sou · GXB370 · 2009-08-06 00:00:00 — grovt sexuellt övergrepp mot barn enligt 6 kap. 6 § andra stycket , grovt utnyttjande av barn för sexuell posering enligt 6 kap. 8 § tredje stycket , grovt koppleri enligt 6 kap. 12 § tredje stycket , grov utpressning enligt 9 kap. 4 § andra stycket , grovt barnpornografibrott enligt 16 kap. 10 a § fjärde stycket , grovt övergrepp i rättssak enligt 17 kap. 10 § andra stycket , grovt narkotikabrott enligt 3 § narkotikastrafflagen (1968:64), och grov narkotikasmuggling enligt 6 § tredje stycket lagen (2000:1225) om straff för smuggling. Uppräkningen i bestämmelsen är uttömmande. Hemlig rumsavlyssning får också användas vid försök, förberedelse eller stämpling till brott som har ett straffminimum fängelse eller något av det uppräknade brotten, om sådan gärning är belagd med straff och det med hänsyn till omständigheterna kan antas att gärningens straffvärde överstiger fängelse . Beträffande de osjälvständiga brottsformerna framhöll regeringen det var angeläget att de brottsbekämpande myndigheterna på ett tidigt stadium hade möjlighet att ingripa mot allvarlig brottslighet (prop. 2005/06:178 s. 55). Vid Lagrådets behandling av förslaget till hemlig rumsavlyssning klargjordes att det var regeringens uppfattning att det är det osjälvständiga brottets straffvärde (och inte straffvärdet för det fullbordade brottet) som ska ligga till grund för bedömningen (prop. 2005/06:178 s. 199). Vid remissbehandlingen uppmärksammades att vid förberedelse och stämpling till brott får, enligt 23 kap. 2 § tredje stycket , högre straff än fängelse bestämmas endast om fängelse eller däröver är kan följa på det fullbordade brottet. Detta torde innebära att det endast i undantagsfall skulle bli möjligt att använda sig av hemlig rumsavlyssning vid förberedelse eller stämpling till brott. Regeringen ansåg dock inte att det fanns tillräckligt starka skäl att utvidga tillämpningsområdet för hemlig rumsavlyssning ytterligare (prop. 2005/06:178: s. 55). Av regleringen i 2 § följer att hemlig rumsavlyssning endast får användas i förundersökning om ett visst brott. Hemlig rumsavlyssning får alltså inte användas i syfte att förhindra att brott begås eller som en polisiär spaningsmetod utan endast för att utreda brott. Misstankegraden och kravet på att åtgärden ska vara av synnerlig vikt samt proportionalitetsprincipen Enligt 3 § krävs skälig misstänkte för att hemlig rumsavlyssnig ska kunna användas. I samma bestämmelse föreskrivs vidare att åtgärden ska vara av synnerlig vikt för utredningen och att skälen för åtgärden måste uppväga det intrång eller men i övrigt som den innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse för att hemlig rumsavlyssning ska få användas. I propositionen (prop. 2005/06:178 s. 57) hänvisade regeringen till vad som anförts i tidigare lagstiftningsarbete (prop. 1988/89:124 s. 44 f.) rörande begreppet synnerlig vikt för utredningen och menade att vad som därvid anförts alltjämt torde äga giltighet och citerade följande avsnitt. Uttrycket synnerlig vikt för utredningen behöver inte nödvändigtvis avse att avlyssningen skall ge avgörande bevisning som kan leda till fällande dom. I de flesta fall har telefonavlyssning en indirekt verkan: den bidrar till att kartlägga kontaktvägar och förehavanden, ger uppslag till vidare spaning och bildar underlag för andra åtgärder. En annan, främst i fall enligt lag förekommande verkan är att avlyssningen kan föra en på olika sätt uppkommen misstanke till nolläget, dvs. rentvå den misstänkte. Synnerlig vikt för utredningen inrymmer ett kvalitetskrav beträffande de upplysningar som avlyssningen kan ge. Dessa får sålunda inte inskränka sig till obetydliga detaljer, som man kan både ha och mista. Uttrycket innefattar emellertid därutöver ett krav på att utredningsläget gör avlyssningen nödvändig. Vad som kan vinnas genom åtgärden får i princip inte vara åtkomligt med andra, mindre ingripande metoder. En slentrianmässig