sou · GXB338 · 2009-04-24 00:00:00 — Med hänsyn till detta samt att den föreslagna bestämmelsen torde bli tillämplig mycket sällan, bedömer vi att den inte medför någon väsentligen ny eller utökad uppgift för länsstyrelserna. Länsstyrelserna behöver därför inte tillföras några särskilda medel för att kunna fullgöra uppgiften. 4.2Konsekvenser för den kommunala självstyrelsen Vår bedömning: Våra förslag har viss inskränkande påverkan på den kommunala självstyrelsen. Inskränkningarna bedöms dock som godtagbara, eftersom förslagen är nödvändiga för att uppnå en rimlig ansvarsfördelning mellan kommunerna. Vårt förslag att ska kunna besluta i frågor om ärendeansvar (2 a kap. 10 § SoL) kan uppfattas som en inskränkning av den kommunala självstyrelsen. beslut avser emellertid enbart vilken kommun som har det ansvar som redan följer av SoL. Sådana frågor kan bli föremål för domstolsprövning. Vi anser därför att förslaget, i förhållande till vad 3 Förordningen (2002:864) med länsstyrelseinstruktion. som redan gäller , inte medför någon påtaglig inskränkning av den kommunala självstyrelsen. Däremot medför förslaget att får besluta att en kommun i vissa fall ska vara skyldig att bistå en annan kommun i samband med en evakuering (16 kap. 10 § SoL), en inskränkning av den kommunala självstyrelsen. Vi bedömer dock att denna inskränkning är nödvändig med hänsyn till de stora svårigheter som annars kan uppstå för de kommuner som tar emot ett stort antal evakuerade personer. Den av beslutade kommunen får dock själv avgöra i vilken omfattning hjälpen ska lämnas. Vår bedömning: Våra förslag kan väntas ha vissa brottsförebyggande effekter. Vårt förslag att i vissa fall begränsa vistelsekommunens ansvar till akuta stöd- och hjälpinsatser (2 a kap. 2 SoL), kan minska risken för felaktiga utbetalningar av ekonomiskt bistånd. Eftersom bosättningen föreslås styra rätten till bistånd som inte är av akut karaktär, kan det antas att risken minskar för att personer felaktigt uppbär bistånd från flera kommuner . Vidare kan förslagen att kommunen i vissa fall behåller ansvaret för insatser till personer som har utsatts för våld, hot eller andra trakasserier (2 a kap. 4 § SoL) samt rätten för dessa personer att ansöka om insatser i inflyttningskommunen (2 a kap. 8 § SoL), medföra en minskad risk för att dessa personer utsätts för fler brott. Kommunernas ansvarstvister när det gäller dessa personer tar mycket resurser i anspråk av såväl företrädare för som för polisen och ideella organisationer. Detta riskerar att förskjuta fokus från de enskilda personernas behov av skydd, stöd och hjälp. Osäkerheten om framtiden påverkar dessa personer mycket negativt och kan ytterst leda till att de tvingas återvända till sin gamla bostadsort utan att situationen där har förändrats. Vi har fått exempel på att detta har medfört katastrofala följder. Genom att klargöra vilken kommun som ska ansvara i de fall en person behöver byta bostadsort på grund av att han eller hon behöver skydd, är det vår förhoppning att dessa personer snabbare ska få den hjälp som de behöver för att undkomma våld, hot eller Detta torde då innebära en begränsning av tillfällen till nya brott. Vi anser därför att våra förslag kan ha vissa brottsförebyggande effekter. 4.4Konsekvenser för jämställdheten mellan kvinnor och män Vår bedömning: Våra förslag kan väntas ha positiva effekter för jämställdheten. Vi har föreslagit att en kommun ska behålla ansvaret om den medverkat till att en person som utsatts för våld, hot eller andra trakasserier vistas i ett tillfälligt boende i en annan kommun (2 a kap. 4 § SoL). När det gäller kvinnor som utsätts för våld av närstående är vår förhoppning att detta leder till att de snabbare får den hjälp som de behöver för att undkomma våldet. Det är dessutom en fördel att bosättningskommunen ansvarar, eftersom även de män som utövar våldet måste uppmärksammas och erbjudas hjälp. Vi tror därför att våra förslag kan ha positiva effekter för