sou · GXB378 · 2009-09-29 00:00:00 — Identitetskontroll får inte förekomma som en allmän kontrollåtgärd, däremot i de fall då man måste fastställa om en person, som uppger sig inte omfattas av säkerhetskontroll, verkligen ska undantas från kontrollen. Redan av det sagda framgår att slentrianmässig kontroll inte ska ske av personer som är kända för kontrollpersonalen. Andra personer än de som åberopar undantag från kontroll får aldrig avkrävas legitimation eller tillfrågas om sin identitet på ett sådant sätt att det skulle innebära en inskränkning av den enskildes rätt till anonymitet (a. prop. s. 65; angående rätten till anonymitet: se JO 1976/77 s. 27). Den som vägrar att underkasta sig en föreskriven säkerhetskontroll ska vägras tillträde. Följaktligen ska den som inte underkastar sig allmän säkerhetskontroll vägras tillträde till domstolens lokaler. Den som inte underkastar sig särskild säkerhetskontroll ska vägras tillträde till den aktuella förhandlingen. Om någon som är kallad till en förhandling vid domstolen vägrar att underkasta sig säkerhetskontroll, ska detta anmälas till domstolen. Den som enligt vad som sagts ska besluta om kontroll får då vid ett slags omprövning av det tidigare Gällande rätt och bakgrund till lagstiftningen beslutet avgöra om den som har vägrat att underkasta sig säkerhetskontrollen ska undantas från denna. Av betydelse kan därvid bli bl.a. orsaken till att den kallade personen vägrat att genomgå kontrollen, risken för att denne för med sig ett farligt föremål och betydelsen för den förestående rättegången om personen inte hörs. Om rättegång i parts utevaro kan bli följden, ska även artikel 6 i särskilt beaktas (a. prop. s. 66). För det fall den som vägrar att underkasta sig säkerhetskontroll får hämtas till domstolen i händelse av utevaro, får den som ska besluta om kontrollen förordna att personen – trots sin vägran – ska undergå säkerhetskontroll. Inför ett ställningstagande till om ett särskilt undantag ska meddelas vid en allmän säkerhetskontroll ska samråd om möjligt ske med rätten eller i förekommande fall rättens tillämnade ordförande. Den som vid en allmän eller särskild säkerhetskontroll för egen del medger kontroll men som inte tillåter undersökning av medhavd väska eller annat föremål ska ges tillfälle att lämna föremålet till förvaring, om det anses lämpligt. Ett föremål som efter vägrad undersökning lämnats till förvaring får inte undersökas såvida det inte finns särskilda skäl för en sådan åtgärd (se prop. 2000/01:32 s. 64 och vad som anges i 23 § polislagen [1984:387] rörande särskilda befogenheter i den skyddande och förebyggande verksamheten). Lämnas föremålet till förvaring, får tillträde inte vägras för den person som haft med sig föremålet. Är innehavaren till ett påträffat föremål okänd, får föremålet givetvis omhändertas vid säkerhetskontrollen. Om det vid en säkerhetskontroll påträffas något farligt föremål, dvs. ett vapen eller annat föremål som är ägnat att komma till användning vid brott, hos någon och tas det inte i beslag enligt bestämmelserna i , ska den hos vilken föremålet påträffas uppmanas att lämna det ifrån sig för förvaring. Åtlyds inte uppmaningen, får personen i fråga som utgångspunkt avlägsnas från domstolens lokaler. Gäller det däremot en person som kallats till en förhandling måste händelsen anmälas till domstolen, varvid möjligheter finns att bevilja undantag från denna regel. Detta kan alltså få till följd att tillträde medges utan att den som medfört föremålet har lämnat det ifrån sig. Om personen i fråga hade kunnat hämtas till domstolen vid utevaro, gäller särskilda regler (jfr vad som ovan sagts om personer som får hämtas till domstolen och som vägrar att undergå säkerhetskontroll). Den som råder över kontrollen får i sådana fall besluta att föremålet ska omhändertas för förvaring trots att sådan Gällande rätt och bakgrund till lagstiftningen förvaring har vägrats. Det saknar härvid betydelse om det är en allmän eller särskild säkerhetskontroll som föranlett ställningstagandet. I samband med de allmänna säkerhetskontrollerna gäller dock att rätten eller i förekommande fall rättens tillämnade ordförande först bör höras. Särskilda bestämmelser gäller rörande själva förvaringen av föremål som har lämnats till förvaring eller omhändertagits. Av grundläggande betydelse är att förvaring sker på betryggande sätt. Om det begärs, ska bevis utfärdas om att