sou · GWB358d4 · 2009-01-01 00:00:00 — Att befogenheten inte gäller skatteavdrag beror på att utländska utbetalare av ersättning för arbete inte ska göra skatteavdrag (prop. 1996/97:100, s. 568). Det bör nämnas att utländska utbetalare inte uttryckligen är undantagna från skyldigheten att göra skattavdrag. Enligt gällande praxis ska dock en utländsk utbetalare utan fast driftställe i inte göra skatteavdrag från ersättning för arbete som ska beskattas här (handledning för skattebetalning 2008, s. 237). Det är inte bara arbetsgivare som är avgiftsskyldiga enligt socialavgiftslagen utan avgiftsskyldigheten omfattar alla som betalar ut avgiftspliktig ersättning, dvs. alla som betalar ut lön, arvoden, förmåner och andra ersättningar för arbete. Termen arbetsgivare, som används i 10 kap. 12 SBL, byts därför ut mot ordalydelsen den som är skyldig att betala arbetsgivaravgifter. Viss verksamhet för sig Enligt paragrafen får , om det finns särskilda skäl, besluta att viss verksamhet ska redovisas för sig. Paragrafen ersätter 10 kap. 28 § SBL, som bara ändrats en gång, nämligen i samband med att ersatte och de tio skatte- myndigheterna (prop. 1996/97:100, s. 575 och prop. 2002/03:99). I förarbetena till skattebetalningslagen framhölls att kontroll- skäl kan motivera att viss verksamhet redovisas separat. Där påpekades också att när beslutat att en delägare i ett enkelt bolag eller ett partrederi ska ansvara för redovisningen och betalningen av den skatt som hänför sig till verksamheten kan verket även besluta att verksamhetens ska redovisas för sig och inte tillsammans med annan verksamhet som delägaren bedriver (prop. 1996/97:100, s. 575). Innehållet i 10 kap. 37 § SBL slopas I 10 kap. 37 § SBL, som aldrig ändrats, finns en särskild bestäm- melse om redovisningsskyldighet vid avveckling (prop. 1996/97:100, s. 578). Den fördes över dit från mervärdesskatte- lagen när skattekontosystemet infördes. var inte alla mervärdeskatteskyldiga redovisningsskyldiga utan redovisnings- skyldighet uppkom först när den skattepliktiga omsättningen för kalenderår översteg . I förarbetena till bestämmelsen om redovisningsskyldighet vid avveckling uttalade departements- chefen att när en verksamhet upphör kan den skattskyldige ha utestående fordringar och skulder, som han eller hon avser att driva in respektive reglera. Enligt allmänna regler är den skattskyldige dock inte redovisningsskyldig om omsätt- ningen understiger . Departementschefen påpekade att i och för sig kunde förlänga den sista redovisnings- perioden men enligt hans mening fanns det ett värde med att uttryckligen föreskriva att den som varit redovisningsskyldig för viss verksamhet ska fortsätta att vara det så länge verksamheten inte helt har avvecklats (prop. 1973:163, s. 73). I samband med reformering av mervärdesskatten slopades begreppet redovisningsskyldig som självständigt begrepp och i fortsättningen skulle i princip samtliga skattskyldiga vara redovisningsskyldiga (prop. 1989/90:111, s. 132–135). Det finns inte längre någon nedre gräns för redovisningsskyldigheten. Eftersom den tidigare års- omsättningsgränsen var det direkta skälet till att aktuell bestämmelse om redovisningsskyldighet vid avveckling infördes är det motiverat att nu slopa bestämmelsen. Den här lagen innehåller alltså ingen motsvarighet till 10 kap. 37 § SBL. Däremot sägs i 7 kap. 6 § andra stycket att om den som inte längre bedriver näringsverksamhet begär att få bli avregistrerad, får SOU 2009:58 Författningskommentar – skatteförfarandelagen besluta registreringen ska bestå till dess att avvecklingen av verksamheten har slutförts. Här anges syftet med en skalbolagsdeklaration, nämligen att ge underlag för beslut om vilka villkor som ska gälla för att undantag från skalbolagsbeskattning ska göras. Innehållet kommer till viss del från 10 kap. 8 a § SBL, som infördes (prop. 2001/02:165, s. 62–66 och 75). Den paragrafen ändrades 2003 i samband med att skalbolagsbeskattning infördes för andelar som avyttras