sou · GWB358d5 · 2009-01-01 00:00:00 — Vid betalningssäkring får inte medel tas i anspråk på detta sätt. Det följer dock redan av betalningssäkringslagen inte hänvisar till 7 kap. utsökningsbalken. Eftersom inte heller förevarande paragraf hänvisar till bestämmelserna om utmätning av lön i 7 kap. utsökningsbalken behövs det här ingen motsvarighet till bestämmelsen i 11 § andra stycket betalningssäkringslagen om att lön inte får tas i anspråk innan den betalats ut och kan utmätas. Rättsverkan av ett verkställt beslut om betalningssäkring anges i 12 § första stycket betalningssäkringslagen. Där sägs att den betalningsskyldige inte får överlåta egendom som tagits i anspråk genom betalningssäkring eller förfoga över egendomen på annat sätt som är till nackdel för det allmänna. Om det finns särskilda skäl får bevilja undantag från inskränkningarna i förfoganderätten. Av 16 kap. 14 § första stycket utsökningsbalken följer att de nu beskrivna rättsverkningarna är identiska med de som följer av att egendom beläggs med kvarstad. Även i fråga om kvarstad får medge undantag, om det finns särskilda skäl. Som sagts ovan ska hänvisningar till utsökningsbalken användas där det är möjligt och bestämmelsen i 12 § första stycket betalningssäkringslagen ersätts därför med en hänvisning till 16 kap. 14 § första stycket utsökningsbalken. Verkställighet av ett beslut om betalningssäkring ska inte leda till att egendom som tas i anspråk säljs, utan egendom säkras bara för en senare utmätning. Om lös egendom som tagits i anspråk hastigt faller i värde eller kräver alltför kostsam vård, får den dock på begäran av den betalningsskyldige eller enligt 12 § tredje stycket betalningssäkringslagen säljas i den ordning som gäller för utmätt egendom. För lös egendom som belagts med kvarstad finns en motsvarande bestämmelse i 16 kap. 14 § tredje stycket utsökningsbalken. Eftersom verkställigheten bör regleras genom hänvisningar till utsökningsbalken ersätts bestämmelsen i 12 § tredje stycket betalningssäkringslagen med en hänvisning till 16 kap. 14 § tredje stycket utsökningsbalken. Av 14 § betalningssäkringslagen följer att i fråga om förrättningskostnader vid verkställighet av beslut om betalnings- säkring gäller vad som föreskrivs i 17 kap. 9 § första stycket utsökningsbalken. Här ges den hänvisningen tillsammans med övriga hänvisningar. Bestämmelser om överklagande av beslut i samband med verkställighet av beslut om bevis- och betalningssäkring finns i 31 § tvångsåtgärdslagen och 13 § betalningssäkringslagen. Bestämmelsen i tvångsåtgärdslagen har aldrig ändrats (prop. 1993/94:151, s. 164). I betalningssäkringslagen fanns bestämmelsen om överklagande ursprungligen i 12 § men ändrade beteckning till 13 § (prop. 1989/90:30). Innehållet är dock då utsöknings- balken infördes (prop. 1978/79:28, s. 158 och prop. 1980/81:84, s. 253–256). Av 31 § tvångsåtgärdslagen följer att i fråga om överklagande av beslut tillämpas bestämmelserna i utsökningsbalken om talan mot utmätning i allmänhet. I 13 § betalningssäkringslagen sägs att i fråga om talan mot beslut som rör verkställigheten tillämpas vad som enligt utsökningsbalken gäller beträffande kvarstad för fordran. Här hänvisas i stället till 18 kap. utsökningsbalken där bestämmelserna om överklagande finns. När det gäller betalningssäkring bör det nämnas att av 18 kap. 5 § 1 utsökningsbalken följer att beslut om avslag på en begäran om rättelse av utmätning enligt 4 kap. 33 eller 34 § inte får överklagas. I punkten sägs uttryckligen att förbudet även gäller avslag på begäran om rättelse av kvarstad enligt 16 kap. 13 § där det finns en hänvisning till 4 kap. 33 och 34 §§. Författningskommentar – skatteförfarandelagen SOU 2009:58 Om någon med stöd av hänvisningen i 15 § till 4 kap. 33 och 34 §§ utsökningsbalken begär rättelse av en betalningssäkring får det anses följa av hänvisningen till 18 kap. nämnda balk att ett eventuellt avslag inte får överklagas. Någon särskild föreskrift liknande den som finns beträffande kvarstad i 18 kap. 5 § utsökningsbalken behövs därför inte här. I paragrafen finns huvudreglerna för när en fordran ska lämnas till för indrivning. Tillsammans med 2 § ersätter paragrafen 20 kap. 1–3 §§ SBL (prop. 1996/97:100, s. 350– 352, 627 och 628). 