick adoptera eget barn utom äktenskap med sin makes samtycke (3 §). En gift man kunde t.ex. adoptera ett barn som han hade fått med en annan kvinna utom äktenskapet. Genom adoptionen förlorade barnets mor sitt föräldraskap. Fadern blev alltså ensam förälder. flyttades bestämmelserna adoptionslag över till . Bestämmelsen i 1 § adoptionslag ändrades så att modern till ett barn utom äktenskapet kunde adoptera barnet gemensamt med sin make när hon uppnått myndig ålder. Bestämmelsen motiverades av att det ansågs vara önskvärt att barnet kunde adopteras av båda makarna även innan modern fyllt – för det fall modern till ett barn utom äktenskap var gift med en annan man än barnets far.2 Ärvdabalksakkunniga föreslog 1954 att bestämmelsen om adoption av eget barn skulle ersättas av en bestämmelse om att eget barn inte fick adopteras. Enligt Ärvdabalksakkunniga kunde det inte anses lämpligt att adoptionsinstitutet utnyttjades i fall då biologiskt föräldraskap förelåg. Att tillåta adoption i syfte att dölja det förhållandet att barnet är adoptantens eget barn utom äkten- skap stod inte heller i samklang med strävandet att höja de utom- äktenskapliga barnens ställning i socialt hänseende.3 Regeringen ansåg dock att möjligheten till adoption av eget barn utom äktenskap skulle behållas. Som skäl angavs att förslaget kunde väntas påverka vissa utomäktenskapliga barns ställning menligt.4 togs möjligheterna till hävning av en adoption bort och det blev möjligt för adoptivbarn att adopteras på nytt. Bestäm- melsen i 1 § kom i samband med detta att omfatta även den situationen att någon adopterade tillbaka sitt biologiska barn som tidigare adopterats bort. Adoptanten skulle alltså inte behöva ha fyllt . Bestämmelsen i 3 § kom att innebära att det blev möjligt för en make att med den andra makens samtycke adoptera tillbaka sitt barn. I förarbetena noterades att det torde vara sällsynt att de biologiska föräldrarna eller någon av dem önskar ta tillbaka ett bortadopterat barn, men att sådana fall skulle ha förekommit. Det framhölls att man borde kunna utgå från att domstolarna inom 1Se NJA II 1917 s. 476 f. 2Se NJA II 1950 s. 56 f. 3Se SOU 1954:6 s. 169. 1958:144 s. 216 f. Andra frågor som rör 4 kap. ramen för den allmänna lämplighetsprövningen undersökte om en begärd adoption av eget barn i äktenskap tjänade något förnuftigt ändamål och tillät adoption endast när så var fallet.5 Som har framgått tog alltså bestämmelserna i 1 och 3 §§ ursprungligen sikte på att ge utomäktenskapliga barn en förbättrad status genom adoption. I praktiken förekommer det inte längre några sådana adoptioner eftersom alla barn som föds numera har samma rättsliga ställning oavsett om barnen har gifta eller ogifta föräldrar. Bestämmelserna har i stället kommit att omfatta situa- tionen där någon som varit förälder till ett barn men förlorat sitt föräldraskap genom en adoption kan adoptera tillbaka barnet, t.ex. om den första adoptivföräldern har avlidit. Undantagsbestämmelserna om adoption av eget barn tas bort föreslog 1989 att bestämmelserna i 1 och 3 §§ om adoption av eget barn skulle tas bort. Utredningen instämmer i detta. Det är visserligen tänkbart att en mycket ung flicka får barn och adopterar bort barnet. Om adoptivföräldern dör när flickan har blivit något äldre kan det vara rimligt att hon ska kunna adoptera tillbaka barnet även om hon inte har fyllt . Det ska dock noteras att det sker förhållandevis få spädbarnsadop- tioner. Ingen av de socialnämnder som har besvarat utredningens enkät har varit med om att någon har velat adoptera tillbaka sitt eget barn. Den situation som har beskrivits är alltså mycket ovanlig och motiverar inte en särskild undantagsbestäm- melse i lag. Situationen skulle i stället kunna vara ett exempel på när det med hänsyn till barnets bästa kan finnas särskild anledning för någon att få adoptera (se avsnitt 8.3). Det skulle också kunna tänkas att en make eller sambo ensam vill adoptera tillbaka ett barn när den andra maken eller sambon inte har något intresse av att bli adoptivförälder. Om undantags- bestämmelsen i 3 § tas bort är detta inte möjligt. Det