jämställdheten. Vår bedömning: Våra förslag kommer att bidra till ett starkare skydd för barn. Vid våra överväganden och förslag som rör barn har principen om barnets bästa i artikel 3 i FN:s konvention om barnets rättigheter () varit vägledande. Vårt förslag att en kommun i vissa fall ska behålla ansvaret för personer som utsätts för våld, hot eller andra trakasserier (2 a kap. 4 § SoL) kan medföra positiva effekter för barn som upplever våld i hemmet. En anledning till att kommunerna ibland inte fattar beslut om att placera en våldsutsatt kvinna och hennes barn i ett tillfälligt boende, utan i stället beviljar ekonomiskt bistånd till kostnad för boendet, är att mannen - om han är vårdnadshavare för barnet - kan motsätta sig en placering av barnet. Vi har därför föreslagit att kommunens ansvar den enskilde vistas tillfälligt i en annan kommun ska gälla oavsett om kommunen beslutar om pla- cering i ett tillfälligt boende eller ekonomiskt bistånd till kostnad för ett sådant boende. Detta innebär att det inte har någon betydelse för ansvarsfrågan hur beslutet om det skyddade boendet är utformat. Genom att klargöra vilken kommun som har ansvar i dessa fall, är vår förhoppning att barn till personer som utsätts för våld, hot eller andra trakasserier snabbare ska få den hjälp som behövs. Vårt förslag att en kommun i vissa fall ska ha behörighet att fatta beslut om insatser till ett barn som inte längre vistas i kommunen (2 a kap. 6 § SoL) syftar till att minska risken för att barn far illa vid en tillfällig vistelse i en annan kommun eller utomlands. Bestämmelsen ska kunna tillämpas t.ex. om en tonåring rymmer hemifrån. Tanken är att den unge i en sådan situation ska kunna vända sig till sin ordinarie handläggare och på så sätt snabbare få stöd och hjälp. Bestämmelsen fyller även en viktig funktion i de fall den unge riskerar att fara illa och det finns anledning att vidta tvångsåtgärder enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Den kommun som redan är insatt i den unges bakgrund och behov kan i en sådan situation väntas ha bättre förutsättningar att snabbt fatta beslut om behövliga åtgärder. Bestämmelsen medför ingen inskränkning i vistelsekommunens ansvar. Sammantaget tror vi att våra förslag kommer att bidra till ett starkare skydd för barn. Vi bedömer att våra förslag inte har några avgörande konsekvenser för att nå de integrationspolitiska målen. Förslagen har ingen särskild påverkan på förutsättningarna för små företag eller för sysselsättning och offentlig service i olika delar i landet. Förslagen medför inte heller några konsekvenser för den personliga integriteten. Förslagen påverkar inte den fria rörligheten inom EU eller medför några övriga särskilda konsekvenser för EU/EES-medborgare. 5.1Förslaget till lag om ändring i socialtjänstlagen (2001:453) Våra förslag till förtydliganden och andra tillägg till de nuvarande bestämmelserna i 2 och 16 kap. socialtjänstlagen (SoL) innebär en rad nya bestämmelser i . Alla bestämmelser som gäller frågor om vilken kommun som är ansvarig ska enligt förslaget för tydlighets skull samlas i ett nytt 2 a kap. Förslaget innebär att huvudbestämmelserna om kommunens ansvar inom i huvudsak renodlas till 2 kap., medan fördelningen av ansvar mellan olika kommuner behandlas i det nya 2 a kap. lyfts de nuvarande bestämmelserna i 16 kap. 1 och 2 §§ om överflyttning av ärende och kommunernas ansvar i vissa fall över till 2 a kap. Det blir då lättare att få en samlad bild av vad som gäller i fråga om ansvarsfördelningen mellan olika kommuner. Första stycket innebär i sin nya utformning att här endast slås fast regeln om att kommunen är det samhällsorgan som har det yttersta ansvaret för att en enskild person får det stöd och den hjälp som han eller hon behöver. Bestämmelsen anger inte vilken kommun som är ansvarig utan reglerar endast kommunens ansvar i förhållande till andra huvudmän. Ansvarsfördelningen mellan olika kommuner framgår av bestämmelserna i 2 a kap. Som