sou · GWB358d5 · 2009-01-01 00:00:00 — Det innebär att räntan beräknas som om skatten hade blivit rätt från början men med hänsyn till samtliga transaktioner som inträffat på skattekontot . Inbetalningar och andra krediteringar under den retroaktiva ränteperioden påverkar ränteberäkningen. Om t.ex. den skatt- skyldige gör en kompletterande inbetalning av preliminär skatt påverkar det den retroaktiva beräkningen av kostnadsränta på slutlig skatt. Neutraliserar inbetalningen den retroaktiva och fiktiva debiteringen av slutlig skatt att betala kommer någon kostnadsränta inte att beräknas eftersom kostnads- ränta bara beräknas när det finns underskott. Liknande resonemang kan föras beträffande övriga retroaktiva ränteberäkningar. Kostnadsränta vid för sen betalning ska enligt 12 § beräknas från och med dagen efter förfallodagen. Av 2 § följer att kostnadsränta bara ska beräknas så länge det underskott som fanns dagen efter förfallodagen kvarstår. Om underskottet neutraliseras genom en inbetalning eller någon annan kreditering ska alltså kostnadsränta inte längre beräknas. Mot bakgrund av det nu sagda behövs inte den särskilda bestämmelsen om att kostnadsränta inte ska beräknas efter den dag betalning har skett eller statens fordran har preskriberats. Här ges en bestämmelse om befrielse från kostnadsränta. Motsvarande bestämmelse ges i 19 kap. 11 § SBL (prop. 1996/97:100, s. 344–347, 625 och 626). Den paragrafen har ändrats en gång och det var i samband med att ersatte Riks- skatteverket och de tio skattemyndigheterna (prop. 2002/03:99). För att förtydliga att ska befria en skattskyldig från kostnadsränta om det finns synnerliga skäl byts ordet får ut mot ska. Synnerliga skäl kan finnas i fall där en skattskyldig missbedömt skyldigheten att registrera sig och lämna skattedeklaration. Om det upptäcks långt efter det att skyldigheten inträdde kommer hög kostnadsränta att tas ut för förhållandevis . Normalt utgår hög kostnadsränta från förfallodagen till dess att skatten lämnas för indrivning, dvs. i ungefär en månad. Om den skattskyldige miss- bedömt dekalrationsskyldigheten kommer dock hög kostnadsränta att utgå från den dag då den första skattedeklarationen skulle ha lämnats till dess att felet upptäcks och skatten betalas eller lämnas för indrivning. För utländska näringsidkare är det inte alltid lätt att bedöma när mervärdesskatt ska redovisas i . Bortsett från att det kan röra sig om svåra bedömningar saknar de ofta tillgång till information på sitt eget språk. Om den utländska näringsidkare missbedömer redovisningsskyldigheten och den höga kostnads- ränta framstår som oskäligt hög i förhållande till misstaget bör kostandsräntan kunna efterges helt eller delvis. Även om svenska näringsidkare har lättare att bedöma när redovisningsskyldighet uppkommer bör eftergift kunna komma i fråga på samma grund som för utländska näringsidkare. Vid bedömningen ska dock beaktas att högre krav normalt kan ställas på svenska näringsidkare och att utrymmet för eftergift därför är något snävare än för utländska näringsidkare. Regeln om ränteperiod i 19 kap. 12 § första meningen SBL slopas I 19 kap. 12 § första meningen SBL finns en bestämmelse om för vilken period intäktsränta ska beräknas. Paragrafen har bara ändrats en gång och det var när ersatte och de tio skattemyndigheterna (prop. 1996/97:100, s. 337–341 och 626 samt prop. 2002/03:99). Enligt 19 kap. 12 § första meningen SBL ska intäktsränta beräknas från och med dagen efter den då den skattskyldiges betalning bokförs på särskilda konto för skatte- betalningar eller ett belopp annars tillgodoräknas till den dag då beloppet används för betalning av skatt eller betalas tillbaka. Förarbetena beskriver den period under vilken intäktsränta ska beräknas (ränteperiod) på ett mycket tydligare sätt. Där sägs nämligen att intäktsränta ska beräknas på skattekontots saldo från och med dagen efter den dag då kontot uppvisar ett överskott fram till den dag då inte längre finns