sou · GWB358d5 · 2009-01-01 00:00:00 — Till skillnad från kan ersättning utgå även i fall där den betalningsskyldiges yrkande om ändring avslagits under förutsättning att skatten betalats i sådan tid att inte har behövt ta säkerheten i anspråk. sägs att ersättningen ska minskas om den betalnings- skyldige endast delvis får bifall till sina yrkanden eller om det skulle vara oskäligt att ersättning lämnas (prop. 1993/94:151, s. 126). föreskrivs i stället att ersättningen ska vara skälig. Detsamma gäller ersättning för ställande av säkerhet för undantag från skalbolagsbeskattning. För att ersättning ska utgå är det tillräckligt att en del av säkerheten inte utnyttjas för att betala skatten. I förutsättningen att ersättningen ska vara skälig ligger dock att ersättningen inte ska utgå varje gång en säkerhet delvis visar sig obehövlig. Om säkerheten till övervägande del har behövts finns det inget skäligt ersättningsanspråk. I sådana fall är det nämligen svårt att rikta någon kritik mot bedömning av säkerhetsbehovet eller att hävda att verket helt missbedömt behovet. Det som ska ersättas är den skattskyldiges kostnad för ställandet av säkerheten. Om det t.ex. rör sig om en bankgaranti är avgiften till banken ett tak för hur stor ersättning som kan utgå. Ersättning kan alltså aldrig utgå med högre belopp än vad den betalningsskyldige har betalat för säkerheten. Att en säkerhet visat sig helt obehövlig innebär dock inte med automatik att ersättning ska utgå med hela kostnaden för säkerheten utan i att ersättningen ska vara skälig ligger att ska pröva om kostnaden för säkerheten är rimlig. I fall där ersättning ska utgå på grund av att endast en mindre del av säkerheten har behövts ska ersättning inte medges för hela kostnaden utan bara för kostnaden för den del av säkerheten som inte behövde tas i anspråk. När den betalningsskyldige genom oriktiga eller vilseledande uppgifter bidragit till att missbedömt behovet av säkerhet är det även skäligt att begränsa ersättningen. I 17 kap. 3 § andra stycket SBL sägs att 6–11 §§ lagen (1989:479) om ersättning för kostnader i ärenden och mål om skatt m.m. (ersättningslagen) ska tillämpas på ersättning för kostnad för ställande av säkerhet. Det bör nämnas att 8 § ersättningslagen upphävdes 1994 (prop. 1993/94:151). Bestämmelserna om ersättning för kostnader i ärenden och mål om skatt m.m. ska i fortsättningen ges i den här lagen, närmare bestämt i 40 kap. Ersättningslagen upphävs alltså och hänvisningarna dit måste därför ersättas av något annat. Enligt 6 § ersättningslagen får ersättning inte betalas ut förrän beslutet om ersättning vunnit laga kraft. En fordran på ersättning får inte överlåtas innan ersättningen betalats ut. Det hindrar dock inte att en sådan fordran mäts ut. Det är inte bara i bestämmelserna om anståndssäkerhet som det finns en hänvisning till 6 § ersättningslagen utan en sådan finns även i 11 kap. 12 § andra stycket SBL, dvs. i bestämmelserna om säkerhet för undantag från skalbolagsbeskattning. Bestämmelsen om att ersättning inte betalas ut förrän ersättningsbeslutet har fått laga kraft ska alltså gälla för flera olika ersättningar. Med hänsyn härtill och till att den rör besluts verkställighet placeras bestämmelsen i avdelningen om verkställighet, närmare bestämt i 68 kap. 2 §. I 7 § ersättningslagen sägs att en framställning om ersättning ska göras hos den myndighet eller domstol där kostnaderna upp- kommit. Framställningen ska ha kommit in innan myndigheten eller domstolen avgör ärendet eller målet. I förevarande paragraf sägs att beslutar om ersätt- ning och när ansökan om ersättning senast ska ha kommit in till verket. Det går inte att föreskriva att ansökan om ersättning ska göras innan det ärende som anståndet avser avgjorts eftersom frågan om ersättning blir aktuell först när det står klart att säkerheten inte behöver tas i anspråk, dvs. först när anståndstiden gått ut. Här föreskrivs därför att ansökan om ersättning ska ha kommit in senast efter den dag då anståndstiden