sou · GXB361 · 2009-07-02 00:00:00 — föräldrar identifierades av som en särskilt sårbar riskgrupp (se SOU 1998:31 s. 128). 2008/09:193 har regeringen föreslagit att lagstiftningen förtydligas så att hälso- och sjukvården och dess personal har en skyldighet att särskilt beakta barns behov av information, råd och stöd om barnets förälder eller någon annan vuxen som barnet varaktigt bor tillsammans med har en psykisk sjukdom eller en psykisk funktionsnedsättning. Psykisk ohälsa i familjen kan t.o.m. vara en omständighet som talar för att ett barn ska omhändertas enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga.19 Enligt utredningens bedömning har undantagsbestämmelsen om allvarlig psykisk störning ett uttalat föräldraperspektiv. Ur ett barnperspektiv är en adoption inte lämplig om sökandens make/registrerade partner lider av en allvarlig psykisk störning. Även om det är möjligt för en make att adoptera ensam i de övriga nordiska länderna anser utredningen att bestämmelsen är otidsenlig och att den med hänsyn till barnets bästa bör tas bort. Detta skulle innebära att makar, registrerade partner och sambor är hänvisade till att ansöka om adoption gemensamt även om en av dem lider av psykisk störning. Om det är fråga om en allvarlig psykisk störning bör det inte komma ifråga att ge tillstånd till adoption. Det kan dock inte uteslutas att det i ett enskilt fall kan vara till barnets bästa att adopteras även om en av sökandena lider av någon form av psykisk ohälsa. Det ankommer alltid på socialnämnden att utreda och på domstolen att bedöma om sökandena är lämpliga att adoptera. Sökandenas hälsotillstånd är t.ex. en av de omständig- heter som särskilt ska beaktas vid socialnämndens medgivande- utredning enligt 6 kap. 12 § socialtjänstlagen.20 För en adoption måste i ett sådant fall krävas att sökandens hälsotillstånd inte är något hinder för ett fullgott föräldraskap. Liksom i andra fall måste en bedömning göras av om adoptionen är till barnets bästa. Är den inte det, ska ansökan om adoption inte att bifallas. Slutligen anser utredningen att hänvisningen i paragrafen till adoptivbarn bör kunna tas bort. Hänvisningen tar sikte på situationer där det ett barn ska adopteras på nytt (omadoption). 19Se 2 §, vård ska beslutas bl.a. om det på grund av brister i omsorgen finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas. Som exempel nämns i förarbetena att barnets behov av känslomässig trygghet och stimulans allvarligt eftersätts t.ex. på grund av missbruk eller psykiska störningar hos föräldrarna (prop. 1989/90:28 s. 108). 20Jfr allmänna råd 2008:8 s. 5, om tveksamhet gäller i fråga om den psykiska hälsan eller en psykisk funktionsnedsättning, bör sökanden uppmanas att lämna in ett utlåtande om det psykiska hälsotillståndet från en läkare med specialistkompetens i psykiatri eller från en legitimerad psykolog. Det är genom bestämmelsen om en adoptions rättsverkningar numera klart att en adoption medför att adoptivföräldrarna blir barnets föräldrar med de rättsverkningar detta innebär, t.ex. i fråga om arv, underhåll och vårdnad och att barnets ställning i förhållande till sina biologiska föräldrar upphör (se 4 kap. 8 § ). Den särskilda hänvisningen till adoptivbarn behövs därför inte längre (se även avsnitt 9.4). Detta innebär ingen ändring i sak. Även hänvisningen i lagtexten om adoption av eget barn bör tas bort (se avsnitt 13.1). 7.6Vårdnaden om barnet ska vara gemensam Förslag: En ny bestämmelse om vårdnad vid adoption införs. Om två makar, registrerade partner eller sambor gemensamt adopterar ett barn, står barnet genom adoptionen under vårdnad av båda adoptanterna. Detsamma gäller om en make/registrerad partner/sambo adopterar den andra makens/registrerade partnerns/sambons barn. Skälen för förslaget: Ett barn står från födelsen under vårdnad av båda föräldrarna, om dessa är gifta med varandra, och i annat fall av modern ensam. Ingår föräldrarna senare äktenskap med varandra, står barnet från den tidpunkten under