av juridiska personer (prop. 2002/03:96, s. 188). Om en juridisk person avyttrar en delägarrätt som hänför sig till ett skalbolag, ska enligt 25 a kap. 9 § IL ersättningen tas upp som kapitalvinst. Enligt 49 a kap. 11 § IL ska en fysisk person som avyttrar en andel i ett skalbolag ta upp eventuell kapitalvinst som överskott av passiv näringsverksamhet. I 25 a kap. 11 § IL respektive 49 a kap. 13 § IL sägs att nyss- nämnda bestämmelser om skalbolagsbeskattning inte ska tillämpas om skalbolaget redovisar bolagets över- eller underskott i en sådan skalbolagsdeklaration som avses 10 kap. 8 a § SBL. Ett särskilt bokslut ska ligga till grund för inkomstberäkningen. Dessutom krävs att det avyttrade företaget, om begär det, ställer säkerhet för slutlig skatt. Om säkerhet inte begärs blir säljaren enligt 12 kap. 8 c § SBL subsidiärt ansvarig för skalbolagets slutliga skatt. Bestämmelser om beslut om undantag från skalbolags- beskattning finns i 58 kap. I 59 kap. finns bestämmelser om ansvar för skatt för den som har avyttrat ett skalbolag. Paragrafen är i stället för 10 kap. 8 a § SBL, som infördes (prop. 2001/02:165, s. 62–66 och 75). Bestämmelsen ändrades 2003 i samband med att skalbolagsbeskattning infördes för andelar som avyttras av juridiska personer (prop. 2002/03:96, s. 188). Om något av undantagen i 25 a kap. 11 § eller 49 a kap. 13 § IL ska tillämpas, ska skalbolaget enligt 10 kap. 8 a § SBL lämna en skalbolagsdeklaration. I nämnda paragrafer i inkomstskattelagen sägs att en av förutsättningarna för undantag från skalbolags- beskattning är att det avyttrade företaget redovisar företagets över- eller underskott i en sådan skalbolagsdeklaration som avses 10 kap. 8 a § SBL. Här blir det närmast rundgång i regelverket. Som förutsättning för undantagen från skalbolagsbeskattning gäller att skalbolags- deklaration lämnas. Om undantagen ska tillämpas, vilket enligt förutsättningarna i inkomstskattelagen bara är aktuellt om skal- bolagsdeklaration lämnats, ska skalbolagsdeklaration dessutom lämnas enligt 10 kap. 8 a § SBL. Denna rundgång är förvirrande och bör brytas genom att bestämmelser om skalbolagsdeklaration uteslutande ges här. Inkomstskattelagen ska alltså inte längre ange lämnandet av skalbolagsdeklaration som en av förutsättningarna för undantag från skalbolagsbeskattning. En annan sak är att ett avyttrat företag som vill att undantag ska göras måste ge in en skalbolags- deklaration för att ska kunna bestämma villkoren för undantaget. I dagens bestämmelse sägs att skalbolagsdeklaration ska lämnas om något av undantagen från skalbolagsbeskattning ska tillämpas. Här sägs i stället att om ett avyttrat företag eller, i fråga om handelsbolag, delägaren i ett sådant bolag vill att något av undantagen ska tillämpas på en avyttring ska de lämna skalbolags- deklaration. Med en sådan lydelse framgår det tydligare att det är företaget eller delägaren som bestämmer om en skalbolagsdeklara- tion ska ges in. I praktiken handlar det om att yrka att undantaget ska tillämpas och att ska bestämma villkoren för undantaget. Om en delägare i ett handelsbolag vill ge in en skalbolags- deklaration, ska handelsbolaget enligt 10 kap. 8 a § andra stycket SBL till delägaren lämna sådana uppgifter som avses i 3 kap. 18 § LSK och som behövs för skalbolagsdeklarationen. Den bestämmelsen i LSK ersätts i förevarande lag av 33 kap. 4 §. Någon hänvisning dit är dock inte nödvändig utan här är det tillräckligt att säga att handelsbolaget ska lämna de uppgifter till delägaren som behövs för skalbolagsdeklarationen. Bestämmelser om det särskilda bokslutet ges i 25 a kap. 11 § andra stycket och 49 kap. 13 § andra stycket IL men flyttas nu hit. Skälet är att regelverket blir tydligare om reglerna om deklaration och bokslut ges sammanhållet på ett ställe. SOU 2009:58 Författningskommentar – skatteförfarandelagen I paragrafen sägs vilka uppgifter en skalbolagsdeklaration ska innehålla. Det görs i 10 kap. 8 c § SBL (prop. 2001/02:165, s. 62–66 och 