sou · GWB358d6 · 2009-01-01 00:00:00 — Att den beskattningsbara förvärvsinkomsten för ett beskattningsår som den skattskyldige inte har beskattats för får anses vara noll är tämligen självklart. Någon särskild regel om det behövs därför inte. Sammanfattningsvis föreslår vi en justering av 11 §, som gör att bestämmelserna i 12 § inte behövs. Skiktgränserna ska enligt förslaget till ändring av 65 kap. 5 § i fortsättningen fastställas för beskattningsår i stället för taxeringsår. aktuell paragraf justeras därför på motsvarande sätt. 12 och 16–18 §§ I paragraferna ersätts hänvisningar till lagar som ska upphävas med hänvisningar till skatteförfarandelagen. Paragraferna anpassas också till skatteförfarandelagens terminologi. Författningskommentar – övriga lagar Genom övriga ändringar ersätts hänvisningar till taxeringslagen, skattebetalningslagen och LSK med hänvisningar till skatteförfarandelagen. De tre först nämnda lagarna upphävs i samband med att skatteförfarandelagen träder i kraft. De nya bestämmelserna ska träda i kraft och tillämpas första gången på skatt som avser beskattningsår som börjar eller . Om beskattningsåret är ett brutet räkenskapsår ska i stället lagen tillämpas första gången på det beskattningsår som börjar närmast efter . För skatt som gäller tidigare beskattningsår ska alltjämt äldre bestämmelser tillämpas. Det behöver inte sägas särskilt utan följer av att annat inte sägs. Enligt nuvarande lydelse av 25 kap. 12 §, 35 kap. 3 § och 48 kap. 26 § IL är det inte en förutsättning för avdragsrätt för koncernbidrag eller rätt till koncernkvittning att de medverkande personerna har samma räkenskapsår. Däremot krävs det redovisning i självdeklarationen vid samma års taxering. Enligt paragrafernas nya lydelser krävs att de inblandade personernas räkenskapsår går ut och att redovisningen sker vid samma deklarationstillfälle. För personer med kalenderår som beskattningsår kommer de nya bestämmelserna att gälla första gången för , dvs. det beskattningsår som ska deklareras . För personer med brutet räkenskapsår kommer äldre bestämmelser att gälla även för det beskattningsår som ska deklareras . För och ett brutet beskattningsår som går ut gäller enligt huvudregeln i punkt 1 alltså olika regler. Det skulle leda till att bestämmelserna inte kan tillämpas. Samma regler måste gälla. Eftersom de berörda personerna inte ska deklarera bör de nya reglerna i en sådan situation tillämpas fr.o.m. även för den som har brutet räkenskapsår. Det framgår av punkt 2. Författningskommentar – övriga lagar För de fall då de berörda personerna har olika brutna räkenskapsår behövs ingen särskild övergångsbestämmelse. För samtliga brutna beskattningsår som går ut ska äldre bestämmelser tillämpas och deklarationen ska lämnas . Vid taxeringen 2012 ska alltså de nuvarande bestämmelserna om koncernbidrag och koncernkvittning tillämpas om de berörda personerna båda har brutna beskattningsår. Författningskommentar – övriga lagar 1.14Förslaget till lag om ändring i socialavgiftslagen (2000:980) Bestämmelserna om värdering av förmåner och kostnadsavdrag i skattebetalningslagen flyttas hit och inte till skatteförfarandelagen Bestämmelser om beräkning av arbetsgivaravgifter finns i 9 kap. 1– 3 §§ skattebetalningslagen (1997:483, SBL). När arbetsgivaravgifter ska betalas regleras i förevarande lag, närmare bestämt i 2 kap. Där finns bestämmelser om vem som är avgiftsskyldig, vilka ersättningar som är avgiftspliktiga, underlaget för beräkning av arbetsgivaravgifter och avgiftssatserna. Med arbetsgivaravgifter enligt skattebetalningslagen avses inte bara arbetsgivaravgifter enligt 2 kap. utan även särskild löneskatt och allmän löneavgift som en arbetsgivare är skyldig att betala enligt 1 § lagen (1990:659) om särskild löneskatt på vissa förvärvsinkomster (SLF) respektive 1 § lagen (1994:1920) om allmän löneavgift (AL). Även i denna kommentar används termen arbetsgivaravgifter i denna vida betydelse. Som