vårdnad av dem båda, om inte domstolen har anförtrott vårdnaden åt en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare (6 kap. 3 § första stycket ). Om barnet står under vårdnad av den ena föräldern och föräldrarna vill att vårdnaden ska vara gemensam, kan detta under olika förutsättningar åstadkommas genom registrering hos efter anmälan (4 § andra stycket samma kapitel), ett avtal som godkänts av socialnämnden (6 §) eller genom en ansökan till tingsrätten (4 § första stycket). Enligt 4 kap. 8 § ska ett adoptivbarn anses som adoptantens barn, och inte som barn till sina biologiska föräldrar, vid tillämpning av bestämmelse i lag eller annan författning som tillägger släktskap eller svågerlag rättslig betydelse. Har en make adopterat den andra makens barn, anses dock barnet som makarnas gemensamma. I situationer där två makar gemensamt adopterar ett barn eller där en make adopterar den andra makens barn, har det av bestämmelsen ansetts följa att barnet genom adoptionen auto- matiskt står under båda makarnas gemensamma vårdnad. Någon särskild anmälan till krävs alltså inte.21 Om sambor ges möjlighet att gemensamt adoptera ett barn, skulle den nuvarande regleringen innebära att modern ensam får vårdnaden om barnet och att adoptivföräldrarna sedan till måste anmäla att vårdnaden ska vara gemensam. Det finns ingen bestämmelse som ger besked om vem av två sambor av samma kön som i en sådan situation ska ha vårdnaden. Om en av samborna adopterar den andra sambons barn genom en styvbarnsadoption, innebär den gällande regleringen att de hos måste anmäla att de vill ha gemensam vårdnad. I vissa fall måste de i stället vända sig till tingsrätten, t.ex. om en av dem inte är svensk medborgare. Utredningen anser att det är rimligt att sambor som adopterar gemensamt automatiskt ska få gemensam vårdnad om barnet på samma sätt som ett gift par som adopterar. En grundläggande förutsättning för en adoption i dessa fall bör ju vara att de blivande adoptivföräldrarna är överens om att ha gemensam vårdnad och att de kan samarbeta i frågor som rör barnet på det sätt som krävs vid gemensam vårdnad. Även när en sambo adopterar den andra sambons barn bör vårdnaden automatiskt bli gemensam. I syfte att undvika oklarhet är det lämpligt att vårdnadsfrågan även när det gäller gifta par och registrerade partner regleras på ett tydligare sätt än . Utredningen föreslår därför att en uttrycklig bestämmelse om vårdnad vid adoption införs i 4 kap. . Bestämmelsen innebär att barnet från den tidpunkt då adoptionen vinner laga kraft automatiskt står under vårdnad av båda makarna/registrerade partnerna/samborna. Detta bör gälla både när två makar/registrerade partner/sambor adopterar gemensamt och när en av makarna/registrerade partnerna/samborna adopterar den andra makens/registrerade partnerns/sambons barn. I andra fall, dvs. om en ensam person adopterar, står barnet under vårdnad av adoptanten. Detta är så självklart att situationen inte behöver regleras. 21 Se avsnitt 10.7 i . Jfr även och , Adoption, 2 uppl. (2008) s. 118. 8 Åldersgränser för att adoptera Av 4 kap. 1 § framgår att den som vill adoptera som huvudregel ska ha fyllt . Även den som har fyllt kan i vissa fall få adoptera, nämligen om adoptionen avser eget barn, makes barn eller makes adoptivbarn eller om det annars finns synnerliga skäl. 25-årsgränsen har varit oförändrad sedan adoptionsinstitutet infördes i . I förarbetena till adoptionslag konstaterades att det i vissa andra länder krävdes en mycket hög minimiålder hos adoptanten. Skälet var att en adoption ansågs olämplig så länge adoptanten själv kunde få barn. Något förbud mot att adoptera om adoptanten hade egna barn infördes inte adoptionslag, men det krävdes synnerliga skäl för adoption i fall då adoptanten hade en egen bröstarvinge. Det konstaterades att de utländska bestämmelserna i fråga om minimiålder var alltför stränga.1 Särskilt för kvinnans del kunde det än vid fyrtio eller ålder stå klart att hon inte kunde få egna barn. En så