framhölls i propositionen om (prop. 1979/80:1 s. 144) är kommunens huvuduppgift att bistå med sådana hjälp- och stödinsatser som inte faller inom något annat samhällsorgans område, t.ex. hälso- och sjukvårdens. Därutöver är uppgifterna att ge den enskilde råd och anvisningar och att vid behov förmedla insatser från andra samhällsorgan särskilt betydelsefulla. I specialmotiveringen till 1 § dåvarande SoL (a.a. s. 522) anfördes vidare att med kommunens yttersta ansvar följer en skyldighet för kommunen att i samverkan med andra samhällsorgan medverka till att den enskilde får arbete eller bostad, bereds sjukvård eller får det stöd eller den hjälp som han eller hon i övrigt behöver. Med ansvaret följer också en skyldighet för kommunen att tillfälligt ge den enskilde behövlig vård i väntan på att ansvarig huvudman vidtar behövliga insatser. Ändringen i första stycket innebär att bestämmelsen om att det är vistelsekommunen som har ansvaret för att tillgodose en enskild persons behov av stöd och hjälp har flyttats över till 2 a kap. 1 §. Det nuvarande fjärde stycket i paragrafen, där hänvisning görs till 3 § och till 16 kap. 2 §, har tagits bort eftersom alla bestämmelser om ansvarig kommun har samlats i efterföljande 2 a kap. Alltsedan den första socialtjänstlagens tillkomst har insatser sammanfattande beskrivits som stöd och hjälp. har uttrycken för insatser på olika ställen i lagen givits en rad olika formuleringar beroende på den situation det gällt. Omsorgs- och vårdinsatser, service och omvårdnad, vård och behandling är exempel på detta, liksom vård eller annan åtgärd. Det har inte funnits anledning att i detta sammanhang föreslå någon ny sammanfattande beteckning för insatser. Vi använder i fortsättningen uttrycket stöd- och hjälpinsatser, utom i 2 a kap. 7 § där vi behållit begreppet vård- eller omsorgsinsatser för att inte ändra bestämmelsens innebörd. Paragrafen föreslås upphävd. Motsvarande bestämmelser föreslås i stället flyttade till 2 a kap. 7 och 9 §§. I paragrafen läggs fast att det är den kommun där den enskilde vistas som har ansvaret för att den enskilde får de stöd- och hjälpinsatser som han eller hon behöver. Vistelsekommunens ansvar framgick tidigare av 2 kap. 2 §. Förslaget om att behålla vistelsebegreppet som huvudregel har utförligt motiverats i avsnitt 3.1.1. I syfte att förtydliga vistelsekommunens ansvar gäller enligt förevarande paragraf ett något snävare vistelsebegrepp än tidigare, se avsnitt 3.1.2. En förutsättning för att vistelsekommunens ansvar ska inträda är att den enskilde faktiskt vistas i kommunen och att han eller hon ansöker om stöd- och hjälpinsatser. Ansvaret inträder även om den enskilde inte själv ansöker om hjälp utan hjälpbehovet framgår på annat sätt, t.ex. genom en anmälan. Var hjälpbehovet ursprungligen uppstod saknar betydelse. Den enskilde är dock oförhindrad att ansöka om insatser innan han eller hon har påbörjat sin vistelse i kommunen, se RÅ 2008 ref. 18. Kommunen ska då pröva ansökan och fatta beslut i ärendet. Kommunen är dock inte skyldig att tillhandahålla insatserna förrän den enskilde vistas i kommunen. I 7 och 8 §§ finns särskilda bestämmelser om rätten att ansöka om insatser för att kunna flytta till en annan kommun. Kravet på vistelse i kommunen innebär att stöd- och hjälpinsatser i regel inte kan beviljas till personer som befinner sig utomlands, se avsnitt 3.1.2. Från huvudregeln om vistelsekommunens ansvar görs vissa undantag i 2 – 5 §§ detta kapitel. I första meningen begränsas vistelsekommunens ansvar i de fall den enskilde är bosatt i en annan kommun. Vistelsekommunen är i sådant fall endast ansvarig för akuta stöd- och hjälpinsatser. Med akuta stöd- och hjälpinsatser menas i första hand insatser som gör att den enskilde kan klara sig till dess han eller hon kommer åter till sin bosättningskommun. Det kan t.ex. röra sig om hjälp att arrangera en hemresa samt bistånd i form av pengar till mat och husrum fram till avresan. Om den enskilde