20 kap. 1 § har endast ändrats när den riks- täckande inrättades (prop. 2005/06:200). Även 20 kap. 2 § SBL har ändrats , nämligen då de offensiva borgenärsuppgifterna överfördes från Kronofogde- myndigheten till (prop. 2006/07:99, s. 54). 20 kap. 3 § är aldrig ändrad. Inledningsvis ska något sägas om vad det innebär att överlämna en fordran till för indrivning. När en fordran har överlämnats har ansvaret för att utverka betalning. Det sker i första hand med stöd av utsökningsbalkens bestämmelser om utmätning. Kronofogde- myndigheten kan också med stöd av bestämmelserna i indrivnings- lagen besluta om att avbryta utmätningsförsöken och i stället åstadkomma betalning genom en betalningsuppgörelse. En fordran som lämnas för indrivning avser inte en viss preciserad skatt (som t.ex. mervärdesskatt för redovisningsperioden ) utan ett underskott på skattekontot. Exakt vilken skatt som underskottet avser framgår inte av skattekontot. Varje nytt underskott som lämnas till betraktas och hanteras som ett nytt indrivningsuppdrag och ges ett eget skuldnummer. Bestämmelserna om överlämnande för indrivning får nu en annan struktur än i skattebetalningslagen. Där finns förutsätt- ningarna för att begära indrivning i tre paragrafer. I 20 kap. 1 § SBL finns grundförutsättningen – att ett skattebelopp inte betalats i rätt tid – och beloppsgränserna. 20 kap. 3 § SBL innehåller kravet på att den betalningsskyldige ska ha uppmanats att betala skattebeloppet. Av 20 kap. 2 § SBL framgår att indrivning får begäras även i andra fall än som avses i 1 § om det finns särskilda skäl. Rekvisitet särskilda skäl återfinns även i 20 kap. 1 och 2 §§ SBL. Enligt 20 kap. 1 § ska en fordran inte lämnas för indrivning om särskilda skäl talar emot det. Av 20 kap. 3 § SBL framgår att en betalningsuppmaning inte behöver göras om särskilda skäl talar emot det. Här ges i stället samtliga förutsättningar för att lämna en fordran för indrivning i förevarande paragraf. Möjligheterna att avvika från bestämmelserna framgår av 2 §. I första stycket 1 återfinns beloppsgränserna. För en betalnings- skyldig som ska lämna skattedeklaration eller som är godkänd för F-skatt, ska en fordran som uppgår till eller mer lämnas för indrivning. För andra personer, dvs. normalt privat- personer, är beloppsgränsen i stället . För den förstnämnda kategorin finns i andra stycket en kompletterande bestämmelse enligt vilken även lägre belopp än ska lämnas för indrivning. Enligt bestämmelsen ska ett belopp på lämnas för indrivning om det varit obetalt . Med bör som utgångspunkt avses (prop. 1996/97:100, s. 628). Skälen för höjningen framgår av avsnitt 8.13). Enligt första stycket 2 ska den betalningsskyldige ha uppmanats att betala beloppet innan det överlämnas för indrivning. Som ovan sagts är det inte en fordran på viss preciserad skatt utan ett skattekontounderskott som lämnas för indrivning. Motsvarande gäller betalningsuppmaningen. Om en avstämning av skattekontot ger ett underskott, ska den skattskyldige uppmanas att betala beloppet med påföljd att det annars lämnas för indrivning. Finns det även efter nästa avstämning ett underskott på kontot (som överstiger beloppsgränsen) lämnas underskottet för indrivning. Inför avstämningen krediteras skattekontot med de inbetalningar som gjorts, men kontot debiteras också med de nya skatter som förfallit till betalning och med ränta. Det innebär att avstämningen kan resultera i ett underskott även om den betalningsskyldige har gjort en inbetalning motsvarande det belopp som angetts i betalningsuppmaningen. Underskottet kan t.o.m. ha blivit större. För att undvika överlämnande för indrivning krävs att såväl det betalningsuppmanade beloppet som tillkommande skatter betalas. Ett