bedömning får inte förekomma i fråga om vare sig utredningsläget eller de andra förutsättningarna som gäller för tvångsmedlet. En granskning av utredningsmöjligheterna i det enskilda fallet måste alltid verkställas. Granskningen måste mynna ut i bedömningen att utredningen i princip inte kan föras framåt med andra medel och att det finns skäl att räkna med att avlyssningen ensam eller i förening med andra åtgärder verkligen kan få effekt. I och för sig behöver något absolut hinder inte föreligga mot att få fram information på andra vägar. Det krävs dock att hindret är sådant att det inte skäligen kan begäras att man skall avstå från teleavlyssning. Kan personlig övervakning (skuggning) eller andra åtgärder användas som alternativ, bör det ändå vara tillåtet med teleavlyssning, om alternativen skulle kräva en orimligt hög personalinsats eller vara förenade med avsevärd risk att den pågående utredningen avslöjas för . Utgångspunkten bör dock vara att i första hand pröva andra metoder. Även i lagrådsremissen Hemlig avlyssning m.m. föreslog regeringen att rekvisitet synnerlig vikt för utredningen skulle användas i bestämmelserna om hemlig rumsavlyssning. I sitt yttrande över remissen kritiserade Lagrådet valet av detta rekvisit. Lagrådet ansåg att det borde ställas högre krav på detta tvångsmedels betydelse för en brottsutredning än vid de andra tvångsmedlen, eftersom hemlig rumsavlyssning innebär ett mera långtgående integritetsintrång än andra hemliga tvångsmedel. Lagrådet såg också problem i att använda samma rekvisit för hemlig rumsavlyssning som för andra, mindre ingripande, hemliga tvångsmedel. Regeringen uttalade emellertid i propositionen att man ansåg det naturligt att ha samma kriterium för användningen av hemlig rumsavlyssning som för andra hemliga tvångsmedel. Regeringen såg inte heller att detta kriterium skulle kunna ge upphov till sådana problem som Lagrådet befarade vid behandlingen av den tidigare lagrådsremissen (prop. 2005/06:178 s. 58). Att proportionalitetsprincipen gäller vid hemlig rumsavlyssning framgår uttryckligen av 3 §. I bestämmelsen det föreskrivs att åtgärden endast får tillgripas som skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Tvångsåtgärden ska alltså i fråga om art, styrka, räckvidd och varaktighet stå i rimlig proportion till vad som står att vinna med åtgärden. Bestämmelsen innebär en skyldighet för rätten att, såsom vid prövningen av frågor om andra tvångsmedel, alltid beakta proportionalitetsprincipen när den prövar en begäran om hemlig rumsavlyssning. Den får betydelse också för hur ett tillstånd ska utformas och vilka villkor som ska förenas med det. Den får särskild betydelse vid rättens prövning i fråga om den plats som begärs avlyssnad och vilket slags intrång som är nödvändigt för att genomföra åtgärden. Det kan föranleda rätten att i ett och samma ärende om hemlig rumsavlyssning avslå en ansökan om att avlyssna en bostad men ge tillstånd till att avlyssna ett möte mellan samma personer utomhus eller på en restaurang. Ett annat exempel kan vara att ett tillstånd till rumsavlyssning av en bostad förenas med ett särskilt villkor om att endast ett visst på förhand känt möte i bostaden får avlyssnas. Principen gäller under hela verkställigheten och ska alltså, även sedan tillstånd getts, beaktas självmant av polis och åklagare. Man kan alltså tänka sig en situation när integritetsintrånget under verkställigheten blir så stort att rumsavlyssningen måste avbrytas, trots att åtgärden fortfarande skulle ha betydelse för utredningen (prop. 2005/06:178 s. 100 f). Inom ramen för proportionalitetsbedömningen får vidare vägas in tidsaspekter, i vilken utsträckning den kan komma att drabba annan än den misstänkte, kumulativa effekter som samtidig användning av flera olika hemliga tvångsmedel innebär m.m. Sambandet mellan den misstänkte och platsen där avlyssning ska ske Enligt 4 § första stycket får hemlig rumsavlyssning endast avse