emellertid inte kan eller vill återvända till sin bosättningskommun, kan vistelsekommunens insatser inte begränsas endast till bistånd i form av t.ex. en tågbiljett. I sådana fall ankommer det på vistelsekommunen att tillhandahålla de insatser som situationen kräver. En förutsättning för att vistelsekommunens ansvar ska vara begränsat är att den enskilde faktiskt har en bosättningskommun. Om det är oklart i vilken kommun den enskilde ska anses bosatt, har vistelsekommunen fullt ansvar till dess att frågan är utredd. Bosättningskommunen ansvarar enligt andra meningen för insatser som inte är akuta. Bosättningskommunen är dock inte skyldig att tillhandhålla insatserna i vistelsekommunen. Med bosättningskommun avses den kommun där den enskilde är stadigvarande bosatt. Vid bedömningen av var en person ska anses bosatt kan reglerna om rätt folkbokföringsort i folkbokföringslagen (1991:481) vara till ledning. Eftersom det förekommer att personer inte är folkbokförda där de är bosatta, kan folkbokföringen dock inte vara utslagsgivande. En person som kan anses vara bosatt i flera kommuner bör anses bosatt där han eller hon har sin starkaste anknytning, se avsnitt 3.1.3. Detsamma gäller enligt andra stycket en person som är hemlös. Som hemlös räknas i detta avseende en person som är hänvisad till akutboende, härbärge, jourboende eller är uteliggare, se avsnitt 3.7.1. Om den enskilde kan antas behöva andra än akuta insatser, bör vistelsekommunen överväga att underrätta bosättningskommunen om detta. För att en sådan underrättelse ska få göras krävs i regel att den enskilde ger sitt samtycke till att uppgifterna lämnas vidare, se avsnitt 3.1.3. Det kan exempelvis gälla insatser för att hjälpa en person med psykisk funktionsnedsättning. Det är viktigt att en person som behöver mer stöd eller hjälp än den som vistelsekommunen är skyldig att ge inte faller mellan stolarna utan får de insatser som behövs av bosättningskommunen. Om ärendet rör ett barn ska vistelsekommunen överväga om en anmälan enligt 14 kap. 1 § SoL ska göras till bosättningskommunen. I tredje stycket läggs fast att det som sägs om bosättningskommunens ansvar för andra än akuta insatser i första stycket på motsvarande sätt gäller en kommun som har ansvar enligt 4 eller 5 §. I dessa paragrafer regleras placeringskommunens respektive folkbokföringskommunens ansvar i vissa situationer. Detta betyder att dessa kommuner ansvarar för andra än akuta insatser när den enskilde befinner sig tillfälligt i en annan kommun. I första stycket regleras ett undantag från den begränsning av vistelsekommunens ansvar som gäller enligt 2 §. Bestämmelsen, som har motiverats i avsnitt 3.1.4, omfattar de situationer då en person avser att vistas i en kommun , men till följd av hög ålder, funktionsnedsättning eller allvarlig sjukdom har behov av stöd- och hjälpinsatser för att kunna genomföra vistelsen. Persongruppen är densamma som har rätt att ansöka om insatser hos inflyttningskommunen enligt den föreslagna 7 §. Vistelsekommunen har i dessa fall fullt ansvar för att den enskilde får behövliga stöd- och hjälpinsatser under vistelsen. Med uttrycket begränsad tid markeras att vistelsen är tillfällig och att den enskilde avser att flytta tillbaka till sin bosättningskommun . Vistelsekommunen måste göra en prövning i varje enskilt fall och bedöma vilka insatser som krävs för att den enskilde ska vara tillförsäkrad en skälig levnadsnivå. Kommunen får således inte generellt erbjuda endast vissa begränsade insatser exempelvis till sommargäster. En annan sak är att den enskilde kan vara tillförsäkrad en skälig levnadsnivå även med relativt begränsade insatser när vistelsen är tillfällig. Den enskilde har rätt att ansöka om insatser innan vistelsen påbörjas (RÅ 2008 ref. 18). För att kommunen ska ha möjlighet att utreda och fatta beslut om insatser, bör ansökan ges in innan vistelsen påbörjas. Om ansökan kommer från en person som exempelvis brukar besöka sin sommarstuga kan kommunen