föremålet har lämnats till förvaring eller omhändertagits. Föremålet måste återlämnas när innehavaren lämnar domstolens lokaler. I anslutning till särskilda säkerhetskontroller ska återlämnandet ske när vederbörande lämnar rättssalen eller lokaler som hör till denna. Även för kroppsvisitationen finns särskilda bestämmelser. Kroppsvisitation som är av mera väsentlig omfattning ska verkställas i enskilt rum. Om det är möjligt ska åtgärden genomföras i vittnes närvaro. Kroppsvisitation får verkställas eller bevittnas endast av personer av samma kön som den visiterade. Detta gäller dock inte om undersökningen sker genom metalldetektor eller liknande anordning. Domstolens beslut enligt lagen om säkerhetskontroll får inte överklagas. I forna tiders domstolsorganisation var häradsrätten domstol på landsbygden. Den leddes av häradshövdingen, som utsågs av kungen. Rådhusrätten var städernas domstol, där borgmästaren och rådmän svarade för dömandet. Underrättsdomarna hade en storhetsperiod kring 1900-talets början och intog en mäktig position i lokalsamhället. Inte sällan var de också politiskt engagerade. I tingssalen fanns ofta ett skrank som delade tingssalen i två delar, något som förstärktes av att domarna satt på ett podium. Domarens ställning i processen lyftes fram i brottmålen genom både processförfarandet och miljön, men också av det faktum att det var domarens uppgift att, i den inkvisitoriska processordning som gällde, rannsaka den tilltalade. Högtidligheten förstärktes av att domare och vittnen avlade ed med fingrarna på . Domarna var före dessutom ofta klädda i häradshövdingeuniform vid tingets början, och fortfarande i slutet Gällande rätt och bakgrund till lagstiftningen av bar äldre domare jacket för att understryka högtidligheten. Fr.o.m. 1950-talet blev kavajkostym den vanligaste klädseln.1 I bondesamhället låg de lokala åklagaruppgifterna i händerna på länsman, landsfiskalen. Länsmannen fungerade också som polischef inom sitt distrikt och ledde polisarbetet med fjärdingsmannen som biträde. Vidare såg han till att de brottsliga gärningarna lagfördes och att de tilltalade häktades så att de kunde rannsakas av häradshövdingen. Länsmännen och andra fögderitjänstemän hade en relativt självständig ställning som i förhållande till allmänheten yttrade sig i att de tillskrevs myndighet, respekt, inflytande och makt. En hög social ställning innebar i sin tur att tjänstemännen erhöll den auktoritet som krävdes för att bryta eventuellt motstånd mot lagens, myndigheters eller domstolars föreskrifter, något som måste ses i ljuset av att dåtidens samhälle hade en utpräglat hierarkisk karaktär.2 I städerna sköttes åklagaruppgiften av kommunalt anställda stadsfiskaler, som lagförde både grova brottslingar och sådana som begått små förseelser. Vid tinget ankom det på den civiluniformsklädde tjänstemannen att framställa åtalet samt presentera bevisningen, varefter domaren kunde komplettera materialet i enlighet med den då rådande inkvisitionsprincipen. Av betydelse för ordningen i domstolarna var de s.k. rättsbetjänterna (en allmän benämning på lägre polis- eller domstolstjänstemän), som hade i uppgift att bl.a. verkställa domstolars beslut, övervaka allmän ordning, gripa ogärningsmän, förvara och förflytta fångar samt verkställa exekutioner o.d. Man kan här tala om föregångarna till dem som sedermera skulle fungera som vaktmästare vid domstol. Först i samband med rättegångsreformen infördes den ackusatoriska och kontradiktoriska processprincipen i landet. I samband härmed fick den misstänkte rätt att själv välja ombud, som nästan alla ombud blev offentliga. Landsfiskalernas uppgift att föra det allmännas talan övertogs av personer som gick under tjänstebenämningen åklagare. förstatligades det svenska polisväsendet, varvid verksamhetsgrenarna domare, åklagare, polis och exekutionsmyndighet (kronofogdemyndigheten) helt skildes från varandra. 1Kjell Å Modéer, Rättens aktörer, Utställningskatalog, 1992. 