75). Bestämmelsen ändrades 2003 i samband med att skalbolagsbeskattning infördes för andelar som avyttras av juridiska personer (prop. 2002/03:96, s. 188). Den nuvarande lydelsen är då det beslutades att fysiska personer endast skulle behöva ställa säkerhet för undantag från skalbolagsbeskattning om begär det (prop. 2008/09:40, s. 25, 26 och 44). Punkten 1 motsvarar innehållet i 10 kap. 8 c § andra strecksatsen SBL. Enligt punkten 2 ska deklarationen innehålla uppgift om det avyttrade företagets över- eller underskott enligt det särskilda bokslutet. Att över- eller underskottet ska tas upp deklarationen framgår av 25 a kap. 11 § och 49 a kap. 13 § IL. I 10 kap. 8 c § andra strecksatsen SBL görs en hänvisning till 3 kap. 5 § LSK. Någon motsvarighet till den bestämmelsen i LSK finns inte i den här lagen. Skälen härför redovisas i kommentaren till 31 kap. 3 §. Där och i 31 kap. 2 § 2 regleras vilka uppgifter den som redovisar inkomst av näringsverksamhet ska deklarera. I stället för att hänvisa dit ges i punkterna 3 och 4 självständiga bestämmelser om vilka uppgifter som ska finnas i deklarationen. Innehållet motsvarar i princip innehållet i 31 kap. 2 § 2 och 3 §. Ordalydelsen har dock anpassats till att det här handlar om att beräkna resultat enligt ett särskilt bokslut. Paragrafen säger när en skalbolagsdeklaration ska lämnas. sägs det i 10 kap. 8 b § SBL, som behållit sin ursprungliga lydelse (prop. 2001/02:165, s. 62–66 och 75). Av bestämmelsen framgår att syftet med en preliminär deklaration är att den ska utgöra underlag för att bestämma preliminär skatt. I de situationer som avses i 2–4 §§ är den skattskyldige tvungen att lämna en preliminär deklaration. Den skattskyldige kan även i andra fall lämna en sådan deklaration för att åstadkomma en justering av den preliminära skatten. Att en preliminär deklaration kan lämnas även om någon skyldighet inte föreligger följer av ändamålet med en sådan deklaration. En uttrycklig bestämmelse om detta fyller ingen funktion. Vi föreslår därför inte någon motsvarighet till 10 kap. 2 § SBL. I skattebetalningslagen och LSK används begreppet själv- deklaration för deklarationer i vilka den skattskyldige lämnar uppgifter om sina egna förhållanden. I den nya lagen talar vi i stället om deklarationsskyldighet för inkomst och att deklarera inkomst. Beteckningen preliminär självdeklaration för här aktuella deklaration bör därför inte behållas. Deklarationen bör i stället benämnas preliminär deklaration. Skyldighet att lämna preliminär deklaration Preliminär deklaration vid ansökan om godkännande för F-skatt Av paragrafen framgår att en preliminär deklaration ska lämnas när ansökan om godkännande för F-skatt görs. Det framgår av 10 kap. 1 § 1 och 6 § första stycket SBL som är oförändrade sedan skattebetalningslagen kom till (prop. 1996/97:100, s. 565 och 566). Preliminär deklaration inför beskattningsåret Bestämmelser om skyldighet att lämna preliminär deklaration för den som är godkänd för F-skatt eller har särskild A-skatt finns i denna och följande paragraf. aktuella paragraf ersätter 10 kap. 1 § 2 och 6 § andra stycket SBL i den del dessa bestämmelser avser skyldighet att lämna deklaration inför inkomståret. Paragraferna har behållit sina ursprungliga lydelser enligt skattebetalningslagen (prop. 1996/97:100, s. 404, 405, 565 och 566). Preliminär skatt ska i fortsättningen betalas för beskattningsår, se avsnitt 5.2.5. I konsekvens härmed reglerar förevarande bestäm- melse skyldigheten att lämna deklaration inför beskattningsåret. Syftet med bestämmelsen är att deklaration ska lämnas när en debitering beräknad enligt schablon skulle ge en alltför låg preliminär skatt. Genom att den skattskyldige ska lämna deklara- tion kan debiteringen i stället göras enligt preliminär taxering. SOU 2009:58 Författningskommentar – skatteförfarandelagen Bestämmelsen innebär att deklaration ska lämnas året före beskattningsåret om den slutliga skatten för beskattningsåret beräknas överstiga motsvarande skatt för