en plats där det finns särskild anledning att anta att den misstänkte kommer att uppehålla sig. Vidare föreskrivs att om åtgärden avser någon annan stadigvarande bostad än den misstänktes bostad, får hemlig rumsavlyssning användas endast om det finns synnerlig anledning att anta att den misstänkte kommer att uppehålla sig där. I propositionen uttalas att den omständigheten att det ska finns särskild anledning att anta att den misstänkte kommer att uppehålla sig på platsen ska förstås så att det inte bara ska vara fråga om ett allmänt antagande om att den misstänkte kommer att uppehålla sig på platsen utan det ska finnas någon faktisk omständighet som med viss styrka talar för att den misstänkte verkligen kommer att uppehålla sig på platsen i vart fall (prop. 2005/06:178 s. 101). Det strängare krav som uppställs när det är fråga om en bostad där någon annan än den misstänkte har sin stadigvarande bostad, nämligen att det ska föreligga synnerliga skäl, innebär ett krav på att det med fog kan förväntas att den misstänkte kommer att uppehålla sig där som tillståndet avser. I propositionen nämns som exempel på när rekvisitet kan anses uppfyllt att det genom yttre spaning framkommit omständigheter som entydigt pekar på att den misstänkte, som annars har ett kringflackande liv och är svår att nå, en viss tidpunkt besöker en bekant (prop. 2005/06:178 s. 101 f.). I detta sammanhang framhålls också att rätten mot bakgrund av proportionalitetsprincipen kan meddela särskilda villkor om att rumsavlyssning får ske endast den misstänkte uppehåller sig på platsen för avlyssningen. Kravet på att det ska vara en stadigvarande bostad medför att det inte finns ett lika starkt skydd mot avlyssning av tillfälliga bostäder, såsom hotellrum eller andra tillfälliga sovarrangemang i t.ex. möteslokaler. Härvid är det tillräckligt att det finns särskild anledning att anta att den misstänkte kommer att uppehålla sig där. Förbud mot att avlyssna vissa platser I 4 § andra stycket föreskrivs att hemlig rumsavlyssning inte får avse en sådan plats som stadigvarande används eller är särskilt avsedd att användas för verksamhet för vilken tystnadsplikt gäller enligt 3 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen eller 2 kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen, dvs. massmediaredaktioner och liknande lokaler. I bestämmelsen förbjuds också avlyssning av en sådan plats som stadigvarande används eller är särskilt avsedd att användas för verksamhet som bedrivs av advokater, läkare, tandläkare, barnmorskor, sjuksköterskor, psykologer, psykoterapeuter eller familjerådgivare enligt socialtjänstlagen (2001:453). Enligt bestämmelsen får avlyssning inte heller förekomma på en sådan plats som stadigvarande används eller är särskilt avsedd att användas av präster inom trossamfund eller av dem, som har motsvarande ställning inom ett sådant samfund, för bikt eller enskild själavård. 3.3.4Förbud mot att avlyssna vissa samtal Av 5 § följer att hemlig rumsavlyssning inte får avse samtal eller annat tal där någon som yttrar sig, på grund av bestämmelserna i 36 kap. 5 § andra–sjätte styckena , inte skulle ha kunnat höras som vittne om det som har sagts eller på annat sätt framkommit. Om det under rumsavlyssningen framgår att det är fråga om ett sådant samtal eller sådant tal, ska avlyssningen avbrytas. Det föreskrivs också i bestämmelsen att en upptagning eller uppteckning som innehåller samtal eller tal som inte får omfattas av hemlig rumsavlyssning ska i dessa delar förstöras. Det kan dock observeras att undantaget från vittnesplikten i 36 kap. 5 § inte är absolut för alla yrkeskategorier utan bara för vissa. I 36 kap. 5 § fjärde stycket stadgas att för samtliga utom försvarare i mål angående brott är skyldiga att vittna angående vissa allvarliga brott som anges i 14 kap. 2 § femte och sjätte styckena sekretesslagen. Samtal som rör sådana brott kan alltså avlyssnas under vissa förutsättningar. Ett samtal