samlingsnamn för de tre nämnda lagarna används uttrycket de tre materiella lagarna. Enligt 9 kap. 1 § SBL ska arbetsgivaravgifter beräknas för varje redovisningsperiod efter de procentsatser och på det underlag som anges i 2 kap. förevarande lag, 1 § SLF samt 1 och 3 §§ AL. De övriga två paragraferna i 9 kap. SBL avser värdering av förmåner (2 §) och hur ersättningar som till en del avser utgifter i arbetet ska behandlas vid avgiftsberäkningen (3 §). Frågan är om bestämmelserna om beräkning av arbetsgivaravgifter bör flyttas över till skatteförfarandelagen eller ges här. Bakgrunden till frågan är att skattebetalningslagen inte innehåller några bestämmelser om beräkning av mervärdesskatt eller punktskatt. Där har det uppenbarligen ansetts tillräckligt med de materiella bestämmelserna om skattskyldighet, skattepliktig omsättning/händelse och skattesatser i mervärdesskattelagen (1994:200) och de olika punktskattelagarna samt bestämmelserna i skattebetalningslagen om när och för vilken period en skattedeklaration ska lämnas samt vad deklarationen ska innehålla. Skatteförfarandelagen innehåller i likhet med skattebetalningslagen en definition av arbetsgivaravgifter utöver arbetsgivaravgifter enligt 2 kap. inkluderar skatt enligt 1 SLF och avgift enligt 1 § . Författningskommentar – övriga lagar Uttaget av allmän löneavgift bygger, bortsett från avgiftssatsen, helt och hållet på bestämmelserna i 2 kap. Underlaget för den särskilda löneskatten beräknas enligt bestämmelser i förevarande lag. Den allmänna löneavgiften och den särskilda löneskatten är som synes starkt knutna till den här lagens bestämmelser om beräkning av underlag för arbetsgivaravgifter. Enligt 9 kap. 1 § SBL ska arbetsgivaravgifter beräknas för varje redovisningsperiod efter de procentsatser och på det underlag som anges i 1.2 kap. förevarande lag, 2.1 § lagen om särskild löneskatt på vissa förvärvsinkomster, 3.1 och 3 §§ lagen om allmän löneavgift. I 2 kap. 24 § sägs att underlaget för beräkningen av arbetsgivaravgifter (avgiftsunderlaget) är summan av de avgiftspliktiga ersättningar som den avgiftsskyldige har gett ut under en kalendermånad. Den allmänna löneavgiften beräknas på samma underlag. Dessutom gäller nyssnämnda paragraf i socialavgiftslagen även vid bestämmandet av underlaget för särskild löneskatt på vissa förvärvsinkomster. Enligt 10 kap. 9 § 1 SBL ska den som har varit skyldig att betala arbetsgivaravgifter lämna en skattedeklaration. Av 13 § samma kapitel följer att en skattedeklaration ska lämnas för varje redovisningsperiod. För arbetsgivaravgifter är kalendermånad redovisningsperiod. Enligt 10 kap. 17 § första stycket 4 ska en skattedeklaration där arbetsgivaravgifter redovisas innehålla uppgift om den sammanlagda ersättning för vilken utbetalaren ska betala arbetsgivaravgifter, sammanlagt avdrag för den del av ersättningen som avser utgifter i arbetet och periodens sammanlagda avgifter. Motsvarande bestämmelser finns i 26 kap. skatteförfarandelagen. Att arbetsgivaravgifter ska beräknas för varje redovisningsperiod följer av de tre materiella lagarna och bestämmelserna om skattedeklaration i 26 kap. skatteförfarandelagen och behöver därför inte anges särskilt som i 9 kap. 1 § SBL (jfr mervärdes- och punktskatt). Det finns vidare inget behov av att upplysa om att avgifterna ska beräknas på de underlag och efter de procentsatser som anges i de tre materiella lagarna. Skatteförfarandelagen innehåller därför ingen motsvarighet till 9 kap. 1 § SBL. Författningskommentar – övriga lagar Övriga bestämmelser i 9 kap. SBL gäller avgiftspliktiga förmåner, närmare bestämt hur dessa ska värderas och vem som ska anses som utgivare i vissa specialfall, som t.ex. s.k. frequent flyerrabatter och liknande förmåner (2 §). Dessutom finns det en bestämmelse som anger hur kostnadsavdrag ska beräknas när det inte finns någon fastställd schablon (3 §). Enligt 2 kap. 10 § är löner, arvoden, förmåner och andra ersättningar för