kan dock ifrågasättas om adoption i ett sådant fall är till barnets bästa. Grundtanken är att makar och sambor ska adoptera gemensamt så att barnet får en trygg och stabil familj. Att förälderns make eller sambo inte vill ta ett föräldraansvar för barnet kan tala mot att barnet ges en stabil tillvaro. Situationen måste dessutom vara mycket ovanlig. Sammanfattningsvis anser utredningen att de 5 Se prop. 1970:186 s. 47. Andra frågor som rör 4 kap. nuvarande bestämmelserna om adoption av eget barn i 1 och 3 §§ är motiverade utan ska tas bort. Det behövs inga särskilda bestämmelser om omadoption En särskild fråga som i detta sammanhang har tagits upp under utredningens arbete är om det behövs någon reglering av omadop- tion i 4 kap. . Även om det inte finns någon uttrycklig bestämmelse råder det inte någon tvekan om att en omadoption i och för sig är möjlig enligt svensk rätt. Detta har ansetts följa av 4 kap. 8 § föräldrabalken.6 Av den bestämmelsen följer att ett barn efter en adoption i alla avseenden ska betraktas som adoptantens barn. Det innebär att barnet – liksom andra barn – kan bli föremål för en ny adoption. I samband med adoptionsreform framhölls att det också är möjligt för barnets ursprungliga föräldrar att adoptera tillbaka barnet.7 Att en sådan möjlighet finns har också bekräftats i rättspraxis (se NJA 2002 s. 425). Det finns således enligt utredningens bedömning inte behov av att nu genom lagreglering klargöra att möjligheten till omadoption finns. Utredningen anser inte heller att det behövs någon särskild regel om vilka förutsättningar som bör gälla vid en omadoption. I ett ärende om omadoption ligger det i sakens natur att man bör vara särskilt noggrann när det gäller bedömningen av om adoptionen är till barnets bästa. Ett barn som redan en gång har förlorat sina ursprungliga föräldrar och knutit an till nya föräldrar kan i många fall vara särskilt utsatt och sårbart. Utredningen anser att dessa överväganden bör göras inom ramen för den föreslagna grund- läggande bestämmelsen om barnets bästa. Särskilda restriktioner när det gäller förutsättningarna för omadoption skulle kunna försvåra dessa adoptioner på ett sätt som kan vara till nackdel för barnet. I sammanhanget noterar utredningen att Europarådskonvention om adoption innehåller en bestämmelse som gäller omadoption (artikel 8). Bestämmelsen är baserad på principen att ett barn bara kan tillhöra en adoptivfamilj.8 Såvitt utredningen har kunnat bedöma uppfyller svensk rätt konventionens krav. 6Se och , , En kommentar. Del I, 1–13 kap., 1970:186 s. 47 f. 8Se paragraf 49 i den förklarande rapporten till Europarådskonvention. Andra frågor som rör 4 kap. 13.2Avtal om ersättning för barnets underhåll Förslag: Bestämmelsen i 4 kap. 6 § om under- hållsbidrag i form av engångsbelopp tas bort. adoptionslag (10 §) fanns en bestämmelse om att domstolen skulle inhämta upplysningar i fråga om vederlag var givet eller utfäst från någon sida. Det var vanligt att den som adopterade en minderårig fick ersättning för detta av barnets föräldrar. Sådan ersättning ansågs ofta kunna vara motiverad, t.ex. om adoptanternas ekonomiska förhållanden annars skulle ha förhindrat dem att ta emot ett barn för adoption. Man insåg dock att det fanns en fara i att vederlaget gjordes till föremål för spekulation, antingen från adoptantens sida eller från den som förmedlade adoptionen. Om vederlag tillkom sökanden (adoptanten) gavs därför domstolen – om det ansågs skäligt – möjlighet att förelägga sökanden att vidta de åtgärder som domstolen fann vara nödvändiga för att säkerställa att vederlaget helt eller delvis användes till barnets bästa.9 Det visade sig snabbt att de farhågor som fanns var välgrundade. Barnavårdsbyrån i hade låtit genomföra en undersökning där det visade sig att av totalt 1 150 personer hade inte ens tio velat ta till sig ett adoptivbarn utan ersättning. De ändamål för vilka pengarna önskades var t.ex. inköp av fastighet, inköp av redskap för trädgårdsskötsel och medel för gårdens behov.10 Lagen ändrades därför 1923. I förarbetena noterades att vederlag i egentlig mening skulle