gick ut. Av 9 § ersättningslagen följer att en för sent inkommen framställning får prövas endast om förseningen beror på något ursäktligt misstag. Det framgår nu direkt av bestämmelsen i andra stycket. Enligt 10 § ersättningslagen ska beslut om ersättning överklagas hos den länsrätt som är behörig att pröva ett överklagande enligt 22 kap. 1 a–1 d §§ SBL. Av 68 kap. 5 följer att beslut i frågor om undantag för skalbolags- beskattning överklagas hos länsrätten. Vilken länsrätt som är behörig anges i 67 kap. 8–11 §§. Av 10 § ersättningslagen framgår vidare att beslut om ersättning överklagas hos Regeringsrätten. Någon sådan bestämmelse behövs inte för beslut om ersättning för kostnader för ställande av säkerhet för slutlig skatt. Säkerhet för anstånd är helt enkelt ingen fråga där nämnden lämnar förhandsbesked. I 11 § första stycket ersättningslagen föreskrivs att ett ersättningsbeslut som meddelats i samband med avgörandet i det ärende eller mål som kostnaderna hänför sig till, får överklagas inom den tid som gäller för överklagande av avgörandet i ärendet Av andra stycket i nämnda paragraf följer att ett ersättningsbeslut får överklagas av den myndighet eller det allmänna ombud som får överklaga det ärende eller mål som kostnaderna hänför sig till. Ersättningsbeslutet ska i sådana fall överklagas inom den tid som gäller för det ärende eller mål som kostnaderna hänför sig till, dock senast . Som nämnts ovan är frågan om ersättning inte aktuell när beslutet om ställande av säkerhet meddelas utan det blir den först när det står klart att säkerheten inte behöver tas i anspråk, dvs. när anståndstiden gått ut. Hänvisningen till 11 § ersättningslagen är därför inte lätt att tillämpa på beslut om ersättning för kostnader för ställande av säkerhet. Ett beslut om ersättning meddelas ju aldrig i samband med avgörandet av säkerhetsfrågan utan de båda frågorna avgörs, i de fall ersättning är aktuell, alltid separat. Av 67 kap. 2 § följer att ett beslut ersättning för ställd säkerhet får överklagas av den som beslutet gäller och det allmänna ombudet hos . Enligt 67 kap. 7 § ska, som redan sagts, beslutet överklagas hos länsrätten. I 67 kap. 13 andra stycket 7 sägs att tiden för överklagande är från den dag då den som beslutet gäller fick del av det. Allmänna ombudets överklagande ska enligt 67 kap. 23 § ha kommit in från den dag då det överklagade beslutet meddelades. Dessa bestämmelser ersätter hänvisningen till 11 § ersättningslagen. Anstånd vid avyttring av tillgångar Paragrafen ersätter 17 kap. 4 § SBL (prop. 1996/97:100, s. 426–428, 612 och 613). Bestämmelsen i skattebetalningslagen ändrades i samband med att ersatte och de tio skattemyndigheterna men har i övrigt behållit sin ursprungliga lydelse (prop. 2002/03:99). Möjligheten att få anstånd på grund av att ersättningen för den avyttrade tillgången ska betalas under härrör , då evig kapitalvinstbeskattning infördes (prop. 1967:153 s. 141). Den andra grunden, dvs. att det är osäkert om avyttringen kommer att bestå, tillkom i samband med skattereform. Skälet var att genom reformen ändrades tidpunkten för skattskyldighetens inträde från tidpunkten för första betalningen till avyttrings- tidpunkten (prop. 1989/90:110, s. 398 och bilaga 3, s. 144). Anstånd när punktskatt ska betalas för helt varulager Denna särskilda bestämmelse om anstånd med betalning av punktskatt finns i 17 kap. 4 a § SBL. Bestämmelsen avser fall där skattskyldighet inträder på grund av att den skattepliktiga verksamheten eller förutsättningarna för att lagra under skatteuppskov upphör. Den infördes i skattebetalningslagen i samband med att punktskatterna infogades i skattekontosystemet och har därefter bara ändrats en gång, nämligen när ersatte och de tio skattemyndigheterna (prop. 2001/02:127, s. 177 och prop. 2002/03:99). Här finns bestämmelser om anstånd vid totalförsvarstjänstgöring. Motsvarande bestämmelser finns i 17 kap. 5 § SBL, som bort- sett från en ändring i samband med att skatteförvaltningen gjordes