sou · GWB358d4 · 2009-01-01 00:00:00 — En platsupplåtare eller en säljare av investeringsguld ska dock betala kontrollavgift för varje tillfälle då de brustit i sin antecknings- skyldighet. Det innebär för varje hyrare av plats eller köpare av investeringsguld som inte antecknats. Eftersom det inte finns någon övre gräns kan avgifterna sammanlagt uppgå till betydande belopp. Mot bakgrund av det nu sagda bör förevarande vitesförbud inte bara omfatta den kontrollavgift som tas ut om en näringsidkare inom kontantbranschen (kassaregister) eller restaurang- eller frisörbranschen (branschkontroll) inte fullgör sina dokumentationsskyldigheter utan även de avgifter som tas ut om platsupplåtare och säljare av investeringsguld brister i sina dokumentationsskyldigheter. Med andra ord ska vitesförbudet omfatta samtliga kontrollavgifter som regleras i lagen. Det bör nämnas att det även finns ett kontrollavgiftsförbud. I 51 kap. 6 § sägs nämligen att kontrollavgift inte får tas ut för en överträdelse som omfattas av ett vitesföreläggande. Juridiska personer kan inte fällas till ansvar för brott men kan påföras skattetillägg och kontrollavgift. Eftersom det ursprungliga vitesförbudet enbart riktade in sig på straffbelagda gärningar saknade det betydelse om ordalydelsen omfattade juridiska personer. Numer när det även finns vitesförbud vid misstanke om gärningar som kan leda till skattetillägg eller kontrollavgift får det dock mot bakgrund av att Europakonvention även gäller till förmån för juridiska personer inte råda någon tvekan om att vitesförbudet även skyddar juridiska personer. Dagens lydelser kan uppfattas på så sätt att vitesförbudet inte gäller om misstanken rör en juridisk person. Det som gör dagens bestämmelser oklara på den här punkten är skrivningen eller om denne är en juridisk person, ställföreträdare för den deklarations- skyldige (uppgiftsskyldige, skattskyldige, reviderade eller närings- idkaren). Denna skrivning ger intryck av att om det är en juridisk person som ska föreläggas så är det endast gärningar begångna av ställföreträdare som kan utlösa förbudet. Skyddet skulle alltså bara gälla fysiska personer och inte juridiska. En sådan inskränkande tolkning är dock långt från given eftersom syftet med förbudet är att säkerställa passivitetsrätten. Hur som helst försvinner dagens oklarhet med den lydelse som vitesförbudet nu ges. Av 6 § lagen (1985:206) om viten följer att frågor om utdömande av viten som förelagt prövas av länsrätten på ansökan av verket. Ansökan ska enligt samma paragraf, om inget annat är särskilt föreskrivet, göras hos den länsrätt inom vars domkrets myndigheten är belägen. Enligt praxis ska en skattemyndighet som har skattekontor i flera län anses belägen endast i det län där myndighetens sätesort finns (RÅ 2000 ref. 57). I samband med att ersatte och de tio skattemyndigheterna infördes i lagarna på skatteförfarande- området en särskild föreskrift om rätt forum för ansökningar om vite. Skälet var att annars skulle alla ansökningar ha hamnat i länsrätten i det län där har sin sätesort, dvs. 2002/03:99, s. 269 och 270). Den särskilda forumregeln innebär att en fråga om utdömande av vite ska prövas av den länsrätt som är behörig att pröva ett överklagande av en fråga. Särskilda forumregler för frågor om utdömande av vite finns i 7 kap. 2 § första stycket TL, 23 kap. 2 § andra stycket SBL och 17 kap. 8 § andra stycket LSK, som fick sina nuvarande lydelser i samband med att skatteförvaltningen blev en myndighet (prop. 2002/03:99, s. 269 och 270). Dessutom finns sådana forumregler i 19 § andra stycket branschkontrollagen och 32 § andra stycket lagen om kassaregister, som aldrig har ändrats (prop. 2005/2006:169, s. 130 och prop. 2006/07:105, s. 99). Dessa bestämmelser ersätts nu av förevarande paragraf. Det bör noteras att paragrafen inte förutsätter att det finns något beslut att överklaga för den förelagde utan behörig länsrätt är den som hade varit behörig att pröva ansökan om ansökan hade varit ett överklagande från den förelagde. Bestämmelser om behörig länsrätt för överklagande finns i 67 kap. Bestämmelser om vite som inte får någon motsvarighet Här redogörs för bestämmelser som inte får någon motsvarighet i den nya lagen och som inte behandlats tidigare i kommentaren. 