större belopp än vad som betalningsuppmanats får dock inte lämnas för indrivning. Det följer av kravet på att den betalnings- skyldige först ska ha uppmanats att betala beloppet. Om underskottet på skattekontot är större än det betalnings- uppmanade beloppet lämnas alltså endast det betalningsuppmanade beloppet för indrivning. Resterande del av underskottet ligger kvar på kontot. Om beloppet överstiger beloppsgränsen, kommer en betalningsuppmaning avseende det nya underskottet att skickas ut. har enligt paragrafen möjlighet att avvika från bestäm- melserna om överlämnande för indrivning i 1 §. Tillsammans med 1 § ersätter paragrafen 20 kap. 1–3 §§ SBL. Förarbetena till dessa paragrafer redogörs för i kommentaren till 1 §. Om förutsättningarna i 1 § för att lämna en fordran för indrivning är uppfyllda är i princip skyldigt att göra det. Enligt punkten 1 får dock avstå från att lämna en fordran för indrivning om det finns särskilda skäl. Enligt förarbetena till skattebetalningslagen kan ett skäl att avvakta med att begära indrivning vara att det finns en ansökan om anstånd med betalning av skatt som ännu inte har avgjorts och det finns skäl som talar för att anstånd kan komma att medges. Även när ett beslut att inte meddela anstånd har överklagats ska det enligt förarbetena finnas utrymme att avvakta med att begära indrivning (prop. 1996/97:100, s. 352 och 628). När övertog de offensiva borgenärsuppgifterna från angavs som ett ytterligare exempel på när det kunde finnas skäl för att avvakta med överlämnande för indrivning att en ackords- uppgörelse övervägs (prop. 2006/07:99, s. 41). Genom att avstår från att överlämna en fordran för indrivning kan den skattskyldige undgå att registreras i register med de negativa konsekvenser det för med sig. Ett beslut om anstånd med betalningen har samma effekt. Räntekonsekvenserna blir dock olika. Om avvaktar med att begära indrivning löper hög kostnadsränta (basränta plus ). Beviljas i stället anstånd löper låg kostnadsränta (basräntan). Vi föreslår att ska få ökat utrymme att bevilja anstånd med betalningen (se avsnitt 8.12 och författnings- kommentarerna till 63 kap. 4 och 17 §§). ska bl.a. få bevilja anstånd om det kan antas vara till fördel för det allmänna. De exempel på situationer då det kan finnas skäl att avvakta med indrivning som angavs i förarbetena till skattebetalningslagen bör enligt vår bedömning fortsättningsvis hanteras inom ramen för anståndsbestämmelserna. Det innebär att behovet av att avvakta med indrivning blir mycket litet. Situationer då bör ha en sådan möjlighet kan dock uppstå. Om betalning t.ex. görs i anslutning till avstämningstidpunkten, men så sent att den inte hinner bokföras på särskilda konto före restförings- tidpunkten kan det finnas skäl att avvakta med restföringen om det är troligt att försummelsen är en engångsföreteelse. Det bör bara gälla vid ett enstaka tillfälle och således inte om den betalnings- skyldige tidigare varit restförd. får, om det finns särskilda skäl, enligt punkten 2 lämna en fordran för indrivning även om förutsättningarna enligt 1 § inte är uppfyllda. Bestämmelsen avser såväl beloppsgränserna som kravet på betalningsuppmaning. Däremot är det naturligtvis inte möjligt att begära indrivning av en fordran som ännu inte förfallit till betalning. Skatt som ska betalas registreras enligt 61 kap. 2 § på skattekontot på förfallodagen och ingår därför aldrig i ett skattekontounderskott före förfallodagen. Bestämmelsen kan t.ex. tillämpas om en betalningsskyldig systematiskt utnyttjar beloppsgränserna för att skaffa sig kredit. Ett annat exempel är fall då det är fara i dröjsmål därför att den betalningsskyldige är i färd med att göra sina tillgångar oåtkomliga för exekution (prop. 1996/97:100, s. 628). Av paragrafen framgår att verkställighet enligt utsökningsbalken får ske vid indrivning. Det sägs i 20 kap. 4 § andra stycket SBL som behållit sin ursprungliga lydelse (prop. 1996/97:100, s. 628 och 629). I 3 kap. 1 § utsökningsbalken anges de exekutionstitlar som kan ligga till grund för verkställighet. En förvaltningsmyndighets beslut som enligt särskild föreskrift får verkställas är en sådan exekutions- titel (3 kap. 1 § första stycket 6 utsökningsbalken). Innan skattekontoreformen fungerade besluten att debitera skatt som exekutionstitlar (prop. 1980/81:8, s. 288). lämnas inte en viss preciserad skatt för indrivning; indrivning begärs för ett underskott på skattekontot. Underskottet består av skatter som ingår i skattekontosystemet och ränta. Underskottet har därför alltid sin grund i ett eller flera beslut om att skatt ska betalas. Av skattekontot framgår dock inte vilka skatter som ett visst De bakomliggande besluten om att skatt ska betalas används därför inte vid indrivningen. Av förarbetena till skattebetalningslagen framgår att Skatte- verkets beslut att överlämna ett underskott på ett skattekonto för indrivning utgör exekutionstitel i fråga om det överlämnade beloppet (prop. 1996/97:100, s. 355, 628 och 629). Beslutet utgör i praktiken en sammanställning av de bakomliggande skattebesluten som tidigare fungerade som exekutionstitlar. Beslut enligt lagen gäller enligt 68 kap. 1 §. En begäran om omprövning eller ett överklagande påverkar alltså inte skyldigheten att betala en beslutad skatt. Bestämmelsen om omedelbar verkställbarhet innebär också att begäran om indrivning och verkställighet enligt utsökningsbalken ska ske oberoende av laga kraft (jfr 3 kap. 23 § andra stycket utsökningsbalken). Paragrafen motsvarar 20 kap. 6 § SBL som endast har ändrats när den rikstäckande inrättades (prop. 1996/97:100, s. 629 och prop. 2005/06:200). I paragrafen regleras vad som gäller räntan för tiden efter det att en fordran lämnats för indrivning. Det är som ska beräkna denna ränta och driva in den. Bestämmelser om hur räntan ska beräknas finns i 65 kap. Av 65 kap. 4 § första stycket och 13 § framgår att kostnadsränta fr.o.m. dagen efter den då beslutet om att lämna fordran för indrivning har registrerats i utsöknings- och indrivningsdatabasen ska beräknas efter en räntesats som motsvarar basräntan. 20 kap. 6 § SBL innehåller en upplysning om att bestämmelser om hur räntan beräknas finns i 19 kap. SBL. Upplysningen är överflödig och någon motsvarande finns därför inte här. Återtagande av en fordran från indrivning Syftet med paragrafen, som inte har någon motsvarighet i dagens lagstiftning, är att hindra indrivning av fordringar som omfattas av anstånd eller som undanröjts och att fordringar som satts ned inte ska drivas in med större belopp än vad som kvarstår efter nedsättningen. Skattekontot saknar normalt avräkningsordning, vilket innebär att en inbetalning eller en kreditering inte hänförs till en viss skatt. Systemet med skattekontot bryr sig bara om underskott och överskott på kontot och ger därför inte besked om en viss skatte- eller avgiftsfordring är betalad eller inte. Till indrivning lämnas skattekontotunderskott och inte specifika fordringar. Vilka skatter eller avgifter som ingår i ett underskott framgår inte av skattekontot. För en fysisk person som bara har slutlig skatt är det dock möjligt att räkna ut. Anstånd med inbetalning av skatter och avgifter krediteras skattekontot. Detsamma gäller nedsättning av skatter och avgifter. Krediteringen räknas i första hand av från den aktuella periodens debiteringar och eventuella ingående underskott och först därefter från den sammanlagda skatteskulden hos . På skattekontot sker avräkningen från det sammanlagda beloppet medan avräkningen hos görs från den äldsta skulden. En följd av den nu beskrivna hanteringen är att en kreditering av ett anstånd eller en nedsättning inte alltid träffar den skatt eller avgift som beslutet om anstånd eller nedsättningen avser. Effekten av det är i sin tur att fordringen får anses ligga kvar för indrivning trots att anstånd beviljats eller nedsättning beslutats. Vi föreslår i avsnitt 8.5.4 att i fortsättningen ska återta en fordran från