hög minimiålder skulle också ofta lägga hinder i vägen för adoption av egna, utom äktenskap, födda barn. Gränsen sattes därför till . Vidare överläts åt domstolen att ta behörig hänsyn till åldersskillnaden mellan adoptanten och den som ska adopteras.2 I samband med att bestämmelserna adoptionslag över- fördes till infördes ett undantag från 25-årsgränsen. Modern till ett barn utom äktenskapet gavs möjlighet att adoptera 1I och var minimiåldern och i , se s. 37 f. i Lagberedningens lagförslag , intaget i Bihang till protokoll vid lagtima i , andra samlingen, andra avdelningen, första bandet. 2Se NJA II 1917 s. 475 f. Åldersgränser för att adoptera barnet gemensamt med sin make när hon uppnått myndig ålder, dvs. Ytterligare ändringar gjordes 1971. I den departements- promemoria som föregick lagändringen noterades bl.a. att myndighetsåldern hade sänkts till (1969) och att den som fyllt hade full frihet att gifta sig och bilda familj. Mot denna bakgrund ifrågasattes om inte den allmänna adoptionsåldern var alltför hög. Det kunde tänkas att det redan på ett tidigt stadium stod klart att ett ungt gift par inte kunde få egna barn, och det föreföll mindre rimligt att en kvinna som hade barn utom äktenskapet och som var gift med en 21-årig man måste vänta innan hon tillsammans med maken fick adoptera barnet. I promemorian underströks att det var angeläget att den som skulle adoptera ett barn uppfyllde tillräckliga krav på mognad och skötsamhet, men att gällande regler rörande förfarandet i adoptionsärenden gav tillfredsställande garantier även efter en sänkning av adoptionsåldern. Det föreslogs därför att åldersgränsen skulle bestämmas till 20 år.4 Departementschefen konstaterade att frågan sällan torde bli aktuell i fall då adoptanten inte uppnått , men att denna åldersgräns i vissa fall kunde lägga hinder i vägen för en i och för sig motiverad adoption. Han fann dock att promemorieförslaget inte var förenligt med Europaråds- konvention om adoption, som föreskrev en lägsta adoptionsålder . Departementschefen stannade därför för att 25-årsgränsen skulle behållas som huvudregel men att möjligheten till undantag skulle vidgas. Det ansågs inte möta några betänkligheter att medge undantag i fråga om adoption av eget barn, makes barn eller makes adoptivbarn. I övrigt borde adoption vid lägre ålder än vara möjlig om synnerliga skäl förelåg. Adoptanten skulle dock ha fyllt 20 år.5 sänktes myndighetsåldern till . Åldersgränsen för de nämnda undantagsbestämmelserna ändrades till följd av detta till 18 år.6 Frågan om en sänkt åldersgräns övervägdes av i slutbetänkandet Adoptionsfrågor (SOU 1989:100). konstaterade att det inte hade framkommit skäl som motiverade en sänkning av 3Se NJA II 1950 s. 56 f. 4Se Ds Ju 1970:5 s. 60 f. 1970:186 s. 50 f. 1974:44 s. 64. Åldersgränser för att adoptera 25-årsgränsen och att gränsen ändå inte kunde sättas lägre än med hänsyn till Europarådskonvention om adoption. ansåg därför att huvudregeln även fortsättningsvis skulle vara att den eller de som har fyllt fick adoptera (se anförd SOU s. 160 f.) 8.2Internationella konventioner och utländsk rätt innehåller inte några bestämmelser om ålder för adoptanten. Europarådskonvention om adoption finns en minimigräns för adoptanten. var, som har nämnts i avsnitt 3, ansluten till denna konvention . Även Europarådskonvention om adoption inne- håller en bestämmelse om lägsta ålder (artikel 9). Denna bestäm- melse är mer flexibel och anger att adoptanten ska ha uppnått den ålder som föreskrivs i staternas nationella lag, dock att minimi- åldern som huvudregel inte får vara lägre än eller högre än . Vidare anges att det ska vara en lämplig åldersskillnad mellan adoptanten och barnet, helst . Om det är till barnets bästa får staterna emellertid i lag frångå kravet på minimiålder eller åldersskillnad vid styvbarnsadoptioner eller om det föreligger exceptional circumstances. Ett exempel som tas upp i den förklarande rapporten (paragraf 52) är om yngre syskon redan har