7 kap. 1 § TL, 23 kap. 2 § första stycket SBL och 17 kap. 8 § första stycket LSK sägs i 7 kap. 1 § TL, 23 kap. 2 § första stycket SBL och 17 kap. 8 § första stycket LSK att vite inte får föreläggas staten, en landsting, en kommun eller tjänsteman i tjänsten. I förarbetena påpekades att enligt 9 kap. 8 § får staten inte föreläggas vite. Förarbetena innehåller dock ingen kommentar till varför bestämmelsen i taxeringslagen, till skillnad från motsvarigheten i , även omfattade kommun och tjänsteman i tjänsten (prop. 1956:150, s. 320 och 325). Även gäller enligt 9 kap. 8 § att staten inte får föreläggas vite. I doktrinen finns uttalanden som tyder på att det skulle gällt ändå, dvs. utan föreskrift, eftersom utdömt vite tillfaller staten och det därför får anses uteslutet att staten föreläggs vite (Lavin: Viteslagstiftningen, s. 37 och : Allmän Förvaltningsrätt 23:e u, s. 139). En rimlig följd av den slutsatsen är att det krävs särskilt författningsstöd för att saten ska få föreläggas vite (, a.a., s. 139). Mot bakgrund av det nu sagda finns det skäl att överväga om det behövs ett förbud mot att förelägga staten i skatteförfarandelagen. Inledningsvis bör det nämnas att det inte är helt uteslutet att förlägga staten vite utan författningsstöd. Om det är tillåtet eller inte beror delvis på i vilken form staten uppträder. Statliga bolag får givetvis föreläggas och detsamma gäller sannolikt affärsdrivande verk, om det nu finns några sådana kvar (Lavin, a.a., s. 35). I förarbetena till lagen (1985:206) om viten anförde departe- mentschefen att han inte var beredd att förorda en ovillkorlig generell regel som utesluter möjligheten att staten kan föreläggas vite. Skälet var att det framstod som obefogat att särbehandla statliga verk som konkurrerar med privata företag. marknadsrättsliga området krävdes det enligt departementschefen däremot att det rörde sig om ett helt speciellt undantagsfall för att ett vite skulle kunna riktas mot staten. Med de uttalandena överlämnade departementschefen frågan till rättstillämpningen (prop. 1984/85:96, s. 99 f.). Som exempel från rättspraxis kan nämnas att Regeringsrätten ansett att ett vitesförläggande som en hälsovårdsnämnd riktade mot var lagligen grundat. Enligt föreläggandet skulle lämna uppgifter om planerad kemisk ogräsbekämpning enligt bestämmelserna lag om hälso- och miljöfarliga varor (RÅ85 2:60). Enligt lagen (2003:460) om etikprövning av forskning som avser människor får vite sättas ut mot staten som forskningshuvudman. I förarbetena uttalade regeringen att det är en bärande princip i svensk rätt att staten, utanför det marknadsrättsliga området, inte ska kunna föreläggas vite. Staten kan bara föreläggas vite i helt speciella undantagsfall. Regeringen ansåg att det fanns starka skäl för att kunna vitesförelägga även staten som forskningshuvudman. Som skäl framhölls även att det skulle leda till att alla huvudmän behandlades lika (prop. 2002/03:50). En rimlig slutsats av redogörelsen ovan är att det är mer eller mindre uteslutet att förelägga staten vite utanför det marknads- rättsliga området. Utrymmet för vitesförläggande förefaller vara så litet att det i princip krävs författningsstöd för att staten ska få föreläggas. På det marknadsrättsliga området, dvs. när staten agerar som ett privaträttsligt subjekt, synes det inte krävas författnings- stöd för att staten ska kunna föreläggas vite. Rättsläget får dock betraktas som oklart. När det gäller landsting och kommuner (i fortsättningen bara kommun) finns det i rättspraxis en rad exempel på att ett vitesföreläggande kunnat riktas mot kommuner. Den föreläggande myndigheten har varit en statlig myndighet eller en . Vitesföreläggande