vara väl förberedd och utredningstiden kan då vara ganska kort. I andra fall kan det röra sig om en person vars behov kräver en mer omfattande utredning och planläggning, och förberedelsetiden kan då vara upp till två, . Någon skriftlig ansökan är inte nödvändig. Om den enskilde ansöker om stöd och hjälp först då han eller hon vistas i kommunen, är kommunen skyldig att erbjuda akuta insatser till dess att utredningen är slutförd och beslut har fattats. Enligt andra stycket är bosättningskommunen skyldig att på begäran bistå med den utredning som vistelsekommunen kan behöva. Kommunernas ansvar i vissa fall Paragrafen motsvarar nuvarande 16 kap. 2 § första stycket om att kommunen i vissa angivna fall behåller ansvaret för de stöd- och hjälpinsatser som den enskilde kan behöva under placering i en annan kommun. De olika fallen har redigerats i punktform för tydlighets skull. Paragrafen innehåller dock två nyheter. Som en punkt 4 har i första stycket lagts till att någon efter beslut av en kommun vistas i en annan kommun i en tillfällig boendeform. Med detta avses tillfälliga boenden i form av t.ex. akut- eller jourboende, härbärgen och kvinnojourer. Begreppet omfattar även de situationer då kommunen placerar ett barn i jourhem. I andra stycket har med de placeringar som anges i första stycket jämställts att en kommun på annat sätt bistår någon som på grund av våld, hot eller andra trakasserier för en begränsad tid måste vistas i en annan kommun. Här kan det vara fråga om situationer där kommunen visserligen inte beslutat om placering men beviljat ekonomiskt bistånd till kostnaden för boendet, t.ex. hos en kvinnojour. Som framgår av tredje stycket upphör ansvaret om ärendet flyttas över enligt 11 eller 12 §. Paragrafen motsvarar andra stycket i nuvarande 16 kap. 2 §. Endast vissa redaktionella ändringar har gjorts. Vi anser att det är den kommun där den enskilde är folkbokförd när han eller hon lämnar in sin ansökan som ansvarar för stöd- och hjälpinsatser. Enligt första stycket får en kommun som har beviljat stöd- och hjälpinsatser till ett barn eller en missbrukare besluta om ytterligare insatser även om den enskilde inte längre vistas i kommunen. Det kan t.ex. bli aktuellt då en tonåring har rymt hemifrån eller en missbrukare har avbrutit en missbruksbehandling. Bestämmelsen torde i första hand bli tillämplig om kommunen har placerat den enskilde i den egna kommunen - då 4 § som handlar om placeringar i en annan kommun inte är tillämplig - eller om den enskilde har erbjudits andra typer av insatser i kommunen. Den kan även tillämpas då en kommun har avslutat en placering i en annan kommun och den enskilde väljer att stanna kvar i den kommunen. Bestämmelsen kan även tillämpas om den enskilde tillfälligt befinner sig utomlands. Den fyller därmed en viktig funktion vid gränsöverskridande samarbete med i andra länder. Bestämmelsen innebär endast en behörighet för den kommun som har beviljat insatser att fatta beslut om ytterligare insatser. Den utgör således ingen inskränkning i vistelsekommunens ansvar. Andra stycket erinrar om bestämmelserna i 11 kap. 4 som föreskriver en skyldighet för socialnämnden att i vissa fall slutföra en utredning och fatta beslut i ett ärende även om barnet byter vistelsekommun. Detsamma gäller om en utredning inletts och ärendet avser vård av missbrukare. Ansökan om insatser i vissa fall Paragrafen motsvarar nuvarande 2 kap. 3 § första stycket. Vissa ändringar av mera redaktionell natur har gjorts. I stället för begreppet ålderdom används uttrycket hög ålder, och i stället för funktionshinder begreppet funktionsnedsättning. Enligt beslut beträffande ett antal termer på det handikappolitiska området beskriver funktionsnedsättning nedsättning av fysisk, psykisk eller intellektuell funktionsförmåga, medan funktionshinder i sin tur beskriver begränsning som en funktionsnedsättning innebär för en person i relation till omgivningen, jfr uttalandena i propositionen Mänskliga rättigheter