sou · GWB358d5 · 2009-01-01 00:00:00 — I de undantagssituationer som regleras i 4–7 §§ får beslut om skattetillägg på grund av oriktig uppgift eller skönsbeskattning meddelas . Av bestämmelserna i 66 kap. framgår att beslut om skattetillägg kan omprövas. Begreppet taxeringsår används varken i denna paragraf eller i lagen i övrigt, se avsnitt 5.2.5. Skattetillägg vid för sen eller utebliven deklaration Av paragrafen framgår att den period under vilken beslut om skattetillägg på grund av oriktig uppgift eller skönsbeskattning kan meddelas förlängs för den som inte deklarerar eller inte deklarerar alls. Paragrafen har ingen direkt motsvarighet i taxeringslagen och skattebetalningslagen. Vad som gäller får läsas ut av bestämmel- serna om förlängd tidsfrist för ordinarie omprövning till den skattskyldiges nackdel i 4 kap. 14 § andra stycket TL och 21 kap. 9 § andra stycket SBL. Det är emellertid inte helt klart om dessa bestämmelser gäller i fall där den skattskyldige inte deklarerat alls. Vi föreslår i 66 kap. 20 § en omprövningsbestämmelse av vilken det tydligt framgår att den förlängda tidsfristen gäller såväl den som deklarerar för sent som den som överhuvudtaget inte deklarerar. Motsvarande ska gälla för beslut om skattetillägg. I annat fall kan den som inte deklarerat alls hamna i ett bättre läge än den som deklarerat . Se författningskommentaren till 66 kap. 20 §. I första stycket anges vad som gäller om den deklarationsskyldige deklarerar efter utgången av det kalenderår då beskattningsåret har gått ut. Det är bara i sådana fall som tvåårsfristen behöver förlängas med räknat från deklarationsdagen. Om den deklarations- skyldige deklarerar tidigare ger nämligen tvåårsfristen räknat från deklarationsdagen. Med deklarationsdagen menas den dag då den deklarationsskyldige faktiskt deklarerat, dvs. då deklarerade uppgifter kommit in till . Vad som gäller om den deklarationsskyldige inte deklarerar alls regleras i andra stycket. Ett beslut om skattetillägg får då meddelas från utgången av det kalenderår då beskattningsåret har gått ut. I paragrafen finns ett undantag från huvudregeln i 3 § för fall då skattetillägg tas ut som den skatt som tillägget avser beslutas genom efterbeskattning. Beslut om efterbeskattning ska som huvudregel meddelas senast under det sjätte året efter utgången av det kalenderår under vilket beskattningsåret gått ut (66 kap. 25 §). Förutsättningarna för att efterbeskattning ska få ske finns i 66 kap. 25–32 §§. Paragrafen är ny, men motsvarande gäller till följd av 5 kap. 16 § TL och 21 kap. 13 § tredje stycket SBL. Bestämmelsen i 5 kap. 16 § TL fanns ursprungligen i 8 § samma kapitel. Båda bestämmelserna fick sin nuvarande lydelse vid översyn av de särskilda avgifterna (prop. 1989/90:74, s. 410 och 411, prop. 1996/97:100, s. 634 samt prop. 2002/03:106, s. 245 och 250). kunde ett beslut om efterbeskattning eller eftertaxering avse enbart särskild avgift om en felräkning, felskrivning eller annat uppenbart förbiseende skulle rättas. Lagändringen 2003 innebar att den möjligheten togs bort. Oriktig uppgift i ett omprövningsärende Enligt paragrafen får ett beslut om skattetillägg på grund av en oriktig uppgift i ett omprövningsärende meddelas efter tvåårs- fristen om det meddelas med beslutet i omprövnings- ärendet. Normalt innefattar beslutet i omprövningsärendet en prövning i sak. Om begäran om omprövning återkallas avslutas ärendet med ett avskrivningsbeslut. Skattetillägg kan tas ut även i ett sådant fall, se kommentaren till 49 kap. 4 §. Beslutet om skatte- tillägg ska i så fall meddelas som avskrivningsbeslutet. Paragrafen ersätter 5 kap. 18 § första stycket TL som fick sin nuvarande lydelse vid översyn av de särskilda avgifterna (prop. 2002/03:106, s. 245). Bestämmelsen fanns tidigare i 5 kap. 10 § första stycket TL (prop. 1989/90:74, s. 411). Någon motsvarande bestämmelse finns inte för skattetillägg som tas ut enligt skattebetalningslagen. Här utvidgas tillämpningsområdet till att gälla