det senast deklarerade beskattningsåret. Skyldigheten föreligger dock bara om skillnaden är betydande med hänsyn till den skattskyldiges förhållanden. Bedömningen av när så är fallet bör göras efter samma utgångspunkter som gäller enligt skattebetalningslagen. Som riktlinje för bedömningen bör gälla att skillnaden ska vara , dock lägst ett prisbasbelopp (prop. 1996/97:100, s. 565). Bakgrunden till valet av tidpunkten då deklaration senast ska ha kommit in, en månad före beskattningsårets ingång, är att det ska vara möjligt för att beakta deklarationen när beslut om debitering av preliminär skatt fattas. Preliminär deklaration under beskattningsåret Paragrafen ersätter 10 kap. 3 och 4 §§ och 6 § tredje stycket SBL samt delar av 10 kap. 1 § 2 och 6 § andra stycket SBL. Dessa paragrafer har inte ändrats sedan skattebetalningslagen infördes (prop. 1996/97:100, s. 404, 405, 565 och 566). Här regleras skyldigheten att lämna deklaration efter det att den preliminära skatten har debiterats. Bestämmelserna gäller oberoende av om debiteringen har skett enligt en preliminär taxering eller enligt schablon. Skyldigheten uppkommer enligt första stycket när den skattskyldige kan anta att den slutliga skatten för beskattningsåret kommer att överstiga den debiterade prelimi- nära skatten . Dessutom krävs, på motsvarande sätt som enligt 3 §, att skillnaden mellan den slutliga skatten och den debiterade preliminära skatten är betydande med hänsyn till den skattskyldiges förhållanden. Kännedom om att inkomsterna kommer att öka kan den skattskyldige t.ex. få när delårsrapport har upprättats eller när en prognos har tagits fram. Den skattskyldige behöver däremot inte ta fram något särskilt prognosunderlag enbart för att bedöma om han är skyldig att lämna deklaration (prop. 1996/97:100, s. 404). Av andra stycket framgår att deklarationen ska ha kommit in till . Det innebär att deklaration ska ha kommit in dagar från det att skyldigheten uppkom. Skyldigheten att lämna deklaration på grund av förändringar som har skett efter debiteringsbeslutet gäller av praktiska skäl inte när mindre än återstår av beskattningsåret. Vad ska en preliminär deklaration innehålla? Paragrafen reglerar en preliminär deklarations innehåll. Den ersätter 10 kap. 7 § SBL som endast har ändrats när förmögenhets- skatten avskaffades (prop. 1996/97:100, s. 566 och prop. 2007/08:26, s. 62). En preliminär deklaration ska ligga till grund för bestämmande av preliminär skatt. Den ska således innehålla de uppgifter som behövs för att bestämma den preliminära skatten. Främst innebär det att deklarationen ska innehålla uppgifter om beräknade inkomster och utgifter. Mer detaljerade föreskrifter om innehållet får meddelas i form av verkställighetsföreskrifter. Av 38 kap. 1 § framgår att en preliminär deklaration ska lämnas enligt ett fastställt formulär. 29 kap. Deklarationsskyldighet för inkomst I paragrafen definieras innebörden av deklarationsskyldigheten. Med deklarationsskyldighet för inkomst avses skyldigheten att lämna eller godkänna de uppgifter som behövs för att bl.a. ska kunna bestämma underlag för att ta ut skatt enligt inkomstskattelagen. Nuvarande reglering av deklarationsskyldigheten är uppbyggd kring självdeklarationen och uppgifter som ska lämnas i denna. Regleringen ger inte längre en helt korrekt bild av förfarandet. För många löntagare och pensionärer består deklarationsskyldigheten i praktiken av en skyldighet att kontrollera att de kontrolluppgifter och andra uppgifter som har fått in från bl.a. arbets- givare och som förtryckts på deklarationsblanketten är korrekta och fullständiga. Om så är fallet ska den deklarationsskyldige inte lämna några uppgifter, utan godkänna de uppgifter som Skatte- verket redan har tillgång till. För många deklarationsskyldiga har med andra ord tyngdpunkten i deklarationsskyldigheten förskjutits från aktivt uppgiftslämnande till godkännande av uppgifter som andra lämnat till . lämnar andra juridiska personer än dödsbon fortfarande