sou · GXB350 · 2009-05-28 00:00:00 — Det naturliga är att parterna på scenkonstområdet, på samma sätt som på arbetsmark- naden i övrigt, förhandlar fram ett pensionssystem som är anpassat till förhållandena på det egna området. Det bör också kunna leda till att systemet återfår den legitimitet som många anser att det har förlorat. Arbetsgivare och anställda kommer sannolikt att känna en annan lojalitet mot ett system som man själva skapat. Till exempel kan kanske en inte alltid önskvärd utveckling mot att engagera egna företagare hejdas. En avveckling av PISA-förordningen kan ses som en fortsätt- ning på den utveckling som började . Då kom PA 03, ett nytt statligt pensionsavtal enligt vilket den förmånsbestämda pensionen beräknad på lön upp till taket för allmän pension växlades mot en avgiftsbestämd pension. För scenkonstområdet innebar det att pensionsvillkoren behövde kompletteras med en avgiftsbestämd pension. På grund av att området inte kunde ansluta sig till de statliga parternas avgiftsbestämda pensionssystem1 gick en avgifts- bestämd pension bara att åstadkomma genom ett eget kollektiv- avtal. Därför är ålderspensionen från och med i huvudsak reglerad i kollektivavtal för anställda vid teater-, dans och musikinstitutioner. Eftersom avgiftsbestämda pensioner är bättre anpassade än förmånsbestämda till de förhållanden som råder på scenkonstområdet kan två viktiga steg mot en bättre ordning anses vara tagna i och med tillkomst. Pensionsvillkoren är reglerade i ett kollektiv- avtal och regleringen avser ett avgiftsbaserat system. Problemet med är emellertid att det endast avser en del av de anställdas pensionsvillkor. Två regelverk, och PISA- förordningen, med varsina huvudmän är inte något bra arrangemang.2 1De avgiftsbestämda pensionerna i PA 03 regleras och hanteras på det sätt som avtalsparterna på det statliga området bestämmer. De ingår inte i den statliga finansieringsmodellen med som betalas till SPV. 2Problemet behandlas i avsnitt 4.3. Den statliga regleringen av pensionsvillkoren avvecklas Jag ser det som en provisorisk lösning i avvaktan på att kollektiv- avtalsparterna tar över hela ansvaret för pensionsvillkoren. I de kontakter som förevarit under utredningens gång har en viss oro uttalats när ett minskat statligt engagemang i pensions- villkoren förts på tal. Det skulle på vissa håll uppfattas som att staten tar ett steg tillbaka från sitt ansvar för kulturen. Jag kan inte se det så, men visst finns det pensionsvillkor som kanske mer än andra anställningsvillkor kan ställa till problem för såväl kultur- utövare som teater-, dans- och musikinstitutioner. I den mån staten har särskilda förutsättningar att hantera de problemen kan det finnas skäl för staten att engagera sig. Men att lösa ett specifikt problem är något annat än att ta ansvar för pensionssystemet som sådant. I kapitel 8 lämnar jag förslag på statlig reglering av en fråga där förhållandena är så pass speciella på scenkonstområdet att de motiverar ett fortsatt statligt ansvarstagande. I och med att PISA-förordningen upphör att gälla upphör vissa bestämmelser som tillkommit på initiativ från kollektivavtals- parterna. I förordningens 7 § sägs att en arbetstagare som avgår före pensionsåldern och har haft en anställning enligt långtids- kontrakt under vissa förutsättningar har rätt till fribrev för ålders- pension före . Den bestämmelsen tar jag hänsyn till vid bestämmandet i kapitel 9 av den intjänade pensionsrätten enligt förordningen.3 Jag föreslår också att liknande villkor överförs på rätten till omställningsersättning och efterlön i kapitel 8.4 Enligt PISA-förordningens 10 § kan i samverkan TRS, genom att betala till SPV, under vissa förutsättningar upprätthålla pensionsrätten enligt förordningen för en arbetstagare som blir uppsagd och avgår på grund av arbetsbrist. Att överföra en sådan möjlighet till rätten till omställningsersättning och efterlön låter sig knappast göra. En annan sak är det med AIP. Jag föreslår att PISA-förordningen ska upphöra att gälla beträffande ålderspension med utgången av med undantag för avgångna, äldre och sjuka. Det kan synas vara väl tilltaget med en period från det att utredningen läggs fram till dess att det nya systemet ska börja gälla. I själva verket är tiden ganska kort med hänsyn till den process som utredningsförslagen ska gå igenom innan de kan resultera i förordningar och innan Svensk Scenkonst och de fackliga parterna är klara med ett 3Se avsnitt 9.2.3. 