arbete avgiftspliktiga. I andra stycket sägs att bestämmelser om värdering av förmåner finns i 9 kap. 2 § SBL. Bestämmelser om avgiftsfria förmåner finns i 2 kap. 12–23 §§. Som exempel kan nämnas att en förmån som är skattefri enligt inkomstskattelagen är avgiftsfri enligt socialavgiftslagen. Det förefaller onödigt krångligt att ha bestämmelser om avgiftsplikt för förmåner här och bestämmelser om hur dessa förmåner ska värderas i en annan lag. Systematiken blir klarare och överskådligheten bättre om avgiftsplikt och värdering regleras i samma lag, dvs. här i socialavgiftslagen. Detta är inget problem i förhållande till de två andra materiella lagarna eftersom underlaget för arbetsgivaravgifter även gäller för allmän löneavgift och 1 § SLF hänvisar till bestämmelserna om avgiftsplikt och avgiftsfrihet i socialavgiftslagen. Enligt 2 kap. 21 § ska arbetsgivaravgifter inte betalas på en ersättning till den del denna motsvarar utgifter i arbetet. För avgiftsfrihet krävs att utgifterna kan beräknas till av arbetstagarens ersättning från arbetsgivaren . Av tredje stycket nämnda paragraf framgår att utgifterna för bestämda yrkesgrupper får beräknas enligt schablon grundad på de genomsnittliga utgifterna inom respektive grupp. Sådana schabloner fastställs av . Vad som gäller om det inte finns någon tillämplig schablon för en arbetstagare regleras dock inte här i socialavgiftslagen utan i skattebetalningslagen, närmare bestämt genom en hänvisning i 9 kap. 3 § SBL till 8 kap. 22 § andra och tredje styckena samma lag. Denna lagstiftningsteknik är både obegriplig och otydlig. Tydligheten förbättras avsevärt om alla bestämmelser om kostnadsavdrag samlas i förevarande lag. Mot bakgrund av det ovan sagda ska bestämmelser om värdering av förmåner och kostnadsavdrag i fortsättningen ges här. Skattebetalningslagens bestämmelser i nämnda ämnen flyttas alltså över hit och inte till skatteförfarandelagen. Överflyttningen kräver också att det i lagen införs bestämmelser om omprövning och Författningskommentar – övriga lagar överklagande av de aktuella besluten. De nya bestämmelserna kommenteras i det följande. Paragrafen reglerar F-skattsedelns rättsverkningar. Genom skatteförfarandelagen ersätts dagens F-skattsedel med ett godkännande för F-skatt. Ändringen här görs för att anpassa bestämmelsen till skatteförfarandelagens terminologi. ges bestämmelser om värdering av förmåner i skattebetalningslagen. I samband med att den lagen upphävs och ersätts av skatteförfarandelagen flyttas bestämmelserna om värdering över hit. Hänvisningen i andra stycket till skattebetalningslagen slopas därför. Bestämmelser om värdering av förmåner ges i fortsättningen i 10 a–10 d §§. Paragrafen, som är ny, ersätter delvis 9 kap. 2 § första stycket SBL, som i allt väsentligt haft samma innehåll sedan skattebetalningslagens tillkomst (prop. 1996/97:100, s. 564). gjordes en följdändring som var föranledd av ändringar i den numera upphävda kommunalskattelagen (prop. 1996/97:173). Innehållet i 9 kap. 2 § SBL ändrades på nytt i samband med att inkomstskattelagen beslutades (prop. 1999/2000:2). har följdändringar gjorts på grund av ändrade regler för värdering av bilförmån (prop. 1999/2000:6, s. 71, prop. 2001/02:45, s. 52 och prop. 2006/07:7, s. 22). I paragrafen finns nu huvudregeln för hur förmåner ska värderas. Värderingen ska även i fortsättningen ske enligt de bestämmelser som gäller vid fastställande av underlag för inkomstskatt. Detta följer av hänvisningen i 9 kap. 2 § första stycket SBL till 8 kap. 17 § SBL och gällde redan när skattebetalningslagen trädde i kraft (prop. 1996/97:100, s. 559 och 564). I två fall ska dock värderingen inte följa inkomstskattelagen. Genom hänvisningen i 9 kap. 2 § första stycket SBL till 8 kap. 15 § samma lag gäller en särskild regel om värdering av förmån av annan bostad här i landet än semesterbostad och bostad i en annan fysisk persons hushåll. Värdet av sådan bostadsförmån värderas