mellan den misstänkte och hans försvarare får således aldrig avlyssnas. Ett absolut förbud mot avlyssning gäller även för samtal mellan den misstänkte och hans präst eller motsvarande person i ett trossamfund. Den som har tystnadsplikt enligt 3 kap 3 § tryckfrihetsförordningen eller 2 kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen får höras som vittne om förhållanden som tystnadsplikten avser på motsvarande sätt som nämnts. Tystnadsplikten innebär att den som är verksam inom medieföretag, t.ex. ett förlag eller en nyhetsbyrå, inte får röja vem som är författare eller utgivare av periodisk skrift eller har lämnat meddelande som omfattas av meddelarfriheten etc. Tystnadsplikten är således inte absolut. Den gäller t.ex. inte om det är fråga om vissa mycket allvarliga brott, såsom högförräderi och spioneri. I 7 § stadgas att frågor om hemlig rumsavlyssning prövas av rätten efter ansökan av åklagare. I bestämmelsen säges vidare att det vid handläggningen gäller vad som föreskrivs i 27 kap. 26 och 27 §§, 28 § första och tredje styckena samt 29 och 30 §§ . Någon möjlighet för åklagare att fatta interimistiska beslut finns inte. Av hänvisningarna till bestämmelserna i framgår att ett offentlig ombud ska närvara vid handläggningen. Till skillnad från vad som gäller vid handläggningen av framställningar om hemlig teleavlyssning och hemlig kameraövervakning finns det alltså inte någon möjlighet för rätten att i brådskande fall hålla sammanträde och fatta beslut hemlig rumsavlyssning utan att ett offentligt ombud har varit närvarande. Ett beslut att tillåta hemlig rumsavlyssning ska enligt 8 § första stycket innehålla uppgifter om vem som är skäligen misstänkt för brottet samt den plats tillståndet gäller. Om tillståndet är förenat med ett särskilt tillstånd enligt 6 § att få tillträde till platsen för att installera tekniska hjälpmedel, ska det anges särskilt i beslutet. I andra stycket föreskrivs att det i beslutet ska anges tillståndet gäller. Tiden får inte bestämmas längre än nödvändigt och får inte överstiga en månad för beslutet. Enligt bestämmelsen ska rätten också i övrigt föreskriva villkor för att tillgodose intresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. Det kan hända att verkställigheten av rumsavlyssningen inte kan påbörjas inom tillståndstiden. Finns det fortfarande förutsättningar för hemlig rumsavlyssning, bör tillståndstiden i så fall kunna förlängas efter ansökan av åklagaren (prop. 2005/06:178 s. 106). Regeringen uttalade i propositionen att det i tidigare lagstiftningsärenden har uttalats att domstolens bedömning bör bli striktare ju som förflyter utan att förundersökningen förts framåt (se t.ex. prop. 1995/96:85 s. 40). Detta bör gälla även i fråga om hemlig rumsavlyssning. Det finns givetvis inget som hindrar att rätten beviljar förlängning även om rumsavlyssning har påbörjats och pågår tillade dock regeringen. Enligt vad regeringen bedömde torde villkor för att tillgodose intresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks ofta bli nödvändiga för att tillstånd ska kunna ges. Exempel på sådana villkor kan vara att, när det är fråga om att avlyssna annan bostad än den misstänktes bostad, rumsavlyssning endast får ske när det står klart att den misstänkte uppehåller sig där. Ett annat exempel som gavs i propositionen var att polisen såg behov av att avlyssna ett möte som ska äga rum på en viss plats och . Enligt regeringens uppfattning bör beslutet då lämpligen begränsas till att rumsavlyssning fick avse endast det mötet (prop. 2005/06:178 s. 106). Hur överskottsinformation som härrör från hemlig rumsavlyssning får användas regleras i 12 §. Av bestämmelsen följer att för att få använda överskottsinformationen för utredning av något annat brott än det för vilket tvångsmedlet har beviljats krävs att brottet är av sådant slag att det i sig hade kunnat medföra användning av hemlig rumsavlyssning. I ett sådant fall får informationen läggas