något överskott på kontot (prop. 1996/97:100, s. 337 och 344). Att intäktsränta ska beräknas när det finns överskott på skattekontot följer redan av 2 § och det behöver inte föreskrivas ytterligare en gång. Någon motsvarighet till bestämmelsen om ränteperiod i 19 kap. 12 § första meningen SBL finns därför inte här utan det är tillräckligt med bestämmelsen i 2 §. Det bör noteras att bestämmelserna om ränteperioder för beräkning av kostnadsränta bara avser fall där kostnadsränta ska beräknas retroaktivt (5–11 §§) eller där räntesatsen ska ändras (13 §). I 17 och 18 §§ finns bestämmelser om retroaktiv beräkning av intäktsränta. Paragrafen reglerar beräkningen av intäktsränta när skatt ska tillgodoräknas på grund av ett omprövningsbeslut eller ett beslut av domstol. Den ersätter 19 kap. 12 § andra meningen SBL (prop. 1996/97:100, s. 337–341 och 626). Om skatt sätts ned efter omprövning eller överklagande ska nedsättningen registreras på skattekontot så snart beslutet fattats. Nedsättningen ändrar alltså inte den ursprungliga debiteringen. Intäktsränta ska dock enligt första stycket beräknas från den ursprungliga förfallodagen, dvs. retroaktivt, till den dag då tillgodoräknandet registrerades på skattekontot. Det innebär att nedsättningen krediteras retroaktivt men bara fiktivt. Utifrån denna fiktiva kreditering räknas sedan saldot på skattekontot om dag för dag under hela ränteperioden. För tid efter registreringen av tillgodoräknandet beräknas intäktsränta om det finns överskott på skattekontot. Det följer av 2 §. I andra stycket finns ett undantag från första stycket. Undan- taget gäller skatt som enligt 64 8 § beslutat ska föras över till en annan stat för att tillgodoräknas den skattskyldige där. Andra stycket ersätter 18 kap. 6 § första meningen SBL, som aldrig har ändrats (prop. 1996/97:100, s. 618). Enligt den bestämmelsen i skattebetalningslagen ska intäktsränta inte beräknas vid överföring av skatt till annan stat. Bestämmelser om överföring av skatt till en annan stat finns i 18 kap. 5 § SBL. Den paragrafen fick sin nuvarande lydelse i samband med att förmögenhetsskatten avskaffades (prop. 1996/97:100, s. 618, prop. 2002/03:99 och prop. 2007/08:25, s. 62). Bestämmelserna i 18 kap. 5 § SBL ersätts nu av 64 kap. 7 och 8 §§. I 64 kap. 7 §, som ersätter 18 kap. 5 § första stycket SBL och 14 § andra stycket SINK, sägs att om skatt har betalats genom skatteavdrag i för en inkomst som ska beskattas i en annan stat med vilken har träffat överenskommelse om att ta ut och överföra skatt, får besluta att skatten ska föras över till den andra staten för att tillgodoräknas den skattskyldige där. Överföringen ska ske före beslutet om slutlig skatt. Det innebär att den avdragna skatten i praktiken aldrig kommer att tillgodo- räknats den skattskyldige i . Den avdragna skatten registrerats i och för sig på skattekontot men tas beloppsmässigt ut av registreringen av den skatt som överförts. Skattekontots saldo påverkas alltså inte och det är därför poänglöst att föreskriva att intäktsränta inte får beräknas när skatt förs över till annan stat enligt 64 kap. 7 §. Det bör tilläggas att ursprungligen avsåg inte heller ränteförbudet sådana överföringar (69 a § UBL och prop. 1991/92:82, s. 10 och 11). Om en inkomst har beskattats såväl här i landet som i en stat med vilken har träffat skatteavtal, får regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer enligt 65 kap. 8 §, som ersätter 18 kap. 5 § andra stycket SBL, besluta att skatt som har betalats in för beskattningsåret ska föras över till den andra staten för att tillgodoräknas den skattskyldige där. Eftersom det här rör sig om redan beslutad och betald skatt får en överföring bara avse skatt som satts ned genom avräkning av den utländska skatten eller genom att inkomsten undantagits från beskattning. I fall nedsättningen sker genom omprövning ska enligt första stycket i förevarande paragraf intäktsränta beräknas från och med dagen efter skattens ursprungliga