om till en myndighet behållit sin ursprungliga lydelse (prop. 1996/97:100, s. 424, 425, 613 och 614 samt prop. 2002/03:99). Förevarande paragraf gäller inte bara skatt och avgift som ska betalas utan även skatt och avgift som ska betalas under någon av de tre närmast följande månaderna. Anståndstiden får dock enligt andra stycket bestämmas till längst efter den dag då tjänstgöringen upphörde. Det innebär att anståndstiden kan gå ut på skattens ordinarie förfallodag. I sådan fall blir möjligheten till anstånd meningslös, vilket nu åtgärdas genom att den bortre gränsen för anstånd förlängs efter den dag då tjänstgöringen upphörde. Anstånd på grund av synnerliga skäl Paragrafen ersätter 17 kap. 7 § SBL, som fick sin nuvarande lydelse i samband med att arvs- och gåvoskatten slopades (prop. 1996/97:100, s. 420–424 och 614 samt prop. 2004/05:25, s. 27). Huvudsyftet med paragrafen är att vid tillfälliga betalnings- problem ge den betalningsskyldige skäligt rådrum att skaffa fram pengar att betala skatten med (prop. 1996/97:100, s. 422). Anstånd får dock endast beviljas om det finns synnerliga skäl. Anstånd på grund av synnerliga skäl får i princip bara beviljas om ett anstånd är till fördel för det allmänna. Det bör därför klart framgå av utredningen att ett anstånd inte leder till kreditförluster för det allmänna (prop. 1996/97:100, s. 422). Om den skattskyldige inte bedöms kunna betala skatten efter anståndstiden ska alltså anstånd inte beviljas. Den skattskyldige skulle dock i ett sådant läge kunna erbjuda sig att ställa säkerhet och därigenom undanröja risken för att det allmänna drabbas av kreditförluster (jfr prop. 1996/97:100, s. 423). bör i så fall beakta erbjuden säkerhet som en omständighet vid bedömningen av anståndsfrågan. Det bör i sammanhanget nämnas att får avgöra vilka former av säkerheter som är acceptabla, dvs. vilka slags säkerheter som har rimliga förutsättningar att hantera. Här sägs med vilket belopp anstånd får beviljas. Avsikten är att anstånd ska beviljas med ett belopp som är skäligt med hänsyn till omständigheterna i varje enskilt fall. Paragrafen ersätter 17 kap. 9 § SBL (prop. 1996/97:100., s. 418–422 och 615). Bestämmelsen om att s.k. automatisk anstånd med att betala in skattetillägg ska avse hela skattetillägget är (prop. 2002/03:106, s. 250). Nytt är att paragrafen i fortsättningen även kommer att gälla kontroll- avgifterna i 50 kap. Se även kommentarerna till 7 §. Dagens lydelse kan uppfattas som om anstånd ska beviljas med hela skattetillägget även om den betalningsskyldige bara begär omprövning av eller överklagar en del av skattetillägget eller det beslut som föranlett tillägget. För att det inte ska råda någon tvekan om att anstånd inte ska medges med större belopp än vad den betalningsskyldige begärt omprövning av eller överklagat föreskrivs här att anstånd ska beviljas med det belopp som den betalningsskyldiges begäran om prövning eller överklagande gäller. Om påfört skattetillägg med och den som beslutet gäller begär omprövning eller överklagar och yrkar att tillägget ska sättas ned med ska alltså anstånd beviljas med . Den valda ordalydelsen täcker dock även fall där den betalningsskyldige begär omprövning av eller överklagar beslutet i den fråga som föranlett skattetillägget. I sådana fall ska anstånd beviljas med ett belopp motsvarande den nedsättning av skattetillägget som ska göras om den betalningsskyldige får bifall till sin talan, dvs. med det belopp som begäran om omprövning eller överklagandet gäller. Enligt 17 kap. 11 § SBL får ett beslut om anstånd omprövas om den skattskyldiges ekonomiska förhållanden förändrats väsentligt sedan anståndet beviljats eller om det finns andra särskilda skäl. Bestäm- melsen fanns med i den ursprungliga lydelsen av skattebetalnings- lagen (prop. 1996/97:100, s. 615 och 616). I samband med att automatiska anstånd infördes för tvistiga skattetillägg kompletterades paragrafen med en föreskrift om att sådana anstånd inte får omprövas (prop. 2002/03:106, s. 