förbjudas. Ersättning i form av bidrag till barnets underhåll skulle däremot kunna godtas. För att trygghet skulle kunna uppnås mot adoption för skull, skulle beloppet omhändertas av barnavårdsnämnden. Det krävdes inte att beloppet redan var inbetalt, utan adoption fick ske när en förbindelse att betala beloppet utfärdats till nämnden och blivit godkänd av sökanden och nämnden. Vidare frånkändes ett avtal all verkan om avtalet – för det fall domstolen känt till det – bort 9Se NJA II 1917 s. 491 f. 10Se NJA II 1923 s. 490 ff. Andra frågor som rör 4 kap. föranlett avslag på ansökan. På förslag från Första lagutskottet förordnades också att vederlag å någondera sidan var förbjudet. Till stöd för detta tillägg – jämfört med regeringens förslag – anfördes att Barnavårdsbyrån i sin undersökning hade saknat anledning att yttra sig om de fall av adoption där barnets biologiska föräldrar tagit eller betingat sig vederlag. Att en ansökan om adoption inte borde bifallas under sådana förutsättningar betraktades som uppen- bart, då det måste anses stötande att föräldramakt avstods mot ersättning i pengar. Även om det kan sägas, att tanken på dylikt vederlag är så främmande för gängse rättsuppfattning, att något förbud i denna del icke är erforderligt, synes det dock lämpligast, att lagens ståndpunkt klart uttalas.11 Efter detta lagstiftningsarbete 1923 har vissa omdispositioner och språkliga moderniseringar genomförts men inga ändringar i sak. Bestämmelsen om underhållsbidrag i form av engångsbelopp tas bort Enligt gällande rätt (4 kap. 6 § andra stycket ) får en ansökan om adoption inte bifallas, om det från någon sida har getts eller utlovats ersättning eller om det har avtalats om bidrag till barnets underhåll. Underhållsbidrag i form av engångsbelopp är dock inte hinder för tillstånd till adoptionen, om beloppet har inbetalts till socialnämnden i den kommun där adoptanten är folk- bokförd eller om det till nämnden har utfärdats en förbindelse på beloppet, vilken har godkänts av sökanden och nämnden. För det belopp som har inbetalts ska socialnämnden hos en försäkrings- givare köpa in en, efter underhållsskyldigheten anpassad, livränta åt barnet, om inte avtalet hindrar det eller nämnden finner att beloppet kan användas på något annat lämpligt sätt för barnets underhåll. Av tredje stycket följer att ett avtal om ersättning eller underhåll, som borde ha medfört att ansökningen avslogs om dom- stolen hade känt till avtalet, är utan verkan även om ansökningen bifalls. Att någon ersättning inte får ges eller utlovas innebär inte att adoptionen inte får vara förenad med kostnader. Vid internationell adoption som förmedlas av en adoptionsorganisation betalar den som adopterar för organisationens kostnader såväl i som i utlandet. Den som adopterar betalar vidare kostnader som avser bl.a. översättning, legalisering av handlingar, avgifter till utländska 11 Se NJA II 1923 s. 496–499. Andra frågor som rör 4 kap. myndigheter, resor och uppehälle. Det är också vanligt att sökanden betalar vårdkostnader för barnet till det barnhem där barnet bor. Ersättning ges också i vissa fall för att täcka en rimlig del av barnhemmets löpande kostnader eller andra administrativa kostnader förknippade med den internationella adoptionsverk- samheten.12 Den genomsnittliga kostnaden för en adoption uppgick till 143 000 kr.13 Enligt lagen (1988:1463) om bidrag vid adoption av utländska barn lämnas bidrag av allmänna medel till adoptivföräldrars kostnader vid adoption av utländska barn. Syftet med den gällande bestämmelsen om förbud mot ersättning är alltså inte att hindra betalning av befogade kostnader i samband med en adoption. Bestämmelsen om förbud mot ersättning vid adoption är av grundläggande betydelse i ärenden om adoption och det är enligt utredningens mening klart att den bör finnas kvar även i fort- sättningen. Bestämmelsen har sin motsvarighet i många andra länder och kommer även till uttryck i konventionsregleringen på området. Av framgår att en adoption får ske endast om ursprungsstatens myndigheter har säkerställt att nödvändiga samtycken inte har åstadkommits