förfallodag. Det innebär att nedsättningen krediteras retroaktivt men bara fiktivt och att saldot på skattekontot räknas om dag för dag under hela ränteperioden. Motivet till att intäktsränta inte ska beräknas vid överföring av skatt är att undvika att den skattskyldige får en ränteförmån på grund av att den preliminära skatten betalats i fel land. Ränte- förmånen uppkommer genom att den stat dit skatten överförs inte får kräva ränta på överfört belopp. I förarbetena påpekades även att den skattskyldige ju inte betalat för mycket i preliminär skatt utan bara betalt den i fel land (prop. 1991/92:82, s. 11 och prop. 1996/97:100, s. 618). Syftet med bestämmelsen om att intäktsränta inte ska beräknas vid överföring av skatt till annan stat är alltså att hindra att ränta beräknas då skatten finns registrerad på skattekontot. Bestämmelsen om retroaktiv ränteberäkning vid omprövning och överklagande ska därför inte tillämpas på skatt som enligt 65 kap. 8 § beslutat ska överföras till annan stat för att tillgodoräknas den skattskyldige där. Det finns ingen bestämmelse om retroaktiv ränteberäkning vid avräkning av utländsk skatt och därför inget behov av att föreskriva att intäktsränta inte får beräknas när skatt sätt ned genom avräkning. Oavsett om skatten sätts ned genom omprövning eller genom avräkning finns inget hinder mot att beräkna intäktsränta för tid efter registreringen av nedsättningen. Registreringen lär dock sällan leda till att överskott uppkommer på skattekontot, vilket beror på att registreringen av nedsättningen och den skatt som överförts nästan undantagslöst kommer att ta ut varandra beloppsmässigt. Slutlig skatt samt minskning och återbetalning av preliminär skatt I paragrafen finns bestämmelser om beräkning av intäktsränta när den preliminära skatten är högre än den slutliga. Den ersätter 19 kap. 13 § första stycket SBL, som aldrig ändrats (prop. 1996/97:100, s. 337–341 och 626). Efter ett beslut om slutlig skatt ska enligt 56 kap. 8 § beräkna om den skattskyldige ska betala skatt eller tillgodoräknas skatt (slutskatteberäkning). Skatt som ska tillgodo- räknas ska registreras på skattekontot så snart slutskatte- beräkningen är klar. Om skatt ska tillgodoräknas följer av punkten 1 att intäktsränta ska beräknas från och med den 13 i andra månaden efter beskattningsåret, dvs. från som kostnadsränta beräknas när skatt i stället ska betalas. Det innebär att tillgodoräknandet krediteras retroaktivt men bara fiktivt. Utifrån denna fiktiva kreditering räknas sedan saldot på skatte- kontot om dag för dag under hela ränteperioden, dvs. fram till och med den dag då tillgodoräknandet registreras på skattekontot. Enligt 56 kap. 9 § ska debiterad preliminär skatt sättas ned om det vid slutskatteberäkningen visar sig att den debiterade preliminära skatten har varit för hög. En sådan nedsättning är ett Nedsättningen ska registreras på skattekontot så snart beslutet fattats. Punkten 2 innebär dock att intäktsränta ska beräknas från och med den 13 i andra månaden efter beskattningsåret, dvs. retroaktivt, till den dag då nedsättningen registrerades på skattekontot. Det innebär att nedsättningen krediteras retroaktivt men bara fiktivt. Utifrån denna fiktiva kreditering räknas sedan saldot på skattekontot om dag för dag under hela ränteperioden. För tid efter registreringen av tillgodoräknandet beräknas intäktsränta om det finns överskott på skattekontot. Det följer av 2 §. I 64 kap. 5 § finns bestämmelser om förtidsåterbetalning av för mycket avdragen preliminär skatt. Återbetalningen är begränsad till belopp, som om förtidsåterbetalning inte sker, kan antas komma att betalas tillbaka efter slutskatteberäkningen enligt 56 kap. 8 § och den följande avstämningen av skattekontot, dvs. den återbetalning som görs med stöd av 64 kap. 2 § första stycket 2 a. Om återbetalningen görs efter den 13 i andra månaden efter beskattningsåret följer av punkten 3 att intäktsränta ska beräknas från och med nämnda datum fram