har förekommit såväl inom en kommuns offentligrättsliga verksamhet som i verksamheter där kommunen uppträtt som privaträttsligt subjekt (Lavin, a.a., s. 34 och 35). Som exempel kan nämnas att förbjudit kommuner vid vite att bedriva verksamhet i vissa lokaler (se t.ex. Kammarrätten i dom i mål nr 4192–03 och RÅ 2006 ref. 40). I vissa fall följer det direkt av lagen att en kommun får föreläggas. Ett sådant exempel är lagen (2006:412) om allmänna vattentjänster där det sägs att utövar tillsynen över att kommunen fullgör skyldigheten att tillgodose behovet av vattentjänster och att får förelägga kommunen vid vite att fullgöra skyldigheten. Som nämnts ovan redovisas inga motiv i förarbetena till varför stat och kommun inte får föreläggas vite. Ett tänkbart motiv är att lagstiftaren ansåg det meningslöst att hota statliga myndigheter och kommuner med vite eftersom det fick förutsättas att de följer ett föreläggande. Å andra sidan ska vite bara föreläggas om det finns anledning att anta att föreläggandet inte följs. Förutsättningen för vite innebär att även om stat och kommun fick föreläggas vite skulle det i praktiken ändå aldrig ske eftersom det ytterst sällan skulle finnas anledning att anta att föreläggandet inte skulle följas utan vite. I fall där stat och kommun uppträder som privaträttsliga subjekt kan likformighetsskäl åberopas som stöd för att stat och kommun bör få föreläggas vite. Det kan t.ex. hävdas att en kommun som upplåter plats för torg- och marknadshandel i likhet med privata upplåtare bör kunna föreläggas vid vite att överlämna nödvändiga identifikationsuppgifter för dem som platserna upplåtits till. Med stöd av det ovan sagda går det att argumentera för att förbudet mot att vitesförelägga stat och kommun inte har någon praktisk betydelse eftersom det ändå nästan aldrig skulle bli aktuellt att vitesförelägga stat eller kommun. Det beror dels på att utrymmet för att vitesförelägga staten är synnerligen begränsat, dels på att det ytterst sällan skulle finnas anledning att anta att vite behövs för att en statlig myndighet eller kommun ska följa ett föreläggande. Ett förbud som knappt fyller någon praktisk funktion bör slopas. För ett slopande talar även likformighetsskäl. Med hänsyn till det nu sagda slopas förbudet att förelägga stat och kommun vite. Även förbudet mot att förelägga tjänsteman i tjänsten slopas eftersom det får ses som en konsekvens av förbudet mot att förelägga stat och kommun. Det bör påpekas att om en tjänsteman saknat faktisk och rättslig möjlighet att efterkomma föreläggandet är det inte lagligt och ska då inte dömas ut. Författningskommentar – skatteförfarandelagen SOU 2009:58 7 kap. 2 § andra stycket TL, 23 kap. 2 § tredje stycket SBL, 17 kap. 8 § tredje stycket LSK, 19 § tredje stycket branschkontrollagen och 32 § tredje stycket kassaregisterlagen Enligt dagens bestämmelser om överklagande på skatteförfarande- området får ett föreläggande vid vite inte överklagas. Detta kompenseras av att en fullständig prövning av föreläggandet får göras i samband med att länsrätten prövar om vitet ska dömas ut. Det är alltså inte bara föreläggandets laglighet som får prövas utan även dess lämplighet. Bestämmelser om att även lämpligheten får prövas i ett mål om utdömande finns i 7 kap. 2 § andra stycket TL, 23 kap. 2 § tredje stycket SBL och 17 kap. 8 § tredje stycket LSK, som fick sina nuvarande lydelser i samband med att skatteförvaltningen blev en myndighet (prop. 2002/03:99, s. 269 och 270). Sådana bestäm- melser finns även i 19 § tredje stycket branschkontrollagen och 32 § tredje stycket lagen om kassaregister, som aldrig har ändrats (prop. 2005/2006:169, s. 130 och prop. 2006/07:105, s. 99). Vi föreslår i avsnitt 9.5 att vitesförelägganden ska få överklagas och slopar alltså dagens överklagandeförbud. Det innebär att det inte längre behövs några bestämmelser om att ett vites lämplighet får prövas i målet om utdömande och de förs därför inte över hit. Bevissäkring vid