250). Bestämmelsen om omprövning av anstånd härrör . I förarbetena uttalades att anståndstiden bör vara rörlig och att ett beviljat anstånd därför när som helst bör kunna återkallas (SOU 1965:23, s. 84). Ursprungligen föreskrevs att beviljat anstånd fick återkallas när skäl fanns (prop. 1967:130, s. 15, 61 och 117–119). I samband med taxeringslagens tillkomst byttes termen återkallas ut mot omprövas som det uttryckligen angavs att anståndet får omprövas om den skattskyldiges ekonomiska förhållanden förändrats väsentligt. Enligt förarbetena motsvarade den nya bestämmelsen den tidigare (prop. 1989/90:74, s. 67 och 433). Något skäl till varför omprövning var att föredra framför återkallelse gavs inte. I förarbetena till skattebetalningslagen sägs att möjligheten att ompröva ett beslut om anstånd ska kunna användas om den skattskyldiges ekonomiska förhållanden påtagligt förändrats, dvs. i regel på så sätt att betalningssvårigheterna inte är av samma omfattning som när anstånd medgavs, vilket kan motivera att beviljat anståndsbelopp begränsas. Det är också tänkbart att en väsentligt ändrad situation gör att det uppkommer behov av att kräva säkerhet för fortsatt anstånd (prop. 1996/97:100, s. 424). Särskilda skäl att ompröva ett beslut om anstånd finns bl.a. i fall där anstånd beviljats på grund av den skattskyldiges betalnings- svårigheter och det blir aktuellt att återbetala skatt till den skattskyldige (prop. 1996/97:100, s. 616). Befogenheten att ompröva tar alltså sikte på fall där förhållanden förändrats sedan anståndet beviljades. Förändringar som innebär att den betalningsskyldige inte längre uppfyller förutsättningarna för beviljat anstånd. En omprövning enligt 17 kap. 11 § SBL får därför anses ha mer gemensamt med återkallelseärenden, som t.ex. återkallelse av godkännande för F- skatt, än med generella befogenhet att ompröva beslut till den betalningsskyldiges nackdel. generella befogenhet att ompröva till nackdel från utgången av det kalenderår då beskattningsåret har gått ut finns i 66 kap. Enligt praxis får ompröva på oförändrat utredningsmaterial under förutsättning att det inte finns några föreskrifter som begränsar möjligheterna att ompröva till nackdel (RÅ 1996 ref 102). Den här bestämmelsen är en sådan begränsande föreskrift. Det innebär att bestämmelserna i 66 kap. om omprövning till nackdel inte ska tillämpas på beslut om anstånd med betalning av skatt utan sådana beslut får bara omprövas till nackdel om de förutsättningar för återkallelse som ges här är uppfyllda. För att det ska vara klart och tydligt anges i 66 kap. 18 § att beslut som får återkallas inte får omprövas till nackdel. Mot bakgrund av det nu sagda används inte termen omprövning här. I stället anges de åtgärder som kan bli aktuella, nämligen återkallelse av anståndet, nedsättning av anståndsbeloppet eller krav på säkerhet för fortsatt anstånd. Åtgärderna får vidtas om förhållandena ändrats väsentligt sedan anståndet beviljades eller om det finns andra särskilda skäl. Dagens bestämmelse tar som redan nämnts främst sikte på fall där förhållanden ändrats väsentligt varför det kan ifrågasättas om ett anstånd kan återkallas i fall där förhållandena inte ändrats men där det visat sig att den betalningsskyldige har lämnat felaktiga uppgifter. Denna situation täcks dock av återkallelsegrunden särskilda skäl. får bara kräva säkerhet för fortsatt anstånd i fall som avses i 8 §. Om säkerhet inte fick krävas när anståndet beviljades får det alltså inte heller krävas senare på grund av ändrade förhållanden. En annan sak är den betalningsskyldige kan undvika återkallelse av t.ex. ett anstånd som beviljats på grund av synnerliga skäl genom att erbjuda säkerhet. Det saknas skäl att undanta beslut om automatiska anstånd med att betala skattetillägg och kontrollavgift från paragrafens tillämpningsområde. Grunden för sådana beslut är att den betalningsskyldige begärt omprövning av överklagat kontroll- avgiften eller skattetillägget eller beslutet som föranlett