till och med dagen för återbetalningen. Det innebär att återbetalningen krediteras skattekontot fiktivt den 13 i andra månaden efter beskattningsåret och att saldot på skattekontot räknas om dag för dag under hela ränteperioden, dvs. fram till och med återbetalningsdagen. Det behövs ingen motsvarighet till 19 kap. 13 § andra stycket SBL I 19 kap. 13 § andra stycket SBL sägs att intäktsränta på överskjutande ingående mervärdesskatt ska beräknas från och med dagen efter den dag som skatten enligt 16 kap. 7 § SBL anses vara betald. Av 16 kap. 7 § följer att redovisning av överskjutande ingående mervärdesskatt jämställs med inbetalning av skatt. Där sägs också när en sådan inbetalning anses gjord. Bestämmelsen finns för att undvika att kostnadsränta beräknas på avdragen skatt och arbetsgivaravgifter som täcks av senare redovisad överskjutande ingående mervärdesskatt. Vi föreslår ingen direkt motsvarighet till 16 kap. 7 § SBL. Vårt förslag innehåller i stället en bestämmelse med innebörden att överskjutande ingående mervärdesskatt som redovisas efter redovisningsperioden ska registreras den 12 i , på förfallodagen för arbetsgivaravgifter och skatteavdrag. Om redovisningen sker senare ska överskjutande ingående mervärdes- skatt registreras den dag då redovisningen senast ska lämnas. Detsamma ska i fortsättningen även gälla överskjutande punktskatt. Förslaget innebär att skattekontot kommer att krediteras då en inbetalning enligt 16 kap. 7 § SBL anses gjord. Se vidare kommentaren till 61 kap. 4 §. Syftet med hänvisningen i 19 kap. 13 § andra stycket SBL till 16 kap. 7 § samma lag är att intäktsränta på överskjutande ingående mervärdesskatt, som inte har använts för betalning av skatt, ska beräknas från och med dagen efter den dag då skatten enligt 16 kap. 7 § SBL ska anses vara betald. Genom vårt förslag kommer överskjutande ingående mervärdes- skatt att krediteras på skattekontot den dag då inbetalningen enligt 16 kap. 7 § SBL anses gjord. Om krediteringen leder till att det uppkommer ett överskott på skattekontot ska enligt 2 § intäkts- ränta beräknas för de dagar då det finns överskott. Det behövs därför inte längre någon särskild bestämmelse om hur intäktsränta ska beräknas på överskjutande ingående mervärdesskatt som inte använts för att betala skatt. En annan startdag för ränteberäkningen på grund av helg Paragrafen ersätter 19 kap. 16 § första stycket SBL, som aldrig ändrats (prop. 1996/97:100, s. 627). Där sägs hur ränta ska beräknas i fall är eller söndag. I sådana fall ska ränta som ska beräknas i stället beräknas från och med närmast . Ränta på sent debiterad preliminär skatt och slutlig skatt att betala beräknas taxeringsåret men ska i fortsättningen beräknas från den 13 i andra månaden efter beskattningsåret. Ändringen gäller även intäktsränta på preliminär A-skatt som återbetalas, debiterad preliminär skatt som sätts ned och skatt som tillgodoräknas enligt en slutskatteberäkning. Anledningen till ändringen är att termen taxeringsår ska utgå och att preliminär skatt ska betalas för beskattningsår i stället för inkomstår. Bestämmelsen här avser därför fall där ränta ska beräknas från och med den 13 i andra månaden efter beskattningsåret och där den 12 i den månaden är eller söndag. Bestämmelsen innebär att om den 12 i andra månaden efter beskattningsåret är eller söndag så senareläggas den retroaktiva ränteberäkningen med . Den som kommer att få slutliga skatt att betala kan undvika kostnadsränta genom att betala in ett belopp motsvarande den beräknade slutliga skatten senast den 12 i andra månaden efter beskattningsåret. Det datumet är dock inte förfallodag för den slutliga skatten utan som redan nämnts startdatumet för den retroaktiva ränteberäkningen. När en förfallodag infaller eller söndag följer av 2 § lagen (1930:173) om lagstadgad tid att det är tillräckligt att betalningen bokförs på särskilda konto senast den första vardagen därefter. Syftet med den här bestämmelsen och dagens är att