kontroll enligt andra lagar I det här kapitlet finns bestämmelser om bevissäkring. Bestämmelserna ersätter delar av tvångsåtgärdslagen som upphävs. Den lagens bestämmelser om att enskilda har rätt att begära att handlingar undantas från kontrollen återfinns dock inte här utan i 47 kap. Bestämmelserna om verkställighet ges inte heller här utan i 69 kap. Tvångsåtgärdslagen är tillämplig vid revision och annan kontroll inom praktiskt taget hela skatte- och avgiftsområdet. Av 1 § första stycket tvångsåtgärdslagen följer att lagen tillämpas vid revision och annan kontroll av att skatt eller avgift tas ut enligt bestämmelserna i taxeringslagen och skattebetalningslagen, vilket i princip täcker in hela skatte- och avgiftsområdet, men inte riktigt. Varken taxeringslagen eller skattebetalningslagen är t.ex. tillämpliga på kupongskattelagen, vägtrafikskattelagen eller lagen (1991:591) om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl. (A– SINK). Dessa skattelagar räknas därför upp särskilt i 1 § första stycket tvångsåtgärdslagen. De tre nämnda skattelagarna innehåller egna bestämmelser om kontroll, låt var att det i huvudsak rör sig om hänvisningar till taxeringslagen eller skattebetalningslagen. Dessa hänvisningar ersätts nu med hänvisningar till motsvarande bestämmelser i den här lagen. De nya hänvisningarna omfattar även förevarande kapitel om bevissäkring, dvs. de bestämmelser som ersätter tvångs- åtgärdslagen. Det anges alltså inte här att bestämmelserna om bevissäkring även gäller vid kontroll av kupongskatt, vägtrafikskatt och A–SINK utan i stället anges i respektive lag att bestämmelserna om bevissäkring i förevarande kapitel gäller vid kontroll av nämnda skatter. Det bör även nämnas att i 2 kap. 1 § anges särskilt att den här lagen inte tillämpas på skatt som tas ut enligt nämnda lagar. Tvångsåtgärdslagen gäller också vid revision enligt tullagen och för kontroll av att föreläggande enligt 6 kap. 25 § tullagen fullgjorts riktigt och fullständigt. Genom ändringar i tullagen föreskrivs nu i stället att förevarande kapitel om bevissäkring ska gälla för nämnda kontroller enligt tullagen. I 1 § andra stycket tvångsåtgärdslagen anges att lagen tillämpas vid kontroll av att föreläggande enligt lagen om självdeklarationer och kontrolluppgifter fullgjorts riktigt och fullständigt. Bestäm- melserna i lagen om självdeklarationer och kontrolluppgifter förs nu över till den här lagen och förevarande bestämmelser om bevissäkring blir därmed direkt tillämpliga på de förelägganden som regleras i lagen om självdeklarationer och kontrolluppgifter. Bevissäkring och lagen om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta Fram till utgången av 2004 gällde skattebetalningslagen vid redo- visning och betalning av skatt enligt SINK. Detta framgick av en uttrycklig bestämmelse i skattebetalningslagen, nämligen 1 kap. 1 b § (1 kap. 2 § före ). I förarbetena till bestäm- melsen uttalade regeringen att med redovisning och betalning av skatt (10–23 kap. SBL) avsågs uppbördsbestämmelserna i mer inskränkt mening (prop. 1996/97:100 del 1, s. 516 och 517). Dit hör bestämmelserna om föreläggande och revision i 14 kap. SBL. Genom lagstiftning 2005 upphävdes dock 1 kap. 1 b § SBL och ersattes av hänvisningar i 21 § SINK till merparten av de bestäm- melser som finns i 10–23 kap. SBL (prop. 2004/05:19, s. 21, 22, 64 och 65). Motivet för ändringen var att det inte längre skulle råda några tveksamheter om vilka bestämmelser i skattebetalningslagen som ska gälla även i fråga om SINK. Som nämnts ovan anges särskilt i 1 kap. 1 § första stycket tvångsåtgärdslagen att lagen gäller vid revision eller annan kontroll av att skatt tas ut enligt bestämmelserna i –SINK. Däremot anges inte SINK särskilt i nämnda lagrum. Fram till ingick dock SINK i uppräkningen i 1 § första stycket tvångs- åtgärdslagen. SINK togs dock bort från uppräkningen i samband med att skattebetalningslagen infördes. Skälet till det kan inte ha varit något annat