4Se avsnitt 8.2.1. Den statliga regleringen av pensionsvillkoren avvecklas kollektivavtal som kan ta vid 2012. Dessutom ska administrationen av såväl PISA-förordningen som hinna anpassas till de nya regelverken. 7.2.2PISA-förordningen fortsätter att gälla för avgångna, äldre och sjuka När ett avtalsområde byter pensionsplan är det brukligt att övergångsbestämmelser meddelas om att den tidigare planen ska fortsätta att gälla för vissa grupper av anställda. Bestämmelserna i fortsätter givetvis att gälla för de arbetstagare som avgått med rätt till en pensionsförmån enligt förordningen. Det gäller såväl förmåner som utbetalas som förmåner som ännu inte börjat utbetalas. Anställda som har kvar till pensionsåldern bör kunna få den pension som de kan ha ställt in sig på. Frågan är då vad som ska anses vara . En vanlig period är . Den gränsen har till exempel tillämpats när det statliga pensionsavtalet bytte skepnad från PA-91 till PA 03 och likaså när PISA-förordningen växlade från det ena till det andra av de båda avtalen. Det är också en femårsperiod som är mitt förslag. För konstnärlig personal handlar avvecklingen av PISA-förord- ningen om en stor villkorsförändring genom att rätten till ålders- pension före upphör. Det talar för att fler än fem årgångar borde fortsätta att omfattas av förordningen.5 Å andra sidan är det angeläget att det nya pensionssystemet får genomslag . Problemen med nuvarande system är så pass besvärande att det behovet får anses väga tyngre. Till saken hör att det egentligen handlar om eftersom förändringarna föreslås börja gälla först . Det är inte heller givet att det för alla anställda är bättre med nuvarande villkor. Den frågan beror för den konstnär- liga personalen främst på i vad mån de tänkt sig utnyttja och skulle ha kunnat utnyttja sin låga pensionsålder enligt PISA-förord- ningen. Valfrihet är ett alternativ till att alla anställda som har högst kvar till pensionsåldern obligatoriskt ska bli kvar på nuvarande 5 Växlingen från förmånsbestämda till avgiftsbestämda pensioner har på ITP-området hanterats så att endast de allra yngsta åldersgrupperna, de som ännu inte börjat omfattas av den förmånsbestämda ålderspensionen, kom att få den nya avgiftsbestämda avdelning 1. På KFS-området (gäller för vissa kommunala företag) var det mer brådskande med växlingen, där drogs gränsen vid . Den statliga regleringen av pensionsvillkoren avvecklas De borde kanske kunna få välja att gå över på de nya bestämmelserna. Problemet med en sådan möjlighet är dels att den anställde ställs inför ett val som för många kan vara svårt att göra, dels att valprocessen blir en hantering ovanpå mycket annat nytt som ska fungera. Som framgår av förslaget ska tillämpningen av PISA-förord- ningen på dem som är födda senast ett visst år inte bara gälla dem som var anställda –2012 utan även dem som anställs därefter. Att ha olika villkor för dessa båda kategorier vore administrativt betungande och knappast heller önskvärt. Anställda som vid utgången av 2011 uppbär tillfällig sjukpension enligt PISA-förordningen föreslås fortsätta att omfattas av PISA- förordningen så länge utbetalningen pågår. Om den anställde sedan avgår med sjukpension fortsätter förordningen att gälla. För den anställde som blir frisk – den tillfälliga sjukpensionen upphör – och inte tillhör ovan nämnda födelseårgångar, upphör förordningen att gälla. I stället börjar det omförhandlade att gälla. Den intjänade statliga pensionsrätten enligt PISA-förordningen som beskrivs i kapitel 9 nedan ska i dessa fall beräknas per frisktid- punkten. Dessa förslag till övergångsbestämmelser för anställda som –2012 uppbär tillfällig sjukpension följer det som brukar gälla när ett avtalsområde byter pensionsavtal. 