generellt för skattetillägg. Även skattetillägg som tas ut enligt skattebetalningslagen ska alltså omfattas. Som följande exempel visar innebär dagens reglering ett antal skillnader beroende på om den oriktiga uppgiften lämnas i ett omprövningsärende enligt taxeringslagen eller skattebetalnings- lagen. Om efter sin ordinarie omprövningsfrist upptäcker den oriktiga uppgiften och avslår begäran om omprövning kan skattetillägg tas ut enligt taxeringslagen men inte enligt skattebetalningslagen. Skulle däremot i stället följa den oriktiga uppgiften och först efter sin ordinarie omprövnings- frist upptäcka oriktigheten kan skattetillägg däremot tas ut även enligt skattebetalningslagen, men då med stöd av bestämmelserna om efterbeskattning. Om den skattskyldige återkallar sin begäran om omprövning kan ta ut skattetillägg i samband med att ärendet avskrivs enligt taxeringslagen men inte enligt skattebetalningslagen. De omotiverade skillnaderna försvinner nu genom att förevar- ande bestämmelse blir generellt tillämplig oberoende av vilken sorts skatt som skattetillägget avser. Oriktig uppgift i ett mål om beskattning Paragrafen innehåller en bestämmelse om att skattetillägg på grund av en oriktig uppgift som lämnas i ett mål om skatt får tas ut även efter tvåårsfristen. Beslutet ska meddelas senast från utgången av den månad då domstolens beslut fick laga kraft. Paragrafen motsvarar 5 kap. 18 § andra stycket TL och 15 kap. 13 § SBL som båda fick sin nuvarande placering vid översyn av de särskilda avgifterna (prop. 2002/03:106, s. 245). Bestämmelserna fanns tidigare i 5 kap. 10 § andra stycket TL (prop. 1989/90:74, s. 329, 330, 411 och 412) och 15 kap. 9 § SBL (prop. 1996/97:100, s. 603). Beslut om skattetillägg på grund av att skatteavdrag inte gjorts I paragrafen, som saknar motsvarighet i skattebetalningslagen, finns en bestämmelse om när beslut om skattetillägg på icke avdragen skatt senast ska meddelas. Förutsättningen för att besluta om ett sådant skattetillägg är att skatteavdrag inte har gjorts. Beslutet saknar samband med de skattebeslut som fattas för varje redovisningsperiod på grundval av en skattedeklaration. De i 3–7 §§ angivna beslutsfristerna för skattetillägg vid oriktig uppgift och skönsbeskattning kan därför inte tillämpas. Redan i förutsättningen för skattetillägg – skatteavdrag har inte gjorts – ligger att utbetalaren har brutit mot reglerna på ett sådant sätt att en sexårsfrist för beslut är motiverad. Motsvarande beslutsfrist gäller för beslut om utbetalarens ansvar för underlåtna skatteavdrag, se 59 kap. 6 §. Förutom skattetillägget kan den som underlåter att göra skatteavdrag enligt 59 kap. också bli ansvarig för den skatt som borde ha dragits av. Om sådant ansvar ska beslutas, ska enligt andra stycket beslutet om skattetillägg meddelas som ansvars- beslutet. Ett beslut om skattetillägg förutsätter inte att beslut om ansvar fattas, men om så sker ska besluten meddelas . kan alltså inte först besluta om ansvar för underlåtna skatteavdrag och därefter ta ut skattetillägg på samma grund. Paragrafen reglerar när ett beslut om kontrollavgift senast ska meddelas. Paragrafen har ingen motsvarighet i skattebetalnings- lagen, torgkontrollagen, branschkontrollagen eller kassaregister- lagen. I skattebetalningslagen finns ingen särskild reglering av vilken beslutsfrist som gäller för kontrollavgift för den som omsätter investeringsguld. konstaterar i handledningen att bestämmelsen är en ordningsföreskrift som inte riktigt passar in i strukturen i övrigt i skattebetalningslagen. Enligt verket är det oklart vilka tidsmässiga förutsättningar som gäller för meddelande av beslut om kontrollavgift. Det ligger enligt verket närmast till hands att anta att sexårsfristen för efterbeskattning är tillämplig (handledning Särskilda avgifter enligt skattebetalnings- lagen, 2008, s. 223 och 224). I kassaregisterlagen, branschkontrollagen och torgkontrollagen finns ingen reglering av tidsfristen för beslut om kontrollavgift.14 