själva samtliga uppgifter i självdeklarationen. Den definition av deklarationsskyldigheten som föreslås här rymmer deklarationsskyldighetens varierande innebörd. Paragrafen har ingen direkt motsvarighet i LSK, men uppräkningen i punkterna 1, 2 och 4 motsvarar 1 kap. 2 § LSK. Den paragrafen har inte ändrats sedan lagen trädde i kraft (prop. 2001/02:25, s. 152 och 153). Hänvisningen i nuvarande 1 kap. 2 § 1 och 2 LSK till uppgifter som lämnas till ledning för taxering enligt taxeringslagen ersätts dock med en bestämmelse om att uppgifter som behövs för att ska kunna bestämma underlag för att ta ut skatt eller avgift enligt inkomstskattelagen och övriga i 1 kap. 1 § första stycket TL angivna lagar ska deklareras. Dessa lagtekniska åtgärder innebär inga ändringar i sak. Förfarandet i taxeringslagen och LSK gäller emellertid i vissa fall även för mervärdesskatt (10 kap. 31 § SBL och 1 kap. 1 § fjärde stycket TL). Det innebär att uppgifter om mervärdesskatt i dessa fall lämnas i självdeklaration. I fortsättningen ska mervärdesskatt alltid redovisas i skattedeklaration enligt bestämmelserna i 26 kap. Deklarationsskyldigheten för inkomst omfattar därför inte uppgifter som behövs för att fastsälla mervärdesskatt. Punkten 3, som är ny, gäller uppgifter som behövs för att bestämma skattereduktion. Av 30 kap. 29 § följer att uppgifter om underlag för skattereduktion för hushållsarbete ska deklareras. Nämnas kan att det av 55 kap. 6 § framgår att i ett beslut om slutlig skatt ska utöver de skattereduktioner som ska göras enligt inkomstskattelagen göra de skattereduktioner som enligt andra lagar gäller för beskattningsåret. Av paragrafen framgår att ska underrätta fysiska personer och dödsbon som kan antas vara deklarationsskyldiga om de kontrolluppgifter och övriga uppgifter som kommit in som underlag för beslut om slutlig skatt. Paragrafen ersätter 4 kap. 2 § första stycket LSK som i sak är oförändrad sedan lagen trädde i kraft (prop. 2001/02:25, s. 171 och 172 samt 2003/04:64, s. 28). Enligt den bestämmelsen ska under- rättelsen fullgöras genom att en blankett för allmän självdeklaration med förtryckta uppgifter sänds ut. Formuleringen för tankarna till utskick av blanketter i pappersform. Med hänsyn till att formerna för kommunikation mellan och de deklarations- skyldiga till följd av den tekniska utvecklingen med största säkerhet kommer att förändras framöver, bör en teknikneutral reglering eftersträvas. Här sägs därför inte något om i vilken form underrättelsen ska ske. Det regleras lämpligen i verkställighets- föreskrifter. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 3.4. I paragrafen regleras förutsättningarna för att godkänna respektive lämna uppgifter. Uppgifter som den skattskyldige har fått under- rättelse om enligt 2 § och som är korrekta ska godkännas. Andra uppgifter ska den skattskyldige själv lämna till . Uppgifter som har lämnat underrättelse om, men som är felaktiga ska alltså inte godkännas. I sådana fall måste den deklarationsskyldige lämna de korrekta uppgifterna. Detsamma gäller uppgifter som saknas i underrättelse. Andra juridiska personer än dödsbon omfattas inte av 2 § och får inte någon underrättelse. De måste därför alltid själva lämna samtliga uppgifter på samma vis som gäller enligt dagens regler. Bestämmelsen saknar direkt motsvarighet i nuvarande lag, men ersätter 3 kap. 3 § LSK. Den bestämmelsen har behållit sin ursprungliga lydelse (prop. 2001/02:25, s. 164). Vem är deklarationsskyldig för inkomst? Av paragrafen framgår kapitlets innehåll. Paragrafen anger i vilka fall en fysisk person är deklarationsskyldig. Motsvarande framgår av 2 kap. 2 § LSK (prop. 2001/02:25 s. 156 och 157). Paragrafen fick sin nuvarande lydelse 2007 i samband med att en uppgiftsskyldighet för vissa interna andelsöverlåtelser infördes, förmögenhetsskatten avskaffades och den kommunala fastighetsavgiften infördes (prop. 2007/08:19, s. 33, prop. 2007/08:26, s. 64 och prop. 2007/08:27, s. 145). har den ändrats 2005 