enligt särskilda värdetabeller, som fastställer. Författningskommentar – övriga lagar denna särskilda värderingsregel, som fanns med i den ursprungliga lydelsen av skattebetalningslagen (prop. 1996/97:100, s. 558 och 564), ska gälla alltjämt följer av punkten 1. Denna punkt ersätter alltså hänvisningen i 9 kap. 2 § första stycket SBL till 8 kap. 15 § samma lag. Enligt punkten 2 ska drivsmedelsförmån som avses i 61 kap. 10 § IL värderas till marknadsvärdet och inte, som sägs i nämnda paragraf, till marknadsvärdet multiplicerat med 1,2. Detta undantag från värderingen vid fastställandet av underlag för inkomstskatt har gällt och fanns alltså med vid skattebetalningslagens tillkomst (prop. 1996/97:19, s. 97 och prop. 1996/97:100, s. 564). Bestämmelser i 9 kap. 2 § SBL som inte förs över hit Att den hänvisning som görs i 9 kap. 2 § andra stycket SBL till 8 kap. 14 § första–fjärde styckena samma lag nu upphävs föranleder inga ändringar i förevarande lag. I 8 kap. 14 § första stycket SBL sägs att om en arbetstagare, förutom kontant ersättning för arbete, får andra förmåner, ska skatteavdraget beräknas efter förmånernas sammanlagda värde. Bestämmelsen innebär att skatteavdraget inte bara ska beräknas med hänsyn till den kontanta ersättning som avdraget ska göras från utan att även förmåner ska beaktas vid beräkningen av avdragets storlek. Att förmåner och andra ersättningar för arbete är avgiftspliktiga följer av 10 §. Enligt 24 § är avgiftsunderlaget summan av de avgiftspliktiga ersättningar som den avgiftsskyldige har gett ut under en kalandermånad. Att förmåner ska räknas med i underlaget för beräkning av arbetsgivaravgifter följer alltså redan av förevarande lag och några ytterligare bestämmelser är därför inte nödvändiga. Enligt 8 kap. 14 § andra stycket SBL ska ersättning som arbetstagaren betalat för en förmån beaktas vid beräkningen av förmånsvärdet. Rent principiellt föreligger en förmån om en arbetstagare för en vara eller tjänst betalar en ersättning som understiger varans eller tjänstens marknadsvärde. Att förmånens värde i sådana fall utgörs av mellanskillnaden är självklart och behöver inte anges särskilt (m.fl., s. 113, jfr RÅ 2002 ref. 10). Detsamma gäller om det rör sig om en förmån som ska värderas Författningskommentar – övriga lagar enligt schablon och inte enligt marknadsvärdet. Vid beräkningen av arbetsgivaravgifter ska förmånen av egen permanentbostad värderas enligt särskilda värdetabeller. Om arbetstagaren betalat en hyra som är lägre än schablonen är förmånens värde naturligtvis lika med mellanskillnaden. Med hänsyn till det nu sagda behövs det ingen lagregel om att ersättning som arbetstagaren betalat för en förmån ska beaktas vid beräkningen av förmånens värde. Av 8 kap. 14 § tredje stycket SBL framgår att i fråga om sådan förmån som avses i 10 kap. 11 § andra stycket inkomstskattelagen (1999:1229), ska den i vars tjänst rättigheten förvärvats anses som utgivare vid beräkningen av skatteavdrag. Denna bestämmelse gäller förmån av personaloptioner och är . I samma lagstiftningsärenden införde en motsvarande bestämmelse i 1 § andra stycket (prop. 2007/08:152, s. 32–35 och 42–44). Där sägs att den i vars tjänst aktuell rättighet förvärvats ska anses som utgivare av förmånen. Hänvisningen till 9 kap. 2 § SBL till 8 kap. 14 § tredje stycket är onödig och att bestämmelsen nu upphävs föranleder inga ändringar i förevarande lag. I 8 kap. 14 § fjärde stycket första meningen SBL regleras förmåner som ges ut av någon annan än arbetsgivaren, men där arbetsgivaren stått för de kostnader som ligger till grund för förmånen. Bestämmelsen innebär att den som slutligt stått för de kostnader som ligger till grund för förmånen ska anses som utgivare av förmånen, dvs. Genom bestämmelsen i 8 kap. 14 § fjärde stycket andra meningen SBL specialregleras det förhållandet att en utländsk utbetalare ger ut en förmån eller ersättning till någon som är anställd hos en svensk arbetsgivare. Om