skatte- tillägget. Det är ett förhållande som endast kan förändras väsentligt genom att den skattskyldige återkallar sin begäran eller sitt överklagande. Anståndet kommer då att löpa ut senast efter den dag då länsrätten avskriver målet. Det finns med andra ord ingen möjlighet att med stöd av förevarande paragraf återkalla s.k. automatiska anstånd så länge den skattskyldige står fast vid sin begäran om omprövning eller sitt överklagande. Avslutningsvis bör nämnas att en betalningsskyldig som är missnöjd med beslut i en anståndsfråga kan begära att verket omprövar beslutet eller överklaga beslutet enligt bestämmelserna i 66 och 67 kap. En betalningsskyldig som anser att förhållandena ändrats sedan ett avslagsbeslut fattats kan dessutom ge in en ny ansökan om anstånd till . Anstånd som är till fördel för det allmänna Bestämmelsen är ny och ger befogenhet att bevilja anstånd med betalning av skatt som inte lämnats för indrivning. Som förutsättning gäller att anståndet kan antas vara till fördel för det allmänna. Bakgrunden till bestämmelsen är nya borgenärs- roll, dvs. den nya roll som uppkommit genom att tagit över de offensiva borgenärsuppgifterna från Kronofogde- myndigheten. Det innebär att det är som företräder det allmänna som borgenär i fråga om fordringar av offentligrättslig karaktär. Med andra ord företräder staten när det gäller fordringar som vid verkställighet enligt utsökningsbalken handläggs som allmänna mål (prop. 2006/07:99, bet. 2006/07:SkU17, rskr. 2006/07:178, SFS 2007:324). Skälen för bestämmelsen redovisas i avsnitt 8.12.1. Förebild för bestämmelsen är 7 § första stycket 1 indrivningslagen. Där sägs att får bevilja uppskov med betalningen om det kan antas vara till fördel för det allmänna. Av förarbetena framgår att varje uppskovsbeslut ska ha som mål att den betalningsskyldige ska betala sin skuld. Om den betalningsskyldige inte bedöms kunna betala saknas förutsättningar för uppskov. Syftet med uppskovet är ytterst att Kronofogde- myndigheten ska avvakta med indrivningsåtgärder eftersom det främjar utsikterna att få betalt (prop. 1992/93:198, s. 87). Ett uppskov antas vara till fördel för det allmänna om uppskovet ger ett bättre ekonomiskt utfall för det allmänna än om verk- ställighetsåtgärder vidtas (prop. 1992/93:198, s. 87 och 88). Även här gäller att ett anstånd anses vara till fördel för det allmänna om det främjar utsikterna för att skatten eller avgiften kommer att betalas. Anståndet ska alltså framstå som ett bättre alternativ än att låta fordringen gå till indrivning. Så kan vara fallet om ett överlämnade till indrivning och registrering i utsöknings- och indrivningsdatabasen skulle försämra den skattskyldiges möjlighet att fortsätta sin verksamhet eller ta lån och därmed betala sin skatteskuld (jfr prop. 1996/97:100, s. 422). Om den skattskyldige redan har en eller flera restförda skatteskulder hos kan ett överlämnande för indrivning avseende ytterligare en skatteskuld normalt inte anses påverka möjligheterna att få betalt negativt. Utrymmet för att bevilja anstånd enligt här aktuell bestämmelse är därför litet för redan restförda betalningsskyldiga. I 70 kap. 2 § sägs att får avstå från att lämna en fordran för indrivning om det finns särskilda skäl. I kommentaren till den paragrafen sägs att vissa situationer där det kan finnas skäl att avvakta med indrivning i stället bör hanteras inom ramen för den här bparagrafen och övriga bestämmelser om anstånd. Anstånd enligt förevarande paragraf får bevilja. Den betalningsskyldige har alltså inte rätt att få anstånd på den grunden att det är till fördel för det allmänna. Paragrafen innehåller nämligen enbart en befogenhet för och ingen rättighet för den betalningsskyldige. Det innebär att inte är bundet av 15 och 16 §§ utan med hur stort belopp anstånd ska beviljas och hur lång anståndstiden ska vara styrs enbart av vad som är till fördel för det allmänna. får därför återkalla ett anstånd enligt förvarande paragraf när det är till fördel för det