det också ska gälla för kompletterande inbetalningar av preliminär skatt som görs för att undvika kostnadsränta, dvs. om senaste inbetalningsdag för att undvika kostnadsränta infaller eller söndag ska det vara tillräckligt att betalningen bokförs första vardagen därefter. Det är för att uppnå det som ränta i sådana fall ska beräknas först från och med närmast . I 19 kap. 16 § andra stycket SBL finns en motsvarande bestämmelse för ränta som ska beräknas taxeringsåret. På slutlig skatt att betala upp till 20 000 kronorberäknas kostnadsränta först taxeringsåret och för tid därefter enligt basräntan och inte som annars enligt den något högre s.k. mellankostnadsräntan. Som redan sagts i kommentaren till 2 § slopas brytpunkten på 20 000 kronorför ränteperiodens längd, vilket innebär att det i fortsättningen bara ska finnas ett startdatum för ränteberäkningen på slutlig skatt att betala, nämligen den 13 i andra månaden efter beskattningsåret. En annan ändring är att den s.k. mellankostnads- räntan slopas. Det nu sagda innebär att startdatumet försvinner. Andra stycket i 19 kap. 16 § SBL finns därför inte med här. Kostnadsränta på belopp som ska betalas enligt ett ansvarsbeslut Paragrafen saknar motsvarighet i skattebetalningslagen. I paragrafen finns en bestämmelse om beräkning av kostnadsränta på skatt eller avgift som ska betalas enligt ett beslut om ansvar enligt 59 kap. Av 2 § andra stycket framgår att ränteberäkningen ska göras oberoende av över- eller underskott på skattekontot. Det beror på att betalningsskyldigheten för ansvarsbelopp enligt 59 kap. hanteras utanför skattekontot som tillhör den som är betalnings- skyldig enligt ansvarsbeslutet (sidobetalaren). Kostnadsränta ska beräknas från och med dagen efter ansvar- beslutet på det belopp som återstår att betala. Ett ansvarsbeslut fattas antingen av eller av domstol. Av 4 § första stycket framgår att kostnadsräntan beräknas efter en räntesats som motsvarar basräntan. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.9.4. Intäktsränta på ansvarsbelopp som ska återbetalas I paragrafen, som är ny, finns en särskild bestämmelse om intäktsränta på ansvarsbelopp. Om en sidobetalare betalar enligt ett beslut om ansvar enligt 59 kap. och ansvarsbeloppet sedan sätts ned, ska intäktsränta beräknas enligt paragrafen. Av 2 § andra stycket framgår att en sådan ränteberäkning ska göras utanför skattekontot. Intäktsränta ska beräknas på det belopp som betalts för mycket från och med dagen efter den då betalningen gjordes till dess beloppet tillgodoräknas sidobetalaren. Ränteberäkningen enligt paragrafen ska göras av på grundval av uppgifter från . Räntan ska tillgodoräknas genom kreditering på skattekontot. Av 4 § andra stycket framgår att intäktsräntan beräknas efter en räntesats som motsvarar av basräntan. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 8.9.4. En bestämmelse om ränta som inte får någon motsvarighet Här redogörs för en bestämmelse som inte får någon motsvarighet i den nya lagen och som inte behandlats tidigare i kommentaren. 19 kap. 15 § SBL Om ett beslut som har legat till grund för beräkning av ränta ändras, ska motsvarande ändringar göras i ränteberäkningen. Det sägs i 19 kap. 15 § SBL, som aldrig har ändrats (prop. 1996/97:100, s. 627). I 11 kap. 20 § SBL sägs att om ett beslut om omprövning eller taxeringsåtgärd enligt taxeringslagen har meddelats och beslutet är av betydelse för debiteringen av skatt, avgift eller ränta, ska göra den debitering eller den ändring i debiteringen som föranleds av beslutet. Detsamma gäller om en domstol har meddelat ett beslut enligt SBL. I fortsättningen ska både underlag och skatt fastställas i ett och samma beslut om slutlig skatt (se kommentaren till 56 kap.). Underlag och skatt ska alltså inte längre fastställas i två olika beslut enligt två olika lagar. Det kommer att ompröva är beslutet om slutlig skatt. Om omprövningen gäller en sakfråga som har betydelse för underlaget ska räkna ut den nya