genom betalning eller ersättning av något slag (artikel 4). Av artikel 32 följer bl.a. att ingen får göra otillbörlig vinst i samband med internationell adoptionsverksamhet och att endast kostnader och utgifter får debiteras eller betalas. Europarådskonvention om adoption innehåller en liknande bestämmelse om att ingen får dra otillbörlig från adoptionsverksamhet (artikel 17). Frågan är dock om den särskilda bestämmelsen om bidrag i form av engångsbelopp fortfarande behövs. Som har framgått ovan såg samhället annorlunda ut när bestäm- melsen infördes. Det missbruk av adoptionsinstitutet som för- anledde bestämmelsen bestod i att adoptivföräldrar tog emot barn för pengarnas skull. Det ansågs visserligen kunna vara motiverat att adoptivföräldrarna tog emot pengar eftersom det kunde finnas en genuin längtan efter ett barn hos adoptivföräldrar som inte hade ekonomiska möjligheter att försörja barnet. För att förhindra missbruk av adoptionsinstitutet begränsades de blivande adoptiv- föräldrarnas tillgång till pengarna. Än gäller att pengarna som huvudregel ska inbetalas till socialnämnden som ska köpa in en livränta åt barnet. Beloppet behöver inte ha betalats in vid ansökan. 2003/04:131 s. 40 f. 13Se MIA:s årsredovisning 2008, s. 20. Andra frågor som rör 4 kap. Det är tillräckligt att en ansvarsförbindelse finns som har godkänts av socialnämnden och sökanden, som ju var den som 1923 stod som mottagare för pengarna i egenskap av barnets adoptivförälder. Utredningen har varit i kontakt med ett antal erfarna tjänstemän inom och ställt frågan om de har varit med om att bestämmelsen om underhållsbidrag till barnet har använts. Samtliga har uppgett att bestämmelsen aldrig har använts, många visste inte ens att den fanns. Såvitt utredningen förstår tycks det inte förekomma att den biologiska föräldern skickar med barnet pengar för dess framtida underhåll. Med hänsyn till att adoptiv- föräldern i och med adoptionen är försörjningspliktig mot barnet är det också främmande att tänka sig att adoptivföräldern skulle betala in ett engångsbelopp för barnets underhåll till social- nämnden. Utredningens slutsats är därför att bestämmelsen är obsolet och bör tas bort. 13.3Information om att barnet är adopterat Förslag: Den eller de som har adopterat ett barn ska så snart det lämpligen kan ske upplysa barnet om att barnet är adopterat. Om någon har adopterat sin makes eller sambos barn, gäller skyldigheten även maken eller sambon. Skälen för förslaget: En fråga som har berörts i tidigare sammanhang är om den som har adopterat ett barn bör vara skyldig att informera barnet om att han eller hon är adopterad. föreslog 1989 att en bestämmelse om detta skulle införas i 4 kap. föräldrabalken.14 I departements- promemorian Föräldrars samtycke till adoption, m.m. (Ds 2001:53) föreslogs en liknande bestämmelse.15 Bestämmelsen motiverades av barnets rätt att få vetskap om sina föräldrar. Denna rätt är fast- slagen bl.a. i (artikel 7) och kommer även till uttryck (artikel 30). I promemorian framhölls att adoptionsforskningen har visat hur viktig kunskapen om det biologiska och etniska ursprunget är för adoptivbarnets positiva utveckling. Vidare konstaterades att det redan finns redskap för hjälp och stöd till ett adoptivbarn som söker kunskap 14Se SOU 1989:100 s. 171 f. och s. 234. 15Se Ds 2001:53 s. 89 ff. och s. 100 f. Andra frågor som rör 4 kap. om sitt ursprung, bl.a. genom de regler som finns i socialtjänstlagen om den utredning som ska göras i samband med en adoption och de överenskommelser som gjorts om dokumentation i samband med utländska adoptioner. Enligt socialtjänstlagen åligger det att i sin omsorg om barn och ungdom tillgodose det särskilda behov av stöd och hjälp som kan finnas sedan ett ärende om adoption har avgjorts. I detta ligger att bistå med information och hjälp i de fall ett adopterat barn vill söka upp eller återknyta kontakten med de biologiska föräldrarna. För de utlandsadopterade barnen erbjuder och adoptionsorganisationerna råd och hjälp om ett adopterat barn vill återvända till sitt ursprungsland och där eventuellt söka kontakt med de