för personer med funktionsnedsättning (prop. 2008/09:28 s. 8). Andra meningen i första stycket och andra och tredje styckena av nuvarande 2 kap. 3 § har fått sin placering i 2 a kap. 9 §. Paragrafen är ny och innebär att även personer som på grund av våld, hot eller andra trakasserier måste flytta till en annan kommun men inte kan göra det utan att inflyttningskommunen erbjuder behövliga stöd- och hjälpinsatser, ges rätt att ansöka om insatser i förväg. För att bestämmelsen ska vara tillämplig ska det vara fråga om så allvarliga övergrepp att den enskilde inte har någon annan utväg än att flytta till en annan kommun. Förslaget har motiverats i avsnitt 3.5.2. Nuvarande bestämmelser i 2 kap. 3 §, om att ansökan om vård- och omsorgsinsatser i en ny kommun ska behandlas som om den enskilde var bosatt i inflyttningskommunen och att sökandens behov är tillgodosedda i bosättningskommunen inte får beaktas, har fått sin placering i första stycket och har också fått motsvarande tillämpning på de fall som behandlas i 8 §. I andra stycket finns en motsvarighet till den bestämmelse som finns i 2 kap. 3 § tredje stycket om att bosättningskommunen är skyldig att bistå med den utredning som den andra kommunen kan behöva. Den har också getts motsvarande tillämpning på de fall som behandlas i 8 §. Om två eller flera kommuner inte är överens om vilken kommun som har ansvar för att bistå en enskild person får de var för sig skriftligen ansöka om att avgör frågan. Inget hindrar att berörda kommuner gemensamt ansöker om att ska fatta beslut om ärendeansvar. Motiven till förslaget har lämnats i avsnitt 3.2. beslut ska enligt andra stycket fattas och senast . Om det finns särskilda skäl kan tiden för beslutet senareläggas. Sådana skäl kan t.ex. vara att inte fått in ett tillräckligt beslutsunderlag . Däremot kan det inte anses vara särskilda skäl att kommunens socialnämnd inte sammanträder inom den föreskrivna tiden. Detta får lösas genom att nämnden håller extra sammanträde eller delegerar beslutanderätten om det är möjligt. beslut gäller enligt 16 kap. 4 § , dvs. även om det överklagas. Om det behövs får besluta vilken kommun som ska ha ansvar till dess att frågan har avgjorts slutligt. Ett sådant interimistiskt beslut får enligt förslaget till bestämmelse i 16 kap. 4 § andra stycket inte överklagas. Bestämmelser om överflyttning av ärende finns i nuvarande 16 kap. 1 §. Motsvarande bestämmelser har fått sin plats i förevarande och följande paragraf. I första stycket används samma formulering som i nuvarande 16 kap. 1 § första stycket att ett ärende som avser vård eller någon annan åtgärd i fråga om en enskild person kan flyttas över till en annan kommun. Även i det föreslagna andra stycket föreslås samma rekvisit som . Det avgörande för bedömningen av om en överflyttning ska ske ska vara vilken kommun som den enskilde har sin starkaste anknytning till. De övriga tre rekvisiten är om det med hänsyn till den enskildes önskemål, hjälpbehovets varaktighet och omständligheterna i övrigt framstår som lämpligt. Det är här fråga om en sammanvägning där exempelvis den enskildes önskemål inte är utslagsgivande utan bara en av de faktorer som ska beaktas. Tredje stycket innehåller en bestämmelse om att den kommun som önskar en överflyttning får begära detta skriftligen hos den andra kommunen, som i sin tur utan dröjsmål skriftligen ska meddela sin inställning. Bestämmelsen har motiverats i avsnitt 3.3.1. I den föreslagna 13 § har tagits in den bestämmelse om att lämna över uppgifter som finns i 16 kap. 1 § fjärde stycket. Enligt nuvarande bestämmelser i 16 kap. 1 § tredje stycket kan avgöra om en överflyttning ska ske om kommunerna inte kan komma överens. Motsvarande bestämmelse finns i första stycket av förevarande paragraf. I stället för ska avgöra frågan, eftersom länsstyrelsernas tillsyns- och tillståndsverksamhet enligt förslag i propositionen Samordnad och tydlig tillsyn av (prop. 2008/09:160) kommer att flyttas över till .