beskattningsbara inkomsten och den nya skatt som blir följden av att inkomsten ändras. De beräkningar och åtgärder som ska göras på grund av en omprövning kommer därför i fortsättningen alltid att ingå i om- prövningen. Bestämmelser om taxerings- och debiteringsåtgärder efter beslut skulle därför vara helt överflödiga. Även när det gäller beslut fattade av domstol kan behovet av bestämmelser om taxerings- och debiteringsåtgärder ifrågasättas. Givetvis är det uppgift att vidta de verkställighets- åtgärder som föranleds av domen. Det är en självklarhet som gäller utan att det särskilt sägs i lagen. Den här lagen innehåller därför ingen motsvarighet till 11 kap. 20 § SBL. Det kan alltså konstateras att det inte behöver föreskrivs särskilt att ska ändra beräkningen av ränta om ett beslut som har legat till grund för beräkningen ändras. Med hänsyn härtill och till att det finns bestämmelser om retroaktiv ränteberäkning när skatt ska betalas eller tillgodoräknas på grund av omprövning eller beslut av domstol behövs det ingen särskild bestämmelse om Skatteförfarandelagen innehåller därför ingen motsvarighet till 19 kap. 15 § SBL. Avd. XIV Omprövning och överklagande Paragrafen inleder kapitlet och anger dess innehåll. skyldighet att ompröva beslut Paragrafen, som reglerar omprövningsskyldighet, ersätter 4 kap. 7 § första och andra styckena TL samt 21 kap. 1 § första och andra styckena SBL. Bestämmelserna har ändrats en gång, nämligen i samband med att ersatte Riksskatte- verket och de tio skattemyndigheterna (prop. 1989/90:74, s. 402, prop. 1996/97:100, s. 630 och prop. 2002/03:99). Omprövningsskyldigheten avsåg ursprungligen bara beslut enligt taxeringslagen samt beslut om mervärdesskatt och punkt- skatt. utvidgades dock skyldigheten till skattebetal- ningsfrågor och beslut om arbetsgivaravgifter (prop. 1989/90:74, s. 402, 442 och 449 samt prop. 1990/91:46, s. 63 och 69). sägs att ett beslut ska omprövas om den skattskyldige begär det. Termen skattskyldig ersätts här med uttrycket den som beslutet gäller. Ändringen görs för att det inte ska råda någon tvekan om att även den som inte är skattskyldig får begära omprövning. Genom att inte längre använda termen skattskyldig försvinner behovet av s.k. likställighetsbestämmelser, dvs. bestäm- melser som likställer den som inte är skattskyldig i ett ärende med skattskyldiga, som t.ex. huvudmän för mervärdesskattegrupper. Med den skattskyldige i dagens bestämmelser kan inte avses något annat än den skattskyldige i beslut, dvs. den skattskyldige som beslut gäller. Den lydelse som föreslås ändrar alltså inget i sak när det gäller vilka skattskyldiga som får begära omprövning. När det gäller skyldighet att ompröva beslut som överklagas i rätt tid används här en annan lagstiftningsteknik än i taxeringslagen och skattebetalningslagen. I nämnda lagar regleras skyldigheten i bestämmelserna om överklagande, närmare bestämt i 6 kap. 6 § TL dit 22 kap. 6 § SBL hänvisar. Här finns dock skyldigheten i första stycket 2 tillsammans med de andra fall då är skyldigt att ompröva ett beslut. Genom att reglera skyldigheten här behövs ingen upplysning om att även är skyldigt att ompröva beslut som överklagas. Av övriga bestäm- melser om roll vid överklagande framgår att verket ska ompröva beslut som överklagas och någon upplysning om det behövs därför inte heller i bestämmelserna om överklagande. Beslut som omprövas enligt den allmänna förvaltningsrätten Skatteförfarandelagen ska inte bara ersätta skattebetalnings- och taxeringslagen utan även andra lagar ska upphävas och ersättas av bestämmelser i förvarande lag. Vissa av dessa lagar innehåller inga bestämmelser om omprövning. Det rör sig om betalnings- säkringslagen, ersättningslagen, tvångsåtgärdslagen och LSK. Att betalningssäkringslagen och tvångsåtgärdslagen inte innehåller några bestämmelser om omprövning kan bero på att det är länsrätten som beslutar om betalningssäkring och tvångsåtgärder i beskattningsförfarandet (bevissäkring).