förmånen eller ersättningen kan anses ha sin grund i anställningen i och det inte finns något anställningsförhållande mellan utgivaren och den anställde ska den svenske arbetsgivaren anses som utgivare av förmånen eller ersättningen. I 2 och 3 §§ finns bestämmelser med motsvarande innehåll som i 8 kap. 14 § fjärde stycket SBL. I 2 § föreskrivs att den som slutligen har stått för de kostnader som ligger till grund för en förmån, som getts ut av någon annan, ska betala arbetsgivaravgifter på förmånen. Enligt 3 § ska en svensk arbetsgivare under nämnda förutsättningar betala arbetsgivaravgifter på förmåner eller ersättningar som hans eller hennes anställda fått från utlandet. Hänvisningen i 9 kap 2 § SBL till 8 kap. 14 § fjärde stycket är alltså också onödig och att Författningskommentar – övriga lagar bestämmelserna nu upphävs föranleder därför inga ändringar i förevarande lag. Däremot behövs bestämmelserna i 8 kap. 14 § femte stycket SBL om när den som är skyldig att betala arbetsgivaravgifter för nu aktuella förmåner ska redovisa förmånerna. Den bestämmelsen ges dock inte här utan i 24 §. I 10 a § sägs att vid värderingen av förmåner gäller inkomstskattelagen. Enligt 61 kap. 18 § IL får värdet av kostförmån och bilförmån justeras uppåt eller nedåt om det finns synnerliga skäl. I 61 kap. 19 § IL anges vad som kan anses som synnerliga skäl för att justera ett bilförmånsvärde nedåt och i 19 b § finns en särskild justeringsregel för testbilar. Dessa bestämmelser om justering av förmånsvärden gäller även vid beräkning av arbetsgivaravgifter. Bestämmelserna ska dock bara tillämpas på begäran av arbetsgivaren och efter beslut av . För att arbetsgivaren ska få lägga ett justerat förmånsvärde till grund för beräkningen av underlaget för arbetsgivaravgifter krävs alltså att först beslutat om justering. Att en arbetsgivare kan begära att få tillämpa ett justerat förmånsvärde följer av 9 kap. 2 § andra stycket 1 SBL. Denna möjlighet till justering infördes och fanns alltså med i den ursprungliga lydelsen av skattebetalningslagen (prop. 1991/92:129, s. 20–26 och prop. 1996/97:100, s. 564). Bestämmelsen om justering förs nu över hit. Vilka ändringar som gjorts i 9 kap. 2 § SBL redogörs för i kommentaren till 10 a §. Av 10 a § 1 följer att förmånen av egen permanentbostad ska värderas enligt särskilda värdetabeller, dvs. Om schablonvärdet avviker med från det värde som följer av värderingsreglerna i inkomstskattelagen, dvs. 61 kap. 2 eller 20 §, får på begäran av arbetsgivaren bestämma värdet på bostadsförmånen. Denna möjlighet till justering infördes och fanns alltså redan vid skattebetalningslagens tillkomst (prop. 1993/94:90, s. 32 och 111 samt prop. 1996/97:100, s. 564). Bestämmelsen om justering av bostadsförmånsvärde förs nu över hit från 9 kap. 2 § andra stycket 2 SBL. Vilka ändringar som gjorts i 9 kap. 2 § SBL redogörs för i kommentaren till 10 a §. Författningskommentar – övriga lagar Att arbetsgivaren ska underrätta arbetstagaren om beslut om justering av förmånsvärde följer av 9 kap. 2 § tredje stycket SBL. Skyldigheten att underrätta arbetstagaren har gällt (prop. 1991/92:129, s. 22 och 23). Denna underrättelseskyldighet ges i fortsättningen här. Vilka ändringar som gjorts i 9 kap. 2 § SBL redogörs för i kommentaren till 10 a §. En huvudprincip inom såväl socialförsäkringssom socialavgiftsområdet är att ersättningar som är avsedda att täcka kostnader i arbetet varken är förmåns- eller avgiftsgrundande. Denna princip kommer bl.a. till utryck i förevarande paragraf där det sägs att arbetsgivaravgifter inte ska betalas på en ersättning till den del denna motsvarar utgifter i arbetet. För avgiftsfrihet krävs att utgifterna kan beräknas till av arbetstagarens ersättning från arbetsgivaren . Regeln avser fall där någon särskild kostnadsersättning inte utgår utan där ersättningen bestämts med hänsyn till att den ska täcka arbetstagarens utgifter i arbetet. Enligt tredje stycket får