adopterats av familjen och kravet på åldersskillnad inte är uppfyllt för att få adoptera ett äldre syskon. Enligt finsk rätt ska en adoptant ha fyllt . Adoption kan emellertid också ske om adoptanten har fyllt och den som ska adopteras är adoptantens makes barn, eget barn som tidigare adopterats bort, eller om det finns andra synnerligen vägande skäl för adoption. I praxis tillämpas en åldersskillnad på högst mellan barn och adoptivföräldrar. Dansk rätt har också en 25-årsgräns för adoptanten. Om det finns särskilda skäl kan en person som har fyllt adoptera. Huvudregeln är att en blivande adoptivförälder inte får vara mer än äldre än barnet. I praxis krävs som huvudregel en ålders- skillnad mellan adoptivbarnet och de blivande adoptiv- föräldrarna. Enligt norsk rätt ska adoptanten ha fyllt . När starka skäl talar för det kan tillstånd till adoption ges till den som har fyllt . Åldersgränser för att adoptera Även isländsk rätt föreskriver att adoptanten måste ha fyllt för att få adoptera. Under vissa omständigheter kan en person som har fyllt få adoptera. För att makar ska få adoptera enligt tysk rätt räcker det att den ena maken är medan den andra maken måste ha fyllt . Om en ensam person adopterar ska denne ha fyllt . För det fall åldersskillnaden är större än mellan barnet och adoptanten anses det allmänt vara så att ett föräldra-barnförhållande inte kan förväntas. Av den nederländska lagstiftningen följer att adoptanten ska ha fyllt . Åldersskillnaden mellan barnet och adoptanten får inte vara mindre än och vid internationell adoption inte större än . Belgisk lag föreskriver att den som vill adoptera ska ha fyllt och att åldersskillnaden till barnet ska vara . Vid adoption av makes eller partners barn räcker det emellertid att adoptanten har fyllt och är minst äldre än barnet. Enligt brittisk lag måste den som vill adoptera ha fyllt . Om det är ett par som vill adoptera och den ena av dem är barnets biologiska förälder, får paret adoptera gemensamt om den biologiska föräldern har fyllt och partnern har fyllt . Bedömning: Den generella 25-årsgränsen i 4 kap. för att få adoptera bör behållas. Någon reglering av åldersskillnaden mellan sökanden och den som ska adopteras bör inte införas. Det bör inte heller införas någon övre åldersgräns för sökanden i 4 kap. . Förslag: Den som har fyllt men inte ska få adoptera om adoptionen avser en makes eller sambos barn eller om det annars med hänsyn till barnets bästa finns särskild anledning. Åldersgränser för att adoptera Skälen för bedömningen och förslaget Lägsta ålder för att få adoptera Enligt gällande rätt är huvudregeln att endast den som har fyllt får adoptera. Detta gäller i alla ärenden om adoption som avgörs av svensk domstol, dvs. även vid internationell adoption. Från huvudregeln finns vissa undantag. Även den som har fyllt men inte får adoptera om adoptionen avser eget barn, makes barn eller makes adoptivbarn eller om det annars finns synnerliga skäl. Som har nämnts är inte längre bundet av Europarådskonvention om adoption och det finns därför inte längre någon internationell förpliktelse som hindrar att 25-års- gränsen sänks till t.ex. . En generell 18-årsgräns är tillåten enligt Europarådskonvention om adoption. Frågan är om det med hänsyn till detta finns anledning att sänka 25-årsgränsen, i första hand till . För en sänkning av åldersgränsen till talar att man numera redan blir myndig och från den åldern i de flesta andra sammanhang förväntas ta ansvar som en vuxen person. 