I lagarna sägs däremot att skattebetalningslagens bestämmelser om debitering, betalning, överklagande och förfarandet i övrigt gäller i fråga om kontrollavgift. Vad det närmare innebär i fråga om frister för att meddela beslut diskuteras inte i förarbetena till lagarna. Vad som gäller får, på samma sätt som gäller kontrollavgiften för investeringsguld, anses oklart. Kontrollavgifterna enligt kassaregisterlagen och bransch- kontrollagen har visserligen anknytning till den dokumentations- skyldiges skatt på så sätt att syftet med skyldigheten i förläng- ningen är att den dokumentationsskyldige ska redovisa och betala skatt på rätt sätt. De dokumenterade uppgifterna läggs däremot inte till grund för beskattningen på samma sätt som uppgifter i deklarationer. Det finns alltså inte något sådant direkt samband mellan kontrollavgiften och beskattningen som motiverar att de omprövningsfrister som gäller enligt 4 kap. TL och 21 kap. SBL tillämpas för beslut om skattetillägg. Kontrollavgifterna enligt torgkontrollagen och skattebetalningslagen sanktionerar en dokumentationsskyldighet som syftar till att möjliggöra kontroll av någon annan än den dokumentationsskyldige. Här finns alltså ingen anknytning mellan kontrollavgiften och den dokumenta- tionsskyldiges beskattning. Att tillämpa de omprövningsfrister som gäller enligt 4 kap. TL och 21 kap. SBL som beslutsperiod är därför inte logiskt. Det finns således ingen anledning att knyta beslutfristen för beslut om kontrollavgift till dessa tidsfrister. Beslut om kontrollavgift bör meddelas i så nära anslutning som möjligt till kontrollen. Den som har kontrollerats har givetvis intresse av att få besked om utfallet av kontrollen. En snabb reaktion är också avgörande för att det preventiva syftet ska kunna uppnås. En beslutsfrist räknat från den dag då beslutet om kontroll meddelades bör vara fullt tillräcklig. bör endast undantagsvis, t.ex. om det är svårt att fastställa vem som bedriver en verksamhet, ha behov av att utnyttja hela beslutsfristen. Paragrafen gäller endast grundbeslut om kontrollavgift. Bestämmelser om omprövning finns i 66 kap. 14 Det finns däremot en särskild reglering av omprövnings- och överklagandefristen för kontrollavgift enligt kassaregisterlagen och branschkontrollagen (21 kap. 5 § och 22 kap. 4 § SBL). Inget beslut för en person som har avlidit Paragrafen ersätter 5 kap. 20 § andra stycket TL och 15 kap. 15 § SBL som båda fick sin nuvarande lydelse 2003 (prop. 2002/03:106, s. 245 och 249). Bestämmelsen i skattebetalningslagen utvidgades då till att även omfatta kontrollavgift. I övrigt fanns motsvarande bestämmelser tidigare i 5 kap. 12 § första stycket TL samt 15 kap. 4 § 4 och 6 § andra stycket SBL (prop. 1989/90:74, s. 412 och prop. 1996/97:100, s. 602). Bestämmelsen avser beslutet att ta ut förseningsavgift, skattetillägg eller kontrollavgift. Ett sådant beslut får inte fattas efter det att den person som det gäller har avlidit. Om personen avlider efter beslutet är bestämmelsen däremot inte tillämplig och den särskilda avgiften kan drivas in. Bestämmelser om särskilda avgifter som inte får någon motsvarighet 15 kap. 16 § SBL Enligt 15 kap. 16 § SBL ska bestämmelserna om särskilda avgifter i 15 kap. 1–15 §§ även gälla den som har lämnat oriktiga uppgifter och därigenom har registrerats som skattskyldig enligt 3 kap. 1 § SBL. Med stöd av den först nämnda bestämmelsen kan skattetillägg tas ut av en felaktigt registrerad som i skattedeklaration yrkar avdrag för ingående mervärdesskatt (handledning Särskilda avgifter enligt skattebetalningslagen, 2008, s. 25). Den särskilda bestämmelsen i 15 kap. 16 § SBL behövdes på grund av att skattetilläggsbestämmelserna enligt sina lydelser gäller den skatt- skyldige. Den som är felaktigt registrerad är ju inte skattskyldig. Vi har utformat 49 kap. 4 § så att skattetillägg ska kunna tas ut i nämnda situation (se författningskommentaren till 49 kap. 4 §). Hänvisningen i 15 kap. 16 § SBL avser emellertid inte endast