2Bo Westerhult, Kronofogde. Den svenska fögderiförvaltningen 1810–1917, 1965, s. 279 f. och 301 f. Gällande rätt och bakgrund till lagstiftningen Tre fristående organisationer skapades: polisväsendet, åklagarväsendet och domstolsväsendet. Därmed försvann både lands- och stadsfiskalerna, liksom rättsbetjänterna. infördes ett krav på jur. kand. och tingsmeritering för alla åklagare.3 förstatligades rådhusrätterna för att sedan – tillsammans med häradsrätterna – upphöra genom tingsrättsreformen 1971. Här kan nämnas att jämte är det enda land i världen där domardräkt inte förekommer i någon instans. Tanken att införa sådan väcktes i en departementspromemoria . Remissutfallet blev då övervägande negativt. Det oftast återkommande argumentet mot var att en domardräkt skulle te sig odemokratisk. Förmodligen var det ekon från det då inte så avlägsna uniformerade och auktoritära som styrde tankegången i tongivande svenska domarkretsar den gången. Saken har därefter inte tagits upp i , även om frågan av och till förts fram i debatten. () påpekade i en skrivelse till regeringen att det inte fanns någon laglig reglering av möjligheterna att företa kontroll för att förebygga brott och för att förhindra att ordning och säkerhet störs i samband med en domstolsförhandling. Det var enligt JO angeläget att denna brist undanröjdes. Till sin skrivelse fogade JO sitt beslut i två ärenden där frågan om lagligheten av kontrollåtgärder i samband med domstolsförhandling hade uppkommit. Vid behandlingen av förslaget till ny regeringsform uppmärksammade även bristen på lagreglering. Ut- skottet förutsatte därvid att regeringen tog de lagstiftningsinitiativ som var påkallade, ett uttalande som sedermera godtogs av (KU 1975/76:56 s. 32 f. och rskr 414). gav regeringen ett uppdrag till () att utreda frågan om kontroll- och säkerhetsåtgärder i syfte att skydda allmän ordning och säkerhet vid domstolsförhandlingar. I uppdraget ingick även att verket skulle lägga fram förslag till författningsmässig reglering. redovisades uppdraget i en promemoria som innehöll förslag till lagstiftning om säkerhetskontroll vid domstolsförhandling. Efter ett över lag positivt 3 Se bl.a. , Apropå nr 4/2001, samt . Gällande rätt och bakgrund till lagstiftningen mottagande under remissbehandlingen mynnade DV:s förslag ut i lagstiftning (prop. 1980/81:114, JuU 1981/82:7, rskr 1981/82:34). I förarbetena till lagstiftningen uttalade föredragande statsrådet bl.a. att ett kännetecknande drag i senare års brottsutveckling hade varit ökningen av den grova brottsligheten, som dessutom ofta varit organiserad och haft internationell anknytning. Brottslighet av den typen påstods utmärka sig genom en höggradig hänsynslöshet och likgiltighet för människors liv och hälsa. Inte sällan var stora ekonomiska intressen involverade, t.ex. vid de grova narkotikabrotten, som de inblandade för det mesta riskerade långvariga fängelsestraff. Enligt föredragande statsrådet hade man därför blivit tvungen att allvarligt räkna med risken för våldsaktioner, t.ex. vid fritagningsförsök, i samband med vissa domstolsförhandlingar. (Det konstaterades f.ö. också att det i anslutning till vissa former av tyngre kriminalitet hade vuxit fram fristående organisationer med uppgift att mot ersättning frita eller på annat sätt bistå brottslingar, prop. 1980/81:114 s. 7). Riskerna för våld i samband med domstolsförhandlingar hade enligt föredragande statsrådet ökat påtagligt , särskilt när det gällde vissa grövre brottmål. Det ansågs därför angeläget att man genom olika åtgärder försökte minska riskerna och bereda åhörare och medverkande vid förhandlingen ett tillfredsställande skydd mot våldshandlingar av olika slag (a. prop. s. 8). fördes resonemang om att en säkerhetskontroll torde innebära vissa begränsningar av grundlagsskyddade rättigheter, varför det skulle bli nödvändigt att noga överväga om möjligheten till en sådan kontroll ändå fick anses befogad (a. prop. s. 9). Det var enligt föredragande statsrådet dock tydligt att de åtgärder som kunde vidtas för att upprätthålla skyddet vid förhandlingar där det fanns särskild risk för våldsaktioner (s.k. riskförhandlingar) inte kunde ge någon fullständig garanti mot våldshandlingar även om de utnyttjades fullt ut. Sålunda ansåg han dem inte tillräckliga för att förhindra att vapen, sprängladdningar och andra farliga föremål fördes in i rättssalen. Utsikterna att förhindra en våldshandling bedömdes vara små om en beväpnad gärningsman väl hade kommit in. Det ansågs uppenbart att risken för väpnat våld skulle kvarstå om det inte, vid sidan av bevakning och andra förebyggande åtgärder, kunde anordnas en särskild kontroll vid inpasseringen till rättssalen. Föredragande statsrådet framhöll vidare att det för ett fritt och demokratiskt samhälle är av grundläggande betydelse att domstolarna kan verka fritt, vilket innebär