till grund för ett beslut om att inleda förundersökning eller berika en redan pågående förundersökning om brottet. Är brottet däremot inte av så allvarligt slag ska överskottsinformationen förstöras (prop. 2005/06:178 s. 108). Om det däremot har kommit fram uppgifter om ett förestående brott, får uppgifterna enligt bestämmelsen användas för att förhindra brottet. I propositionen uttalas att intresset av att förhindra brott framstår som ännu starkare än intresset av att utreda och lag- föra redan begångna brott och får generellt anses väga tyngre än de integritetsintressen som annars talar mot användning av överskottsinformation (prop. 2005/06:178 s. 87). Den som är eller har varit misstänkt för brott ska enligt 15 § underrättas om sådan hemlig rumsavlyssning som han eller hon har utsatts för. Om avlyssningen har avsett en plats som innehas av någon annan än den misstänkte, ska även innehavaren underrättas. Av bestämmelsen följer vidare att samma regler som gäller för andra hemliga tvångsmedel också gäller för hemlig rumsavlyssning i fråga om sådan underrättelse, tidpunkten för underrättelsen och undantag från underrättelseskyldigheten. Det hänvisas därvid till reglerna i 27 kap. 31 § andra och tredje styckena, 32 och 33 §§ . Underrättelsen ska även innehålla uppgift om platsen för åtgärden. Enligt 27 kap. 31 § andra stycket ska underrättelsen lämnas så snart det kan ske utan men för utredningen, dock senast efter det att förundersökningen avslutats. Någon underrättelse behöver dock inte lämnas till den som i samband med en slutdelgivningen enligt 23 kap. 18 § eller på annat sätt har fått kännedom om saken. Inte heller behöver en underrättelse lämnas, om det den med hänsyn till omständigheterna uppenbart är utan betydelse. Någon underrättelse behöver inte heller lämnas till en innehavare av den avlyssnade platsen om allmänheten har tillträde till platsen. Hänvisningen till 27 kap. 33 § innebär att underrättelseskyldigheten kan skjutas upp till dess att sekretess inte längre gäller för uppgifterna. Av bestämmelsen följer vidare att om det på grund av sekretess inte har kunnat lämnas någon underrättelse från det att förundersökningen avslutades så får underrättelsen underlåtas. Den särskilda underrättelseskyldigheten omfattar inte Säkerhetspolisens verksamhetsområde såvitt gäller utredningar om allmänfarliga brott, brott mot rikets inre och yttre säkerhet samt terroristbrott. I de fall där åklagaren inte kan att underrätta berörd person om tvångsmedelsanvändningen ska åklagaren i stället underrätta om detta. 3.4Lagen om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott Lagen (2007:979) om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott trädde i kraft och gäller till och med (se bilaga 3). Lagen möjliggör för de brottsbekämpande myndigheterna att under vissa förutsättningar använda hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning, hemlig kameraövervakning och postkontroll för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott. Domstol prövar på ansökan av åklagare om tillstånd till sådan tvångsmedelsanvändning ska beviljas. För att myndigheterna ska beviljas tillstånd krävs att det med hänsyn till omständigheterna finns särskild anledning att anta att en person kommer att utöva allvarlig brottslighet som innefattar något av de brott som anges i 1 § lagen om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott. De angivna brotten är sådana som Säkerhetspolisen enligt gällande ansvars- och uppgiftsfördelning inom polisen har att bekämpa, dvs. sabotage, brott mot rikets säkerhet, terroristbrott etc., samt vissa andra mycket allvarliga brott, t.ex. mord och människorov, som den öppna polisen har att bekämpa. För att tvångsmedlen ska få användas i det senare fallet krävs därutöver att det finns särskild anledning att anta att avsikten är att förmå offentliga organ eller den som yrkesmässigt bedriver nyhetsförmedling eller annan journalistik att vidta eller