skattetillägg utan också förseningsavgift. Av förarbetena till den ursprungliga bestämmelsen framgår att den i första hand tog sikte på skattetillägg vid oriktig uppgift. I författningskommentaren sägs emellertid att bestämmelsen också innebär att övriga regler om avgift blir tillämpliga. Lämnas inte deklaration ska förseningsavgift och skattetillägg påföras i samband med att skönsbeskattning sker. En annan följd är att påförda avgifter ska stå kvar även sedan det har upptäckts att skattskyldighet inte förelegat (prop. 1977/78:136, s. 225 och 226). Avsikten var alltså att en förseningsavgift som tas ut av en felaktigt registrerad person innan upptäcker detta ska kvarstå. Våra bestämmelser om förseningsavgift knyter an till deklara- tionsskyldigheten (48 kap. 1 §). Eftersom det är skattskyldigheten till mervärdesskatt och inte registreringen som enligt 26 kap. 3 § avgör huruvida deklaration ska lämnas kommer den som felaktigt registrerats inte att kunna påföras förseningsavgift. Skulle förseningsavgift ha beslutats innan fått kännedom om den felaktiga registreringen ska den undanröjas. Enligt utredningens mening finns det inte anledning att ta ut förseningsavgift av den som felaktigt registrerats. Några beslut om skatt ska ju i sådana fall rätteligen inte fattas. Förseningsavgiftens funktion att verka pådrivande för att uppgifter ska lämnas till underlag för beslut om skatt passar inte särskilt väl in i en sådan situation. Om en person som är felaktigt registrerad lämnar oriktiga uppgifter i en skattedeklaration kan skattetillägg tas ut. Oriktiga uppgifter i registreringsanmälan och skattedeklaration omfattas dessutom av skattebrottslagen. Dessa sanktioner bör vara tillräckliga. I de, med all sannolikhet fåtal fall, där det i efterhand framkommer att en person som påförts förseningsavgift faktiskt inte varit deklarationsskyldig, bör förseningsavgifterna undanröjas som fattade skattebeslut omprövas. Det finns alltså inte något behov av en bestämmelse motsvarande 15 kap. 16 § SBL. 5 kap. 8 § 1 och 3 TL samt 15 kap. 7 § 1 och 2 SBL Undantagen från skattetillägg vid rättelse av felräkning eller skriv- fel och vid avvikelse som avser bedömning av ett yrkande får inga motsvarigheter. Skälen för att slopa bestämmelserna finns i kommentaren till 49 kap. 10 §. 5 kap. 15 § TL och 15 kap. 12 § SBL Enligt 5 kap. 15 § TL och 15 kap. 12 § SBL ska bestämmelserna om befrielse från särskild avgift beaktas även om något yrkande om befrielse inte har framställts, om vad som förekommer i ärendet eller målet ger anledning till det. Båda bestämmelserna fick sin nuvarande lydelse vid översyn av de särskilda avgifterna (prop. 2002/03:106, s. 244 och 248). Enligt sin lydelse ger bestämmelsen och domstol en skyldighet att utan yrkande beakta befrielsebestämmelserna. Av förarbetena framgår att det till skyldigheten är kopplat ett utredningsansvar. När det finns grund för antagandet att viss befrielsegrund föreligger ska beslutsfattaren enligt förarbetena höra med den skattskyldige om ytterligare upplysningar kan lämnas för bedömning av frågan om befrielse (prop. 1977/78:136, s. 212 och prop. 1989/90:74, s. 325). Vad först gäller skyldigheten att beakta bestämmelserna om befrielse utan yrkande kan konstateras att det inte finns någon bestämmelse enligt vilken befrielse förutsätter en ansökan eller ett yrkande. Befrielsebestämmelserna är vidare formulerade som ska- bestämmelser; om förutsättningar för befrielse finns ska sådan medges. Att ska beakta befrielsebestämmelserna är lika självklart som att bestämmelserna om att skattetillägg inte ska tas ut i vissa fall ska beaktas. Det tillför inte heller något att särskilt säga att domstol ska beakta befrielsebestämmelserna om vad som förekommer i målet ger anledning till det. Yrkar den klagande att ett skattetillägg ska sättas ned eller undanröjas ska domstolen, om de omständigheter som framförts utgör skäl för det, sätta ned skattetillägget genom befrielse även om den skattskyldige inte