7.2.3PISA-förordningen fortsätter att gälla för nuvarande institutionschefer För institutionschefer är pensionsbestämmelserna i ningen en del av de villkor som gäller för den anställning som de har. När nu pensionsbestämmelserna ändras är det rimligt att pensionsvillkoren enligt förordningen ska fortsätta att gälla för de institutionschefer som villkoren gällt för . Som en del i pensionsbestämmelserna finns en möjlighet för arbetsgivaren att besluta om och betala en inkomstgaranti eller ett avgångsvederlag enligt förordningen (2003:55) om avgångsförmå- ner för vissa arbetstagare med statlig chefsanställning. När en institutionschef nyanställs efter 2011 bör pensions- förmånerna ingå som en del i de anställningsvillkor som han eller hon ska komma överens med institutionen om. Det bör gälla även om institutionschefen har mindre än kvar till pensionsåldern enligt PISA-förordningen. För dem som har kvar, Den statliga regleringen av pensionsvillkoren avvecklas nyanställda eller ej, ska det vara möjligt att kunna komma överens med arbetsgivaren om andra pensionsvillkor. En sådan överens- kommelse bör inte begränsas till att behöva träffas i anslutning –2012. En liknande möjlighet har funnits för de statliga chefer som var med om övergången från förordningen (1995:1038) om statliga chefspensioner m.m. till nämnda förordning om avgångsförmåner för vissa arbetstagare med statlig chefsanställning. Valet har i det fallet varit individens och gällt möjligheten att bli omfattad av de nya bestämmelserna. I PISA-förordningen finns förutom bestämmelser om ålders- pension bestämmelser om sjukpension och efterlevandepension. För dessa så kallade riskförmåner görs inga löpande avsättningar på individnivå under anställningstid. För en arbetsgivare som har utfäst en sådan förmån är det därför viktigt att försäkra sig mot risken att ett skadefall inträffar. Förenklat uttryckt finansierar riskförsäkringen skadefall som inträffar med de som betalas in . En fungerande försäkring av sjukpension och efterlevande- pension är en förutsättning för att avvecklingen av PISA-förord- ningen ska kunna börja 2012. Det skulle emellertid inte vara helt enkelt för Svensk Scenkonst och PTKs förhandlingsgrupp Svensk Scenkonst att vara klara med utformningen av riskförmånerna och därefter hinna upphandla en försäkringsgivare som är beredd att erbjuda försäkring av förmånerna . Att ersätta förordningens ålderspensionsbestämmelser med ett vidareutvecklat eller ett annat pensionsavtal kommer att vara en tillräckligt stor fråga för parterna att hinna bli överens om. För att underlätta övergången till kollektivavtalsreglerade förmåner har jag mot den här bakgrunden valt att föreslå att bestämmelserna om sjukpension och efterlevandepension ska fortsätta att gälla på som längst . Om parterna är klara med hur förmånerna ska vara utformade och försäkrade, bör det naturligtvis vara möjligt att låta PISA-förordningen upphöra att gälla i aktuella delar . Den statliga regleringen av pensionsvillkoren avvecklas Rätt till efterlevandepension finns inte bara efter den som avlider i tjänst utan även efter den som uppbär ålders- eller sjuk- pension enligt PISA-förordningen. För dem som inte längre omfattas av förordningen faller rätten till efterlevandepension emellertid bort när de avgår från sin anställning. Såvitt jag förstår kan varken de omställningsförmåner som föreslås i kapitel 8 eller de fribrev som föreslås i kapitel 9 eller AIP likställas med den ålderspension som grundar rätt till efterlevandepension i förordningen. Jag har övervägt att föreslå en koppling till en eller flera av dessa förmåner men inte funnit tillräckliga skäl för det. Rätten till efterlevandepension enligt PISA-förordningen ska endast bestå under som längst . Den