biologiska föräldrarna. Trots att det alltså finns redskap för hjälp till ett adoptivbarn att söka sitt ursprung och att de allra flesta adoptivföräldrar är medvetna om att det är bäst för barnet att få känna till sitt ursprung, konstaterades i promemorian att det ändå kan före- komma att möjligheterna att skaffa information inte utnyttjas eftersom adoptivföräldrarna inte har berättat för barnet att det är adopterat. För att ytterligare understryka barnets rätt att få kännedom om sitt ursprung och för att stödja föräldrarna i denna fråga föreslogs att det i 4 kap. skulle införas en bestämmelse som ålägger adoptivföräldrarna en informationsplikt. Även om upplysningsskyldigheten inte var sanktionerad ansågs en sådan lagregel kunna ha en pedagogisk effekt. De allra flesta remissinstanserna var positiva till förslaget. Även utredningen ställer sig bakom förslaget. Trots att informa- tionsskyldigheten inte är sanktionerad, är bestämmelsen en tydlig markering av barnets rätt att få kännedom om sitt ursprung. Öppenhet i dessa frågor är viktig för att barnet ska kunna utveckla en tillit till sina föräldrar och andra vuxna samt för utvecklingen av den egna självuppfattningen.16 Detta framhålls i den obligatoriska föräldrautbildningen inför en internationell adoption men har givetvis lika stor betydelse vid nationell adoption.17 Som påpekades av ombudsmän () vid remitteringen av departementspromemorian Ds 2001:53, är det lämpligt att informationsplikten vid styvbarnsadoptioner även 16Se Att bli förälder till ett barn som redan finns, , 2 uppl. (2008), s. 93 f. 17Jfr artikel 9 i FN:s deklaration om sociala och rättsliga principer rörande skydd av och omsorg om barn, särskilt med hänsyn till nationell och internationell placering i fosterhem och adoption. Enligt artikeln bör behovet för ett fosterbarn eller adoptivbarn att få vetskap om sin bakgrund erkännas av de personer som ansvarar för barnets omvårdnad, såvida inte detta strider mot barnets bästa. Andra frågor som rör 4 kap. omfattar adoptantens make. Detsamma bör gälla för adoptantens sambo. 13.4Rättsverkningarna av en adoption Bedömning: Bestämmelserna i 4 kap. om rätts- verkningarna av en adoption bör behållas med en viss omdispo- nering och språklig justering. Skälen för bedömningen: I samband med att möjligheterna att häva en adoption togs bort infördes bestämmelsen i 4 kap. 7 § om att all verkan av adoptionen upphör i förhållande till adoptanten och dennes släktingar om adoptivbarnet adopteras av annan än adoptantens make.18 En ny adoption av ett förut adopterat barn skulle alltså medföra att barnet infogas i den nye adoptantens familj som om det var dennes eget barn. Några rättsliga band till den första adoptanten och dennes släktingar eller till de biologiska släktingarna skulle inte finnas kvar (se prop. 1970:186 s. 31 f. och s. 48). Året därpå (1972) infördes i 4 kap. 8 § en allmän regel om adoptionens rättsverkningar.19 I första stycket anges att adoptivbarnet vid tillämpning av bestämmelse i lag eller annan författning som tillägger släktskap eller svågerlag rättslig betydelse, ska anses som adoptantens barn och inte som barn till sina biologiska föräldrar. Om en make har adopterat den andra makens barn eller adoptivbarn, ska barnet dock anses som makarnas gemensamma barn. Bestämmelsen ger uttryck för den grundläggande principen att ett adopterat barn ska vara helt likställt med andra barn. Den innebär bl.a. att barnet har samma rätt till arv efter adoptanten och dennes släktingar som adoptantens biologiska barn och att adoptivbarnets ursprungliga släktingar inte har rätt till arv efter adoptivbarnet. Av bestämmelsen har också ansetts följa att ett adopterat barn kan adopteras på nytt (omadoption). Genom bestämmelsen ansågs det inte vara nödvändigt att belasta regler i 18 Se prop. 1970:186, bet. 1LU 81 och 82, rskr. Adoptionens verkningar upphörde också om adoptanten ingick äktenskap med adoptivbarnet. Den bestämmelsen togs bort 2005 till följd av att ett adoptivbarn jämställdes med ett biologiskt barn vid prövningen av om det finns hinder mot äktenskap (2 kap. 3 § ). 2003/04:131, bet.