18-årsgränsen är avgörande för möjligheten att ingå äktenskap. Den som är kan även få tillgång till assisterad befruktning inom den svenska sjukvården. Det kan i linje med detta tyckas att den nu gällande 25-årsgränsen är föråldrad och att en 18-årsgräns bättre skulle återspegla en modern syn på familjebildning. Enligt utredningens bedömning finns det dock skäl som talar mot en sänkning av 25-årsgränsen till . Forskningen visar att adopterade barn kan vara särskilt sårbara på grund av sin bakgrund. Ett barn som överges och lämnas bort för adoption gör en betydande känslomässig förlust. Barnets erfarenhet av separationen lever kvar och kan komma till uttryck i livet som är särskilt känsliga. Även för ett adoptivbarn som annars klarar sig bra innebär den särskilda bakgrunden en extra livsuppgift som han eller hon måste klara av.7 Med hänsyn till adoptivbarns särskilda bakgrund och sårbarhet har adoptivföräldrarna en helt avgörande roll för barnets utveckling. Det är därför viktigt att adoptivföräldrarna har de förutsättningar som krävs. Generellt sett ställs det andra krav på adoptivföräldrar än på biologiska föräldrar, och föräldraskapet 7 Se prop. 2001/02:123 s. 23 och SOU 2001:10 s. 16. Åldersgränser för att adoptera kräver en stor mognad. Detta talar mot en generell 18-årsgräns. Den gällande 25-årsgränsen signalerar till socialnämnder och domstolar att det som regel ska krävas att sökanden har större livserfarenhet och mognad än en 18-åring. Den enkätundersökning som utredningen har gjort tyder på att frågan om adoption mycket sällan blir aktuell . Inte heller har det vid utredningens arbete i övrigt framkommit att det finns något praktiskt behov av att sänka åldersgränsen. Sammantaget anser utredningen därför att åldersgränsen inte bör sänkas till . Det finns inte heller tillräcklig anledning att sänka den till t.ex. 20 eller Även om huvudregeln alltså även i fortsättningen bör vara att den som adopterar ska ha fyllt måste det i rimlig utsträckning kunna göras undantag från detta. Enligt utredningens bedömning är det klart att det gällande undantaget för styvbarnsadoptioner bör behållas. I detta fall lever barnet redan tillsammans med sökanden. En adoption kan öka barnets trygghet även om styvföräldern inte har fyllt . Som har nämnts får undantag från 25-årsgränsen även i andra fall göras om det finns synnerliga skäl. Av uttalanden i förarbetena framgår att detta tar sikte bl.a. på fall där två makar vet att de inte kan få barn eller där adoptionen avser en närstående släkting (se prop. 1970:186 s. 50 f.). I rättsfallet NJA 1991 s. 21 ansökte två makar om att få adoptera mannens som vid ansökningstillfället var . Kvinnan var (vid tiden för Högsta domstolens beslut) och det krävdes därför synnerliga skäl för att hon skulle få adoptera. Både adoptanterna och barnet härstammade från . Mannen hade tidigt tagit aktiv del i pojkens fostran. Även kvinnan hade i stor utsträckning haft den praktiska vården om pojken, som betraktade makarna som sina riktiga föräldrar. fann att det fanns synnerliga skäl för kvinnan att adoptera pojken. Enligt utredningens bedömning fyller möjligheten till undantag från 25-årsgränsen en viktig funktion även när det inte är frågan om en styvbarnsadoption. Det kan t.ex. vara så att adoptionen avser en närstående släkting eller någon som sökanden på annat sätt har en personlig anknytning till. Barnet kan t.ex. ha varit placerat hos sökanden med stöd av den sociala skyddslagstiftningen. Uttrycket synnerliga skäl ger enligt utredningens mening intryck av en allt för sträng bedömning. I syfte att tydliggöra barnperspektivet föreslår utredningen att undantaget i stället uttrycks så att undan- Åldersgränser för att adoptera tag från 25-årsgränsen får göras om det med hänsyn till barnets bästa finns särskild anledning. Som framgår av avsnitt 13.1 föreslår utredningen även att undantaget från 25-årsgränsen för eget barn tas bort. Detsamma gäller undantaget för makes adoptivbarn (se avsnitt 9.4). Åldersskillnaden mellan sökanden och den som sökanden vill adoptera Europarådskonvention om adoption innehåller en bestäm- melse om att åldersskillnaden mellan adoptanten och barnet ska vara . Om det är till barnets bästa får staterna genom lagstiftning frångå kravet vid styvbarnsadoptioner eller om det finns exceptional circumstances. Frågan är om det finns anledning att införa en bestämmelse i enlighet med detta i 4 kap. . Någon reglering när det gäller åldersskillnaden mellan sökanden och den som ska adopteras