efterlevandepension som därefter blir aktuell kommer sannolikt inte att kunna falla ut efter en pensionär. I den riskpremie som arbetsgivarna betalar till SPV ingår inte bara försäkring av sjukpension och efterlevandepension utan även en avgiftsbefrielseförsäkring. Som tidigare visats omfattar avgifts- befrielsen vid sjukpension såväl premierna till de förmåner som ingår i det statliga finansieringssystemet som pensionsavgifterna till den individuella ålderspensionen och den kompletterande ålderspensionen enligt PA 03. För teater-, dans- och musikinstitutionerna betyder det att de inte har någon avgiftsbefrielse för pensionsavgiften för AIP. Institutionerna måste alltså själva betala AIP-avgifterna för anställda och före detta anställda som uppbär sjukpension. Detta är inte hållbart för en liten arbetsgivare som till exempel en regional teater. Avgiftsbetalningen måste också säkras för den händelse en teater läggs ner. Jag har föreslagit att riskpremien till SPV även för scenkonst- institutionerna ska täcka pensionsavgiften för avgiftsbestämd ålderspension. Det har naturligtvis stor betydelse som riskpremien skulle fortsätta att betalas. Den personal som inte omfattas av PISA-förordningen kommer nämligen då inte att ha rätt till någon förmånsbestämd ålders- pension som arbetsgivaren behöver avgiftsbefrielse för. Det är AIP-avgiften som behöver avgiftsbefrielseförsäkras. Att scenkonstinstitutionerna inte har fått AIP-avgiften avgifts- befrielseförsäkrad redan från det att den infördes måste Den statliga regleringen av pensionsvillkoren avvecklas betraktas som ett förbiseende. Jag har föreslagit att den riskpremie som institutionerna betalar till SPV ska avse även pensionsavgiften för AIP. 8Omställningsersättning och efterlön för dansare och sångare Jag ska enligt utredningens direktiv lämna förslag på materiella förändringar i de delar av pensionsvillkoren som föreslås vara författ- ningsreglerade, för att göra dessa bättre anpassade till förhållandena på scenkonstområdet. Detta kan bland annat gälla frågor om pensions- åldrar, intjänandetider och krav på anställningstid för hel förmån. Mina förslag ska även kunna innebära att rätten till en viss förmån ersätts av rätten till en annan typ av förmån. I detta kapitel föreslår jag att den förmånsbestämda ålderspensionen före för dansare och sångare ersätts av andra förmåner i statlig regi. För övrig konstnärlig personal lämnar jag förslag i kapitel 11. Jag föreslår att dansare och sångare får rätt till omställnings- ersättning enligt en särskild förordning med nivån av ett ersättningsunderlag – samma som pensions- underlaget enligt PISA-förordningen – upp till 20 inkomstbas- belopp, varefter nivån femte och sänks till . Efter de fem åren utbetalas en ersättning kallad efterlön på av nämnda underlag upp till 7,5 inkomstbasbelopp fram till . För rätt till omställningsersättning och efterlön föreslår jag att det ska krävas en tjänstetid av som dansare eller sångare vid en institution som omfattas av förordningen. Avgång från en anställning som dansare eller sångare som berättigar till ersättning föreslås kunna ske för dansare tidigast då åldern och senast då åldern uppnås och för sångare tidigast då åldern och senast då åldern uppnås, om inte institutionen medger rätt till omställningsersättning och efterlön vid senare avgång. Omställningsersättning och efterlön för dansare och sångare anställningen inte påbörjats före 39 respektive krävs för rätt till ersättning att anställningen varat . Dansare och sångare som har rätt till hel omställningsersättning och efterlön föreslås kunna välja att i stället få en efterlön på av ersättningsunderlaget upp till 7,5 inkomstbasbelopp under hela ersättningsperioden. För rätt till sådan efterlön krävs att avgång från anställningen sker tidigast då åldern 41 respektive och senast då åldern 44 respektive uppnås, om inte institutionen medger rätt till efterlön vid senare avgång. Anställningen ska ha påbörjats före 41 respektive . Jag föreslår