allmänna. Eftersom det rör sig om en ren befogenhetsbestämmelse får anstånd beviljas även utan ansökan. En annan sak är att normalt inte bör bevilja anstånd utan att först kontakta den betalningsskyldige. Det bör nämnas att ett anstånd enligt förevarande paragraf regelmässigt är till fördel för den betalningsskyldige, vilket beror på att anståndet aktualiseras när ett skattekontounderskott är på väg mot indrivning. I det läget innebär ett anstånd att kostnadsränta ska beräknas enligt basräntan i stället för enligt den s.k. höga kostnadsräntan, som är högre, och att den skattskyldige slipper att registreras i utsöknings- och indrivningsdatabasen. Med hänsyn till att den betalningsskyldige inte har rätt till anstånd enligt förevarande paragraf får beslut inte överklagas. Beslut enligt paragrafen räknas därför upp i bestämmelsen om överklagandeförbud i 67 kap. 5 §. Bestämmelser om anstånd som inte får någon motsvarighet Här redogörs för bestämmelser som inte får någon motsvarighet i den nya lagen och som inte behandlats tidigare i kommentaren. 17 kap. 2 § andra stycket SBL I 17 kap. 2 § andra stycket sägs att om det allmänna ombudet hos ansökt om förhandsbesked enligt lagen (1998:189) om förhandsbesked i skattefrågor, får verket bevilja anstånd med inbetalningen av den skatt som är beroende av utgången i ärendet om förhandsbeskedet. För att det allmänna ombudet ska få ansöka om förhandsbesked krävs bl.a. att har fattat ett beslut i saken och att beslutet har gått den enskilde emot. I förarbetena till bestämmelsen om anstånd i skattebetalnings- lagen uttalade regeringen att det fick förutsättas att en ansökan om förhandsbesked från allmänna ombudet avser en rättsfråga som är oklar. Regeringen utgick därför från att det regelmässigt skulle finnas skäl att bevilja anstånd på den grunden att det är tveksamt om den skattskyldige kommer att behöva betala skatten. Den grunden gäller dock bara om den skattskyldige begärt omprövning eller överklagat och inte annars. Regeringen ansåg dock att anstånd alltid borde kunna beviljas om beslutad skatt föranlett det allmänna ombudet att ansöka om förhandsbesked, dvs. även när den som beslutet gäller inte överklagat. Detta är skälet till att anstånd på grund av att allmänna ombudet ansökt om förhandsbesked fått en egen bestämmelse (prop. 1997/98:65, s. 44). Anstånd ska i fortsättningen alltid kunna beviljas om det är tveksamt hur mycket skatt eller avgift den betalningsskyldige kommer att behöva betala, dvs. inte som bara när den betalningsskyldige begärt omprövning eller överklagat utan även i andra fall där en nedsättning av skatt eller avgift aktualiseras. Någon särskild bestämmelse om anstånd för fall där allmänna ombudet ansökt om förhandsbesked behövs därför inte längre. Det kommer nämligen regelmässigt att finnas grund för anstånd enligt 4 § och det oavsett om den betalningsskyldige begärt omprövning eller överklagat det beslut som föranlett förhandsbeskedet. Bestämmelsen i 17 kap. 2 § andra stycket SBL förs därför inte över hit. 17 kap. 3 a § SBL Delägare i en utländsk juridisk person med lågbeskattade inkomster (CFC-bolag) ska under vissa förutsättningar beskattas för sin andel av det utländska företagets överskott, s.k. CFC- beskattning. Bestämmelserna finns i 39 a kap. inkomstskattelagen (1999:1229, IL). Vid beräkningen av delägarens andel av överskottet medges avdrag för avsättningar till periodiseringsfond. Om delägaren inte längre ska CFC-beskattas ska avsättningarna återföras till beskattning (30 kap. 10 a § IL). Skattskyldigheten för inkomsterna från CFC-bolaget kan t.ex. upphöra genom att andelen avyttras eller att ägarförhållandena ändras. Skattskyldig- heten upphör också om CFC-bolaget redovisar underskott. Om CFC-bolaget året därpå på nytt redovisar ett överskott ska delägaren åter CFC-beskattas. I sådana fall kan det framstå som oskäligt att återföra avsättningarna och delägaren kan därför enligt 30 kap. 10 a § IL begära att fonderna inte återförs (prop. 2003/04:10, 91, 92 och 125).