indrivning om anstånd beviljas med betalningen eller om fordran sätts ned eller tas bort helt. Om fordran sätts ned ska bara så stort belopp som nedsättningen avser återtas från indrivning. Skälet för förslaget är att dagens ordning skapar problem bl.a. när det gäller företrädaransvar. Som nämnts ovan är det skattekontounderskott och inte specifika fordringar som lämnas för indrivning. Varje nytt underskott som lämnas till betraktas och hanteras som ett nytt indrivningsuppdrag och ges ett eget skuldnummer. För att kunna återta en fordran från indrivning måste utreda i vilket skattekontounderskott fordran ingick. Nästa steg är att ta reda på om skulden, dvs. skattekonto- underskottet, är obetald eller om den av annan anledning är föremål för indrivning. Är skulden betald krävs inget återtagande. Är skulden alltjämt registrerad för indrivning i utsöknings- och indrivningsdatabasen enligt lagen om behandling av uppgifter i verksamhet ska återta den del av skulden som kan anses belöpa på den skatt eller avgift som anståndet eller nedsättningen avser. Återtagandet ska leda till att anståndsfordringar och fordringar som undanröjts inte längre ingår i en skuld som är registrerad för indrivning och att fordringar som satts ned inte ingår med större belopp än vad som kvarstår efter nedsättningen. På skattekontot bör återtaget belopp tas bort från den post som anger hur stort belopp som ligger hos för indrivning. Det rör sig om en omfördelning inom kontot och skattekontots saldo påverkas därför inte. Omfördelningen bör göras som anståndet, nedsättningen eller borttagandet krediteras. Därigenom kommer omfördelningen att neutraliseras av krediteringen, dvs. när det återtagna beloppet förs över till Skatte- verkets del av kontot möts det av krediteringen. Avskrivning av belopp som inte lämnas för indrivning I paragrafen, som är ny, finns en bestämmelse om avskrivning av underskott på ett skattekonto som understiger . Sådana underskott lämnas inte över till för indrivning. De kommer därmed inte heller att preskriberas (se avsnitt 8.3.2). Ett underskott som är ska enligt första stycket skrivas av om det varit obetalt och det inte har gjorts några andra registreringar än ränta på skattekontot . Det handlar alltså om att skriva av underskott på skatte- konton som inte längre används. Beloppsgränsen ska tillämpas utan hänsyn till den kostnadsränta som påförs till följd av underskottet. Om det finns förutsättningar att skriva av det ursprungliga underskottet, ska avskrivningen enligt andra stycket omfatta också räntan (jfr 8 § andra stycket preskriptionslagen [1981:130]). Avskrivningen ska alltså resultera i att skattekontot nollställs. 71 kap. Övriga bestämmelser om verkställighet När säkerhet tas i anspråk finns en mindre omfattande hänvisning i 11 kap. 12 § första stycket och 17 kap. 3 § första stycket SBL. Hänvisningen i 11 kap. 12 § SBL är (prop. 2001/02:165, s. 76). Den fanns ursprungligen 11 kap. 11 b § SBL men flyttades 2003 till 11 kap. 12 § SBL (prop. 2002/03:96, s. 190). Den nuvarande lydelsen av 11 kap. 12 § är (prop. 2008/09:40, s. 45). Hänvisningen i 17 kap. 3 § SBL fanns med i den ursprungliga lydelsen av skattebetalningslagen (prop. 1996/97:100, s. 612). Den paragrafen fick sin nuvarande lydelse 2004 (prop. 2003/04:99). Den som avyttrat andelar i ett skalbolag kan undgå skalbolags- beskattning genom att ställa säkerhet för slutlig skatt. Bestäm- melserna om skalbolagsdeklarationer och säkerhet för slutlig skatt finns i 27 och 58 kap. För anstånd med betalning av skatt krävs i vissa fall att den skattskyldige ställer säkerhet för skatten. Dessa bestämmelser finns i 63 kap. sägs att säkerhet ska ställas i form av garantiförbindelse eller annan form av borgen (11 kap. 12 § och 17 kap. 3 § SBL). Som sagts i kommentaren till 58 kap. 3 § och 63 kap. 8 § ska bestämmelser om i vilken form säkerhet ska ställas i fortsättningen meddelas genom verkställighetsföreskrifter. I 13 § indrivningslagen regleras vad som gäller sedan