har tidigare inte ansetts motiverad i svensk rätt. När adoptionslag infördes ansågs det tillräckligt att frågan ingick som ett led i domstolens allmänna lämplighetsbedömning.8 Frågan om åldersskillnaden mellan adoptanten och den som ska adopteras har i några fall prövats av . I rättsfallet NJA 1985 s. 651 ansökte två makar om tillstånd att få adoptera ett barn från mannens tidigare hemland. Mannen hade tidigare tagit hand om barnet. Åldersskillnaden mellan barnet och mannens hustru var bara , vilket enligt i och för sig inte var en tillräcklig åldersskillnad. ansåg dock att det i fråga om adoption som söks av makar gemensamt får accepteras att åldersskillnaden mellan adoptivbarnet och en av makarna inte är så stor. Hustrun hade vid tiden för Högsta domstolens beslut fyllt . I rättsfallet NJA 1991 s. 21 tilläts en adoption trots att åldersskillnaden bara var mellan en av sökandena och barnet (se framställningen ovan). Rättsläget är således att det vid bedömningen av om en adoption är lämplig även ska beaktas åldersskillnaden mellan sökanden och barnet. Av de nämnda rättsfallen framgår att en lägre åldersskillnad än normalt kan godtas om det endast gäller en av två makar. Vidare kan hänsyn tas till att barnet kan ha en särskilt 8 Se NJA II 1917 s. 476. Åldersgränser för att adoptera personlig anknytning till sökanden. Det har under utredningens arbete inte framkommit något som tyder på att den gällande ordningen innebär något problem och att det t.ex. i syfte att uppnå en mer enhetlig praxis skulle finnas anledning att uttryckligen lagreglera frågan om åldersskillnaden mellan adoptanten och den som ska adopteras. Innan överväganden görs i fråga om ett eventuellt tillträde till Europarådskonvention om adoption, finns det därför enligt utredningens uppfattning inte tillräcklig anledning att föreslå någon lagregel om åldersskillnaden mellan adoptanten och den som ska adopteras. Frågan om åldersskillnaden bör kunna bedömas inom ramen för den föreslagna bestämmelsen om barnets bästa. En övre åldersgräns i 4 kap. ? Som framgår av framställningen i avsnitt 15.1 föreslår utredningen att det i socialtjänstlagen införs en övre åldersgräns för den som ansöker om medgivande att i adoptionssyfte få ta emot ett barn med hemvist utomlands. Den föreslagna bestämmelsen innebär att ett medgivande som regel inte får meddelas om sökanden har fyllt . Undantag får dock göras om barnet har en personlig anknytning till sökanden eller det annars finns särskilda skäl. Någon liknande åldersgräns bör enligt utredningens uppfattning inte införas i 4 kap. . De flesta nationella adoptioner är styvbarnsadoptioner. I dessa fall har barnet redan en nära personlig anknytning till sökanden. Detsamma gäller t.ex. när barnet har bott hos sökanden på grund av en familjehemsplacering. En liknande generell åldersgräns som i socialtjänstlagen skulle därför knappast få någon större praktisk betydelse. Vidare är bestämmelserna i 4 kap. tillämpliga också när den som sökanden vill adoptera har fyllt . I dessa fall är det självklart att sökanden måste få vara betydligt . Att det inte föreslås någon uttrycklig övre åldersgräns innebär dock inte att frågan om sökandens ålder saknar betydelse vid nationell adoption. Det är vid dessa adoptioner – precis som vid internationell adoption – viktigt att sökandens ålder vägs in i den helhetsbedömning av barnets bästa som alltid ska göras. Bedöm- ningen bör i praktiken göras utifrån samma utgångspunkter som vid internationell adoption. Dessa avvägningar bör dock enligt Åldersgränser för att adoptera utredningens uppfattning kunna göras inom ramen för den föreslagna inledande bestämmelsen om barnets bästa. 9 Föräldrars samtycke till adoption Enligt den nuvarande regleringen i 4 kap. är huvud- regeln att den som inte har fyllt inte får adopteras utan sina föräldrars samtycke. Moderns samtycke ska ha lämnats sedan hon har återhämtat sig tillräckligt efter nedkomsten. Från huvudregeln om samtycke av barnets föräldrar görs vissa undantag.