då hänvisningarna i punkten 2 justerades på grund av ändringar i inkomstskattelagen (prop. 2005/06:40, s. 97), när punkten 7 infördes (prop. 2002/03:96, s. 190 och 191 och prop. 2001/02:165, s. 76), när grundavdraget höjdes till av prisbasbeloppet (bet. 2002/03:FiU1) och när undantaget från skyldigheten att lämna självdeklaration i 2 kap. 6 § LSK upphörde att gälla (prop. 2001/02:119, s. 67). Bestämmelsen i 2 kap. 2 § 7 LSK om deklarationsskyldighet vid vissa andelsavyttringar ges som övergångsbestämmelse. Av paragrafen framgår att ett dödsbos deklarationsskyldighet för dödsåret ska bedömas efter vad som skulle ha gällt för den avlidne. Bestämmelserna om deklarationsskyldighet i 2 § som gäller för fysiska personer ska alltså tillämpas. I 2 kap. 5 § LSK finns en likadan bestämmelse som har behållit sin ursprungliga lydelse (prop. 2001/02:25, s. 159 och 160). I paragrafen finns bestämmelser om ett dödsbos deklarations- skyldighet för år efter dödsåret. Paragrafen ersätter 2 kap. 4 § LSK (prop. 2001/02:25, s. 158). Sin nuvarande lydelse fick den bestämmelsen 2007 i samband med att en uppgiftsskyldighet för vissa interna andelsöverlåtelser infördes, förmögenhetsskatten avskaffades och den kommunala fastighetsavgiften infördes (prop. 2007/08:19, s. 33, prop. 2007/08:26, s. 64 och prop. 2007/08:27, s. 145). är paragrafen ändrad 2003 då punkten 4 infördes (prop. 2002/03:96, s. 191 och 2001/02:165, s. 76) och i samband med att undantaget från skyldigheten att lämna självdeklaration i 2 kap. 6 § LSK upphörde att gälla (prop. 2001/02:119, s. 67). Bestämmelsen i 2 kap. 4 § 4 LSK om deklarationsskyldighet vid vissa andelsavyttringar ges som övergångsbestämmelse. Deklarationsskyldighet för andra juridiska personer än dödsbon Paragrafen reglerar deklarationsskyldigheten för andra juridiska personer än dödsbon. Den ersätter 2 kap. 7 § LSK (prop. 2001/02:25, s. 159 och 160 samt prop. 2001/02:42, s. 35). 2 kap. 7 § LSK fick sin nuvarande lydelse 2007 i samband med att förmögen- hetsskatten avskaffades och den kommunala fastighetsavgiften infördes (prop. 2007/08:26, s. 64 och prop. 2007/08:27, s. 145). I punkten 3 undantas inte längre europeiska ekonomiska intressegrupperingar. Orsaken är att det av 3 kap. 5 § framgår att vad som sägs om handelsbolag även gäller europeiska ekonomiska intressegrupperingar. Bestämmelsen i 2 kap. 7 § 7 LSK enligt vilken ombud för generalrepresentation ska deklarera för skadeförsäkringsföretag får ingen motsvarighet här. Skadeförsäkringsföretagens deklarations- skyldighet bedöms enligt punkten 3. De är alltså deklarations- skyldiga om intäkterna som ska tas upp har uppgått till . Ombudet för generalrepresentationen ska även fortsättningsvis fullgöra skadeförsäkringsföretagens deklarations- skyldighet. Det följer redan av 5 kap. 2 § och sägs därför inte särskilt här. Se kommentaren till den paragrafen. Vid bedömningen av om en person är deklarationsskyldig ska enligt första stycket hänsyn inte tas till intäkt som är skattefri eller som den fysiska personen inte är skattskyldig för enligt inkomst- skattelagen. Bestämmelsen har betydelse bl.a. för stiftelser och ideella föreningar som är undantagna från skattskyldighet. Intäkter som är skattefria enligt bestämmelserna i 7 kap. IL ska enligt denna bestämmelse inte beaktas när deklarationsskyldigheten bedöms. Ett annat exempel på paragrafens tillämpningsområde är intäkter som beskattas enligt SINK. Fysiska personer som är begränsat skattskyldiga och som har intäkter om är i princip deklarationsskyldiga enligt 2 § 4. Om intäkterna beskattas enligt SINK är den fysiska personen dock inte skattskyldig för intäkterna enligt inkomstskattelagen. Sådana intäkter ska enligt förevarande paragraf inte beaktas när deklarationsskyldigheten bedöms. Av andra stycket framgår att inkomst som enligt skatteavtal helt eller delvis ska undantas från beskattning i inte omfattas av bestämmelserna i första stycket. Sådan inkomst ska alltså beaktas när deklarationsskyldigheten bedöms.