Krono- fogdemyndigheten beslutat att ta en säkerhet i anspråk. Av punkten 2 framgår att om säkerheten utgörs av borgen får den genast utsökas. Då gäller bestämmelserna om indrivning i den lagen. Vidare får utmätning av lön äga rum om det är medgivet för den fordran som säkerheten avser. Skattebetalningslagen hänvisar inte till 13 § 1 och 3 indrivnings- lagen m.m., men där sägs vad som gäller om säkerheten utgörs av pant eller företagsinteckning. Som sagts ovan ska bestämmelser om säkerhetens form i fortsättningen meddelas genom verkställighetsföreskrifter. Genom sådana föreskrifter kan det beslutas att även andra former av säkerheter än garantiförbindelser ska vara godtagbara. Av den anledningen är hänvisningen i förevarande paragraf vidare än de som finns i 11 kap. 12 § första stycket och 17 kap. 3 § första stycket SBL. Den här hänvisningen omfattar nämligen inte bara Författningskommentar – skatteförfarandelagen SOU 2009:58 punkten 2 i 13 § indrivningslagen m.m. utan även punkterna 1 och 3. I paragrafen finns förbud mot överlåtelse av fordran på skatter och avgifter samt på ersättning för kostnader. Motsvarande bestämmelser om fordran på skatter och avgifter finns i 18 kap. 6 § andra meningen och 8 § SBL. Bestäm- melserna har kvar sin ursprungliga lydelse (prop. 1996/97:100, s. 618 och 620). Fordran som avser skatt som ska betalas tillbaka får överlåtas först sedan beloppet kan betalas ut. Syftet med bestämmelsen är att hindra en skattskyldig som har skulder hos att överlåta en fordran och därigenom undgå utmätning. Avser fordran skatt som ska föras över till en annan stat enligt 64 kap. 7 eller 8 § får den inte överlåtas. Här ersätts uttrycket kan lyftas av språkliga skäl med kan betalas ut. Ett överskott på skattekontot som kontohavaren avstår från att begära utbetalning av enligt 64 kap. 2 § första stycket 1 kan betalas ut i paragrafens mening. Detsamma gäller ett över- skott som normalt återbetalas utan begäran enligt 64 kap. 2 § första stycket 2, men som enligt kontohavarens begäran står kvar på skattekontot för att användas till betalning av framtida skatte- och avgiftsskulder (64 kap. 4 § 5). Enligt 6 § ersättningslagen, som har behållit sin ursprungliga lydelse, får en fordran på ersättning inte överlåtas innan ersättningen får betalas ut (prop. 1988/89:126, s. 30). Den bestämmelsen får ingen motsvarighet här utan i fortsättningen ska fordringar på ersättning för kostnader för biträde enligt 40 kap. få överlåtas innan ersättningen kan betalas ut, dvs. innan ersättnings- beslutet har fått laga kraft. Ändringen bör ses i ljuset av det kvittningsförbud som föreslås i 4 § och i ljuset av att även den som har skatteskulder bör ha möjlighet att anlita ett biträde när rätt till ersättning föreligger. Syftet är att säkerställa att ersättningen betalas ut, vilket nu möjlig- görs genom att den som har rätt till ersättning kan överlåta fordran till biträdet för att därigenom undgå att ersättningen mäts ut. Om säkerhet som ställts för undantag från skalbolags- beskattning inte behöver tas i anspråk, har den som ställt säker- heten enligt 58 kap. 4 § rätt till skälig ersättning för kostnaderna. Detsamma gäller enligt 63 kap. 10 § om en säkerhet för anstånd inte behöver tas i anspråk. Av 68 kap. 2 § följer att i likhet med får ersättning för kostnader inte betalas ut förrän beslutet har fått laga kraft mot . Bestämmelser om skälig ersättning för ställd säkerhet finns i 11 kap. 12 § andra stycket SBL och 17 kap. 3 § andra stycket samma lag.53 Där hänvisas bl.a. till 6 § ersättningslagen, vilket innebär att inte heller ersättning för ställd säkerhet får överlåtas innan beslutet har fått laga kraft mot . Förevarande paragraf ersätter alltså även hänvisningarna 11 kap. 12 § andra stycket och 17 kap. 3 § andra stycket SBL till 6 § ersättningslagen. Det innebär att fordran på sådan ersättning inte heller får överlåtas innan beloppet kan betalas ut, dvs. inte förrän beslutet om ersättning har fått laga kraft mot (68 kap.