att dansare och sångare som har en tjänstetid av som dansare eller sångare ska få en halv omställnings- ersättning på under och därefter en halv efterlön på av underlaget upp till 7,5 inkomstbas- belopp vid de åldrar som föreslås för hel ersättning. Detsamma föreslår jag ska gälla för dansare eller sångare som vid tidigast 34 respektive är anställd med långtidskontrakt och har varit det och som har en tjänstetid av . Jag föreslår även att dansare som fortsätter att omfattas av PISA-förordningen efter 2011 ska kunna välja omställnings- ersättning och efterlön enligt den nya förordningen i stället för ålderspension före enligt PISA-förordningen. Efterlönenivån ska i det fallet vara utan någon begränsning för den som uppfyller villkoren för hel omställningsersättning och efterlön och för den som uppfyller villkoren för halv. En dansare eller sångare som är kvalificerad för omställnings- ersättning och efterlön och till följd av långtidskontrakt har rätt till fribrev för ålderspension före har att välja en av förmånerna. Båda kan inte uppbäras. Det speciella med pensioner för scenkonstnärer är att karriären inte alltid kan fortgå fram till dess att det är dags att ta ut den allmänna pensionen. Frågan har då varit hur det ska lösas och i vad mån lösningen kräver ett engagemang från staten. Omställningsersättning och efterlön för dansare och sångare 8.2.1Omställningsersättning i stället för pension Det är uppenbart att nuvarande tidiga ålderspensionering av dansare och sångare inte fungerar som den en gång var tänkt. Den som avgått med ålderspension kunde förr räkna med att få uppbära sin pension livsvarigt utan ytterligare arbetsinsats. Så var det när tjänstepensionen fyllde ut bortfallet av allmän pension och innan den allmänna pensionen reformerades till att beräknas på hela livets inkomst. Som det nu är krävs fortsatt arbete för att inte ålderspensionen ska sänkas vid . Att fortfarande kalla den förmån som dansare och sångare får långt före för ålderspension får därför anses vara vilseledande. Förslag har framförts om att återinföra en garanti från , liknande den som gällde . Det är enligt min uppfatt- ning inte rätt väg att gå. Redan mycket höga kostnader skulle bli ännu högre. Det har gjorts gällande att en garanti skulle kunna finansieras med inkomstsamordning av ålderspensionen före . Jag delar inte den bedömningen, den är inte trovärdig. En inkomst- samordning uppmuntrar inte till arbete och främjar därmed inte det nödvändiga intjänandet av ålderspension i det allmänna pensions- systemet. Lika uppenbart som det är att PISA-förordningens tidiga ålderspensioner åt dansare och sångare inte fungerar i dagens samhälle är det uppenbart att det finns fysiska och konstnärliga hinder för dem att utöva sina yrken till . Det tillhör emellertid en gången tid att gå i pension vid 41 eller och det rimmar illa med den arbetslinje och den livsinkomstprincip som sätter sin prägel på många av samhällets olika förmånssystem. I stället behöver dansare och sångare en möjlighet att vidareutveckla sin artistroll eller växla karriär. Fortsatt arbete måste vara syftet med de ersättningar som ska erbjudas dem. Jag har av dessa skäl föreslagit att nuvarande ålderspension före till dansare och sångare ska ersättas av en förmån kallad omställningsersättning. Den ska vara tillräckligt stor och utges tilläckligt länge för att det ska vara möjligt att utbilda sig och ställa om sig för en ny karriär eller kanske vidareutveckla sig inom sitt yrkesområde. Nivån på ersättningen har jag satt till och femte året av ett underlag som ska vara samma som det pensionsunderlag som tillämpas för ålderspensionen enligt PISA-förordningen. Omställningsersättning och efterlön för dansare och sångare 2009:50 inkomstbasbelopp saknar förmodligen praktisk – men inte principiell – betydelse. Omställningsersättningen ska utges oberoende av vilka andra inkomster som individen kan ha. För rätt till ersättning har jag föreslagit att det ska krävas som dansare eller