än att när skattebetalningslagen lades till i uppräkningen var det inte längre nödvändigt att särskilt ange SINK eftersom bestämmelserna om redovisning och betalning i skattebetalningslagen skulle tillämpas på SINK och där ingick bestämmelser om revision och föreläggande. Särskild inkomstskatt för utomlands bosatta ska i fortsättningen tas ut enligt den här lagen. Det följer av att skatten inte finns med bland de skatter som i 2 kap. 1 § undantas från tillämpnings- området. Förevarande lags bestämmelser om kontroll blir därmed direkt tillämpliga i ärenden om särskild inkomstskatt för utomlands bosatt. Detsamma gäller givetvis förevarande bestämmelser om bevissäkring och den eventuella osäkerhet som finns om tvång får användas vid kontroll av särskild inkomstskatt försvinner därmed. I samband med att branschkontrollagen gjordes ett tillägg i 3 kap. 9 § tredje stycket TL. Tillägget innebär att en näringsidkare inte behöver underrättas om en revision, som genomförs i samband med ett kontrollbesök, i förväg utan först i samband med att den verkställs. I förarbetena uttalades att det vid ett kontrollbesök kan uppkomma behov av att fördjupa kontrollen och att det då bör ske genom en revision som är begränsad till de handlingar som rör personalen. Undantaget från huvudregeln att den reviderade ska underrättas om revisionsbeslutet innan revisionen verkställs ansåg regeringen var nödvändigt eftersom behovet av en begränsad revision ofta uppkommer först under ett kontrollbesök. Ett krav på under- rättelse i förväg skulle dessutom enligt regeringen kunna leda till att kontrollen i många fall förlorade sin betydelse. I anslutning till dessa uttalanden anförde regeringen att begräns- ade revisioner föreslås bygga på frivillighet och bör ske inom ramen för bestämmelserna i taxeringslagen. Regeringen påpekade dock att om näringsidkaren vägrar att tillhandahålla de handlingar som behövs för revisionen får med stöd av bestämmelserna i taxeringslagen förelägga honom eller henne att vid vite lämna ut handlingarna (prop. 2005/06:169, s. 47). Det sägs inget om huruvida tvångsåtgärdslagen ska vara tillämplig på s.k. begränsade revisioner i samband med kontroll- besök. Frågan togs inte heller upp under riksdagsbehandlingen (bet. 2005/06:SkU29). Det råder dock ingen tvekan om att tvångsåtgärdslagen är tillämplig och att en begränsad revision alltså kan genomföras med tvång och att handlingar som rör personalen kan eftersökas och omhändertas. Den i förarbetena omnämnda frivilligheten är alltså inte reell, vilket väl delvis framgår av regeringens uttalande om att vite kan användas för att förmå näringsidkaren att lämna ut handlingar. Att tvång får användas vid en begränsad revision blir nu än tydligare när bestämmelserna om revision (42 kap.), branschkontroll (43 kap.) och bevissäkring ges i den här lagen. I 4 § tvångsåtgärdslagen sägs att beslut om åtgärd enligt lagen får fattas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den enskilde. Bestämmelsen, som innebär att proportionalitetsprincipen kodifieras, fanns med i den ursprungliga lydelsen av tvångsåtgärdslagen (prop. 1993/94:151, s. 153). Proportionalitetsprincipen är en hävdvunnen princip i svensk rätt. Inom förvaltningsrätten anses principen gälla som en allmän rättsgrundsats och principen har också kodifierats på olika håll i lagstiftningen. På skatteförfarandeområdet har proportionalitetsprincipen även kodifierats i betalningssäkringslagen och punktskattekontrollagen. Proportionalitetsprincipen är en allmän rättsprincip som gäller utan särskilt lagstöd och den ska därför oavsett kodifiering beaktas när beslutar om utredning, kontroll, tvångsåtgärder m.m. enligt förevarande lag. Det innebär att besluten ska föregås av en proportionalitetsavvägning. Hur noggrann avvägningen måste vara beror givetvis på vad beslutet gäller.12 Ett omfattande tredje- mansföreläggande som avser uppgifter om hundratals personer bör föregås av en noggrann proportionalitetsavvägning medan