uttryckligen åberopat tillämpning av de bestämmelserna. utredningsansvar regleras i 41 kap. 1 §; ska se till att ärendena blir tillräckligt utredda. För domstolarna finns en motsvarande bestämmelse i 8 § FPL. 5 kap. 15 § TL och 15 kap. 12 § SBL kan ses som en erinran om betydelsen av utredningsansvaret just i skattetilläggsärenden. Sedan den ursprungliga motsvarigheten till dessa bestämmelser kom till har omprövningsförfarandet införts. En av grundprinciperna i det nya förfarandet är att ärendena ska utredas hos . Ett ärende ska innan det når domstol i princip vara färdigutrett (prop. 1989/90:74, s. 283 och 284). Mot den bakgrunden kan bestämmelsen för domstols del inte ha någon praktisk betydelse vid sidan av den generella utredningsskyldigheten i 8 § FPL. I detta sammanhang kan också konstateras att den sistnämnda paragrafen ansetts tillräcklig t.ex. i migrationsmålen, som för den enskilde kan gälla mycket ingripande frågor. I många fall är det bara den uppgiftsskyldige själv som har möjlighet att bidra med utredning om förhållanden som kan leda till befrielse. Det är då i praktiken viktigt att informerar om vilka omständigheter som kan leda till befrielse och uppmanar den uppgiftsskyldige att redogöra för de förhållanden som kan ha betydelse. Det bör ske även om det inte finns något i ärendet som talar för befrielse. Redan i samband med att verket låter den skattskyldige yttra sig ska med andra ord utredningsskyldigheten fullgöras. Om den skattskyldiges svar ger anledning till det kan ytterligare utredning krävas för att ärendet ska anses tillräckligt utrett. De generella bestämmelserna i 41 kap. om utredningsskyldighet och kommunikationsskyldighet säger redan att ärendena ska bli tillräckligt utredda och att den enskilde ska få tillfälle att yttra sig. Ett eventuellt behov av att mer i detalj precisera dessa bestämmelser kan tillgodoses genom verkställighetsföreskrifter. Sammanfattningsvis bedömer utredningen att 5 kap. 15 § TL och 15 kap. 12 § SBL inte tillför något i sak. Paragraferna förs därför inte över till den nya lagen. 5 kap. 19 § TL och 15 kap. 14 § SBL I 5 kap. 19 § TL och 15 kap. 14 § SBL finns bestämmelser om ändring av skattetillägg efter beslut eller dom. Om ett taxerings- beslut i en fråga som har föranlett skattetillägg ändras, ska enligt 5 kap. 19 § TL göra den ändring av beslutet om skattetillägg som föranleds av det nya taxeringsbeslutet. I 15 kap. 14 § SBL finns motsvarande bestämmelse för fall då ett beskattningsbeslut ändras. Av förarbetena framgår att de ändringar som ska göras av beslut om skattetillägg enligt 5 kap. 19 § TL och 15 kap. 14 § SBL är taxerings- respektive debiteringsåtgärder (prop. 1989/90:74, s. 325, 381, 382, 412 och 447). I handledningar sägs att vid tillämpningen av 5 kap. 19 § TL och 15 kap. 14 § SBL inte ska göra någon som helst prövning av skattetilläggsfrågan i sak, utan bara vidta de mekaniska ändringar av underlaget för skattetillägg respektive skattetillägget som är en direkt följd av det ändrade taxerings- eller beskattningsbeslutet (Särskilda avgifter enligt taxeringslagen, 2007, s. 305 och Särskilda avgifter enligt skattebetalningslagen, 2008, s. 240). Författningskommentar – skatteförfarandelagen SOU 2009:58 i 4 kap. 23 § 20 § SBL. bedömning är att dessa bestämmelser inte fyller någon funktion. Vi redogör för skälen under författningskommentaren till avdelningen Verkställighet. I korthet handlar det om att taxerings- och debiteringsåtgärderna kommer att innefattas i omprövning och att det är en självklarhet att vidtar de verkställighetsåtgärder som föranleds av en dom i en skattefråga. Vi kan inte se att det finns några skäl att särskilt reglera taxerings- eller debiteringsåtgärder som avser nedsättning av skattetillägg eller underlaget för skattetillägg. När självt omprövar ett beslut om skatt får det, med hänsyn till den direkta kopplingen mellan skattebeslutet och skattetilläggsbeslutet, anses uppenbart att även skattetillägget ska ändras. Även när nedsättningen