sångare. För rätt till ersättning har jag dessutom föreslagit att en dansare ska avgå från sin anställning med omställningsersättning tidigast den månad han eller hon blir och senast den månad han eller hon blir . För sångare är motsvarande åldrar 48 respektive . Ett ytterligare krav ska vara att anställningen, på motsvarande sätt som , ska ha påbörjats för dansare senast vid och för sångare senast vid . Om det kravet inte är uppfyllt ska rätt till omställningsersättning ändå finnas om anställningen pågått . Då jag övervägt dessa åldrar har jag försökt beakta dels den enskildes intresse av att kunna påbörja sin omställning som passar denne bäst, dels arbetsgivarens intresse av att kunna upprätthålla den konstnärliga kvaliteten i verksamheten. Jag har också tänkt att arbetsgivaren i ett enskilt fall ska kunna medge en senare avgång med omställningsersättning. Att ersättningen börjar tas ut senare betyder ekonomiskt att kostnaden blir lägre, varför arbetsgivarens medgivande bör bli beroende av konstnärliga överväganden. Om kraven på tjänstetid och åldrar är uppfyllda ska hel omställningsersättning utges, ersättningen ska inte till sin storlek vara beroende av en tjänstetidsfaktor. – allt eller inget – kan man ha invändningar mot, men fördelen med enkla och tydliga krav överväger enligt min mening. Till saken hör också att den typ av finansiering av omställningsersättningen som jag föreslår i kapitel 10 fungerar för en sådan konstruktion. Dessutom har jag föreslagit att den dansare eller sångare som har en tjänstetid ska ha rätt till en halv omställnings- ersättning på av underlaget under om ålderskraven är uppfyllda. För att de sångare som har långtidskontrakt och slutar ska få någon slags motsvarighet till den rätt till fribrev för ålderspension före som de har enligt PISA-förordningen, har jag föreslagit att rätt till halv omställningsersättning ska kunna finnas för sångare med långtidskontrakt som uppnått 43 men inte . Att i sådana fall medge rätt till hel omställningsersätt- ning för den som har en tjänstetid på minst 16 anser jag däremot Omställningsersättning och efterlön för dansare och sångare inte vara befogat. Ett fribrev för ålderspension före hade i motsvarande situation varit reducerat med hänsyn till att 4–hade återstått till pensionsåldern . Jag har föreslagit att motsvarande regler som de nu nämnda ska gälla för dansare, väl medveten om att bestämmelserna om långtidskontrakt inte gäller dansare. Tanken med det är att förordningen om omställningsförmåner inte ska behöva ändras om långtidskontrakten blir aktuella även för dansare. Det har från flera håll framhållits att en förutsättning för att en karriärväxling ska lyckas är att individen får vägledning och stöd och det med utgångspunkt i den speciella situation som dessa yrkesgrupper då befinner sig i. Jag delar den uppfattningen och föreslår därför i kapitel 11 att parterna på scenkonstens område sätter av särskilda medel för det ändamålet. Hur de medlen ska användas överlåter jag till parterna att fundera på. Det ingår inte i mitt uppdrag att utforma det stöd och den vägledning som bör komma dansare och sångare till del . Vad händer när de fem åren med omställningsersättning har löpt ut? Om det fungerar som det är tänkt ska dansaren eller sångaren börja på en helt eller delvis ny yrkesbana med en lön som han eller hon kan försörja sig på och som genererar fortsatta avsättningar till det allmänna pensionssystemet. Många kommer att lyckas med detta men andra kommer att ha svårt att få annat än ströjobb eller dåligt betalda jobb. Hur det än blir med den saken bör förutsätt- ningarna ha förbättrats med omställningsersättningen. Tanken med förslaget till fortsatt utbetalning i form av efterlön är att många kommer att behöva en förmån som komplement till sin arbets- inkomst för att inte råka ut för en alltför stor standardsänkning när karriären som dansare eller sångare är över. Förmånen får emeller- tid inte vara så stor att den motverkar arbetslinjen.