någon sådan avvägning knappast behöver göras alls innan en tjänsteman begär att en skattskyldige ska styrka yrkat avdrag för förbättrings- kostnader. I avsnitt 2.7 gör vi bedömningen det är inte lämpligt att ha proportionalitetsregler på flera olika ställen i skatteförfarandelagen eftersom det väcker frågan om vad som gäller i fall där det inte finns någon proportionalitetsregel. Däremot dras den slutsatsen att det finns fördelar med att i en bestämmelse i lagens inledning upplysa om att proportionalitetsprincipen gäller. Det riktar upp- märksamhet på principen och gör det lättare för enskilda att åberopa principen i ärenden och mål enligt denna lag. Upplys- ningen påminner även om att beslut enligt denna lag ska föregås av proportionalitetsavvägningar. Eftersom bevissäkring är en tvångsåtgärd ska varje beslut eller ansökan om bevissäkring föregås av en noggrann proportionalitetsavvägning. Proportionalitetsregeln i 4 § tvångsåtgärdslagen ersätts alltså av en generell bestämmelse som upplyser om att proportionalitets- principen gäller inom skatteförfarandet. Bestämmelsen finns i 3 kap. 16 §. I paragrafen anges innehållet i kapitlet. Termen bevissäkring ersätter termen tvångsåtgärder. Skälet till det är att i den här lagen finns fler tvångsåtgärder, nämligen vite och betalningssäkring. Här sägs även vad bevissäkring är. Uppräkningen av de olika varianterna av bevissäkring skiljer sig från uppräkningen i 2 § tvångsåtgärdslagen, som aldrig har ändrats (prop. 1993/94:151, s. 152). Det beror att granskning utan föregående föreläggande om kontrolluppgift här sorteras in under kategorin eftersökande 12 : Proportionalitetsprincipen i skatterätten, s. 193. och omhändertagande av handlingar. Detta behandlas utförligare i kommentaren till 9 §. Den som har förordnats att vara granskningsledare har behörighet att i vissa fall fatta beslut om bevissäkring. Definitionen är hämtad från 3 § tvångsåtgärdslagen. I förarbetena till den bestämmelsen uttalades att det är angeläget att frågor om tvångsåtgärder handläggs av särskilt utbildade tjänstemän med hög kompetens (prop. 1993/94:151, s. 103). Ordet särskilt framför ordet förordnats finns inte här eftersom det inte anses tillföra något. I paragrafen definieras också vad som avses med uttrycket risk för sabotage. Det finns ingen motsvarande definition i tvångs- åtgärdslagen utan där upprepas i princip den definition som ges här i varje paragraf där risk för sabotage utgör en av förutsättningarna för att tvångsåtgärd ska få beslutas. Syftet med att definiera uttrycket är att lagtexten ska bli enklare att läsa. I de paragrafer där risk för sabotage är en förutsättning för att bevissäkring ska få beslutas anges vilken nivå risken ska ha. Ordalydelsen det som får granskas, inventeras, besiktigas eller provas i 5 § tvångsåtgärdslagen ersätts här med det som får kontrolleras. När risk för sabotage finns kommenteras i förarbetena till tvångsåtgärdslagen (prop. 1993/94:151, s. 102 och 154 samt prop. 1996/97:100, s. 455). I 3 § tvångsåtgärdslagen definieras inte enbart granskningsledare utan även handling och verksamhetslokal. Eftersom begreppen handling och verksamhetslokal även används i andra kapitel, som t.ex. 42 kap. Revision, ges definitionerna i 3 kap. 15 § där termer och begrepp som används på flera ställen i lagen definieras. I första stycket ges förutsättningarna för bevissäkring genom revision i den reviderades verksamhetslokaler (tvångsrevision). Verksamhetslokal definieras i 3 kap. 15 §. Förutsättningarna finns i 5 § tvångsåtgärdslagen första stycket. De har i princip inte ändrats sedan tvångsåtgärdslagens tillkomst (prop. 1993/94:151, s. 103–105 och 153–155 samt prop. 1997/98:100, s. 495, 496 och 671). Författningskommentar – skatteförfarandelagen SOU 2009:58 Bestämmelsen i 5 § andra stycket TvL ersätts av bestämmelsen i 16 §. Se därför kommentaren till den paragrafen. Inte heller nu görs några ändringar i sak utan utrymmet för tvångsrevision förblir oförändrat.