föranleds av domstols dom i en skattefråga är det självklart att ska sätta ned skattetillägget. Sammanfattningsvis anser vi alltså att 5 kap. 19 § TL och 15 kap. 14 § SBL inte ska föras över till den nya lagen. Avd. XII Beslut om skatter och avgifter 53 kap. Beslut om arbetsgivaravgifter, skatteavdrag, mervärdes- skatt och punktskatt Termen beskattningsbeslut förs inte över från skattebetalningslagen Genom beskattningsbeslut bestäms enligt 11 kap. 1 § SBL om den som är skattskyldig ska betala skatt eller få tillbaka skatt och skattens storlek. I 11 kap. 1 § SBL andra stycket finns en uppräkning av beslut som enligt lagstiftaren inte är beskattnings- beslut men som ändå ska anses som sådana beslut. Bestämmelsen i 11 kap. 1 § SBL är en definition av vad som vid tillämpningen av skattebetalningslagen ska anses som beskattningsbeslut. Syftet är att förenkla lagtexten. Den särskilda uppräkningen av beslut som också ska anses som beskattningsbeslut är en teknik för att koppla på förfarandet för beskattningsbeslut på beslut som enligt lagstiftaren inte faller in under definitionen av beskattningsbeslut. Uppräkningen av besluten om återbetalning av punktskatt innebär t.ex. att besluten, trots att de fattas enligt respektive punktskattelag och inte med stöd av skattebetalningslagen, ska hanteras enligt förfarandet i skattebetalningslagen (prop. 2001/02:127, s. 173–175). Regelverket kring beskattningsbeslut i skattebetalningslagen är otydligt i den meningen att det inte klart framgår vilka beslut som ska fattas. Det gäller särskilt beslut om arbetsgivaravgifter, skatteavdrag, mervärdesskatt och punktskatt där beslutsfattandet döljs i definitionen av termen beskattningsbeslut. Uppräkningen av beslut som ska anses som beskattningsbeslut väcker frågor. Att omprövningsbeslut ska anses som beskattnings- beslut väcker t.ex. frågan om det även ska gälla omprövningsbeslut som inte bestämmer om skatt ska betalas eller återbetalas. Dessutom innehåller uppräkningen beslut som är beskattnings- beslut och för vilka uppräkningen alltså är överflödig. Som exempel kan nämnas beslut om återbetalning av ingående mervärdesskatt enligt 10 kap. 9–13 §§ mervärdesskattelagen (1994:200, ML). Besluten avser helt klart skatt och återbetalning ska yrkas i en skattedeklaration. Det är därför överflödigt att nämna beslut om återbetalning av mervärdesskatt i uppräkningen av beslut som ska anses som beskattningsbeslut. Termen beskattningsbeslut ger vidare i vissa sammanhang inte en korrekt bild av den avsedda tillämpningen. Så är fallet i fråga om bestämmelserna om anstånd med inbetalning av skatt vid omprövning och överklagande (17 kap. 2 § SBL). Enligt sin ordalydelse gäller bestämmelserna bara i fråga om beskattnings- beslut och alltså inte när en skattskyldig överklagar ett taxerings- beslut, dvs. underlaget för inkomstskatten. Det är dock uppenbart att lagstiftaren avsett att bestämmelserna om anstånd även ska tillämpas vid omprövning och överklagande av taxeringsbeslut. Mot bakgrund av det nu sagda används inte termen beskattningsbeslut i skatteförfarandelagen. I stället används uttrycket beslut om skatt med olika preciseringar, som t.ex. beslut om arbetsgivaravgifter. Att definiera vad som avses med uttrycket bedöms inte som nödvändigt. Paragrafen ersätter 11 kap. 2 § första stycket SBL, som behållit sin ursprungliga lydelse (prop. 1996/97:100, s. 579). Enligt förevarande paragrafs första stycke ska beslut om arbetsgivaravgifter, skatteavdrag, mervärdesskatt och punktskatt fattas för varje redovisningsperiod för sig med ledning av innehållet i skattedeklarationer och andra tillgängliga uppgifter. Motsvarande bestämmelse i skattebetalningslagen gäller för beskattningsbeslut. Termen beskattningsbeslut omfattar fler beslut än de som räknas upp i den här paragrafen. Anledningen till att den här paragrafen bara gäller beslut om arbetsgivaravgifter, skatteavdrag, mervärdesskatt och punktskatt är att innehållet bara har relevans för dessa skatter.