utgifterna för vissa bestämda yrkesgrupper beräknas enligt schablon grundad på de genomsnittliga utgifterna inom respektive grupp. I 4 kap. 3 § sägs att närmare föreskrifter för tillämpningen av tredje stycket meddelas av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. I 21 § 1 skattebetalningsförordningen (1997:750) bemyndigas att meddela föreskrifter om beräkning av arbetstagares utgifter i viss verksamhet enligt förevarande paragrafs tredje stycke. Om det inte finns någon schablon ska utgivaren begära att bestämmer hur kostnadsavdraget ska beräknas. Att utgivaren ska vända sig till om det inte finns någon tillämplig schablon sägs dock inte i socialavgiftslagen utan det följer av en hänvisning i 9 kap. 3 § SBL till 8 kap. 22 § andra stycket samma lag. Regelverket för beräkningen av arbetsgivaravgifter blir betydligt tydligare om denna bestämmelse i stället ges här, dvs. i fjärde stycket i direkt anslutning till bestämmelsen om att utgifterna för bestämda yrkesgrupper får beräknas enligt schablon. Hänvisningen i 9 kap. 3 § SBL till 8 kap. 22 § andra stycket samma lag ersätts alltså av en självständig bestämmelse i förevarande paragrafs fjärde stycke. Författningskommentar – övriga lagar I ett nytt femte stycke sägs att om en arbetstagares kostnader beräknats enligt schablon eller bestämts av i ett särskilt beslut ska utgivaren underrätta arbetstagaren om detta. En sådan underrättelseskyldighet har en arbetsgivare , nämligen enligt hänvisningen i 9 kap. 3 § SBL till 8 kap. 22 § tredje stycket samma lag. Bestämmelser om kostnadsavdrag av i stort sett samma innehåll som fanns redan när lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare infördes (prop. 1983/84:167). Dessa fördes sedan utan ändringar över till skattebetalningslagen (prop. 1996/97:100, s. 564). Den nuvarande lydelsen av 9 kap. 3 § är dock (prop. 2000/01:8, s. 27 och 123). I ett nytt andra stycke föreskrivs när ersättningar som avses i 2 och 3 §§ ska räknas in i underlaget för arbetsgivaravgifter. Den nya föreskriften kan sägas vara ett nödvändigt avsteg från den s.k. kontantprincipen som kommer till uttryck i första stycket. Bestämmelsen är dock inte ny utan ersätter hänvisningen i 9 kap. 2 § första stycket SBL till 8 kap. 14 § femte stycket andra meningen samma lag. Vilka ändringar som gjorts i 9 kap. 2 § SBL redogörs för i kommentaren till 10 a §. Principen att ersättningar av nu aktuellt slag ska räknas med först när den avgiftsskyldige har fått kännedom om ersättningen infördes (prop. 1996/97:19 och 100, se även prop. 1997/98:133, s. 40–45). Den som utger avgiftspliktig ersättning ska betala arbetsgivaravgifter. Detta gäller dock enligt 2 § inte om en avgiftspliktig ersättning utgörs av rabatt, bonus eller annan ersättning på grund av kundtrohet eller liknande. I sådana fall ska arbetsgivaravgifter i stället betalas av den som slutligt har stått för de kostnader som ligger till grund för ersättningen, dvs. En liknande bestämmelse finns i 3 § för ersättningar från utlandet som har sin grund i en anställning i hos någon annan än den som utgett ersättningen. Arbetsgivaravgifter ska i sådana fall betalas av den hos vilken mottagaren är anställd i . De ersättningar som avses i 2 och 3 §§ ska räknas in i avgiftsunderlaget för den kalendermånad under vilken den avgiftsskyldige fick kännedom om ersättningen. Av 34 kap. 5 § skatteförfarandelagen följer att den som har fått en förmån eller ersättning som avses i 2 eller 3 § ska meddela den som ska lämna Författningskommentar – övriga lagar kontrolluppgift senast månaden efter det att förmånen mottogs. Det innebär att förmånen normalt räknas in i avgiftsunderlaget för kalendermånaden efter den månad då förmånen utgick. Av ett nytt tredje stycke följer att förmåner av personaloptioner ska räknas med då optionen utnyttjas eller överlåts. Det följer av 9 kap. 2 § SBL hänvisar till 8 kap. 14 § femte stycket första stycket och har gällt (prop. 2007/08:152, s. 42).