avstå från att vidta en åtgärd eller att hämnas en åtgärd. För att tillstånd ska beviljas krävs dessutom att åtgärden är av synnerlig vikt för att förhindra sådan brottslig verksamhet och att åtgärden är proportionerlig. Offentliga ombud ska delta i tillståndsärendet och bevaka enskildas integritetsintressen. Tillståndstiden får inte överstiga en månad åt gången. Hemlig teleavlyssning får inte ske av telefonsamtal eller andra telemeddelanden mellan den som är misstänkt för något brott och hans eller hennes försvarare. Det finns även bestämmelser som reglerar i vilka fall myndigheterna får använda s.k. överskottsinformation som fås genom tvångsmedelsanvändningen. Den som varit utsatt för hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning eller hemlig kameraövervakning enligt 1 § 6 lagen om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott ska enligt huvudregeln underrättas om åtgärden. Om det gäller sekretess för uppgiften ska dock en underrättelse skjutas upp till dess sekretessen inte längre gäller. I de fall någon underrättelse på grund av sek- retess inte har kunnat lämnas från det att ärendet avslutades får underrättelsen underlåtas. I sådana fall ska i stället underrättas om åtgärden (förordningen [2007:1144] om fullgörande av underrättelseskyldighet enligt lagen [2007:979] om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott). Underrättelseskyldigheten omfattar inte ärenden inom verksamhetsområde. 3.5Bakgrunden till lagen om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott 3.5.1Tvångsmedel för att förebygga eller förhindra allvarlig brottslighet (Ds 2005:21) Genom beslut av chefen för uppdrog åt en sakkunnig person att biträda departementet med att göra en översyn av vissa frågor på Säkerhetspolisens område (Ju 2004:O). Den sakkunniga personen överlämnade promemorian Tvångsmedel för att förebygga eller förhindra allvarlig brottslighet (Ds 2005:21). Behovet av att kunna använda hemliga tvångsmedel för att förebygga eller förhindra brott hade varit föremål för diskussioner i olika sammanhang och även berörts av ett antal utredningar. I promemorian lämnas en översiktlig redogörelse för frågans tidigare behandling (se Ds 2005:21 s. 105 ff.). I promemorian lämnas ett lagförslag som möjliggör att under vissa förutsättningar använda tvångsmedel i syfte att kunna förebygga eller förhindra särskilt allvarlig brottslighet som hotar viktiga samhällsvärden. Den brottslighet som förslaget avser hör till Säkerhetspolisens och den öppna polisens verksamhetsområden. För den öppna polisen tar förslaget sikte på en begränsad del av den allra mest allvarliga brottsligheten. De tvångsmedel som omfattas av förslaget är hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning, hemlig kameraövervakning, postkontroll och husrannsakan. Förslaget innebär vidare att om en husrannsakan utförs behöver underrättelse om åtgärden i vissa fall inte lämnas. Promemorian innehåller också förslag som gör det möjligt för de brottsbekämpande myndigheterna att ta med sig bl.a. föremål som anträffas vid en husrann- sakan för undersökning utan att föremålen tas i beslag, och utan att den som innehade föremålen underrättas om förfarandet. Förslaget innehåller flera rättssäkerhetsgarantier. För samtliga tvångsmedel krävs att domstol lämnar tillstånd till användning i det syfte som lagen anger. Vidare ska offentliga ombud delta i sådana domstolsärenden. Tiden för tillstånd ska enligt förslaget vara begränsad till högst en månad åt gången. Enligt förslaget ska inte interimistiska beslut vara tillåtna. Tillstånd till tvångsmedel får lämnas endast om det är av synnerlig vikt för utredningen samt om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär. Det bedömdes vidare att ett särskilt organ borde få i uppgift att övergripande följa hur lagen tillämpas. I promemorian lämnas också förslag till vissa undantagsregler från myndigheternas skyldigheter att ingripa mot och att utreda brott.