bl.a. att domstolarna i möjligaste Gällande rätt och bakgrund till lagstiftningen mån måste skyddas mot angrepp eller andra störningar som kan företas i syfte att söka påverka eller förhindra fortgången av det rättsliga förfarandet. Han poängterade att staten har en given skyldighet att bereda tjänstemän och allmänhet skydd till liv och hälsa samt att det skulle innebära ett hot mot offentlighetsprincipen om allmänheten skulle dra sig för att bevista domstolsförhandlingar av rädsla för att råka ut för våldshandlingar. De intressen som en möjlighet till säkerhetskontroll skulle komma att tjäna stod enligt föredragande statsrådets mening i god överensstämmelse med de villkor som enligt regeringsformen gäller för inskränkningar i de däri skyddade rättigheterna, varför han förordade att frågan om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar skulle bli föremål för lagstiftning. Det ansågs emellertid vara angeläget att lagstiftningen gavs ett sådant innehåll att inskränkningarna inte blev större än nödvändigt (a. prop. s. 10 f.). Resultatet blev alltså en lag om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar, som trädde 1982. Säkerhetskontroll skulle enligt lagen få ske, om det till följd av särskilda omständigheter fanns risk för att brott som innebär allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av egendom skulle begås i samband med en domstolsförhandling (dvs. vad som går under beteckningen särskild säkerhetskontroll). 2.4Uppdelningen i allmän och särskild säkerhetskontroll – allmänna utgångspunkter Till följd av olika händelser efter ikraftträdandet av säkerhetskontrollagen, varav den allvarligaste var sprängningen i , aktualiserades frågan om skyddet i domstolarna skulle anses tillräckligt. gavs Riksåklagaren i uppdrag att tillsammans med DV och undersöka behovet av att stärka säkerheten och skyddet för de anställda inom domstols- och åklagarväsendet. Regeringsuppdraget redovisades i rapporten skydd för anställda inom domstolarna och åklagarväsendet (Åklagarväsendets rapport 1995:7). Rapporten remitterades till domstolar samt åklagar- och polismyndigheter, vilket sedermera mynnade ut i ett åtgärdsförslag signerat av företrädare för Riksåklagaren, , och Säkerhetspolisen. I en rapport från en arbetsgrupp, Åtgärder för att öka skyddet för anställda inom domstolarna och Gällande rätt och bakgrund till lagstiftningen åklagarväsendet (dnr Ju96/3967), lämnades även förslag till författningsändringar för att öka möjligheterna att genomföra säkerhetskontroller i domstol och att hålla ordning vid domstolsförhandlingar. Arbetsgruppens rapport behandlades i regeringens proposition Säkerhetskontroll i domstol (prop. 2000/01:32). I denna behandlades också synpunkter från i och om att det kunde finnas behov av att diskutera en lagändring som skulle medge att andra än polismän fick utföra kontrollerna, liksom vissa utredningsresultat som redovisats i DV:s rapport tillträdesskydd till domstolslokaler (DV Rapport 1997:3). I propositionen framhölls att det – särskilt mot bakgrund av de våldsdåd som inträffat i olika domstolar – hade tagits olika initiativ för att förbättra säkerheten i domstolarna. I korta ordalag nämndes bl.a. möjligheten till videokonferens i rättegångar, som infördes på försök i vissa domstolar genom lagen (1999:613) om försöksverksamhet med videokonferens i rättegång. Regeringen underströk att utgångspunkten för säkerhetsarbetet borde vara en analys av de risker och hot som finns och utvecklingen av dessa. En allmän bedömning av den dåvarande situationen och några utvecklingstendenser redovisades därför särskilt. Därvid konstaterades (a. prop. s. 19) att det hade inträffat flera händelser i landets domstolar där enskilda personer tagit till våld i samband med pågående processer. I vissa fall hade det lett till allvarliga personskador och även dödsfall. I propositionen framhölls att några av de allvarligaste polisanmälda händelserna som innefattat hot eller våld hade inträffat i 1996 (då en handgranat sprängdes i samband med en förhandling), i Hovrätten över och 1996 (då en bil blev beskjuten på domstolens parkeringsplats) samt i 1997 (då kanslichefen blev knivhuggen). nämndes en äldre men mycket allvarlig händelse i 1971 då bl.a. lagmannen och två advokater sköts till döds under en förberedande förhandling i ett tvistemål. Regeringen slog fast att oavsett om de inträffade händelserna skulle betraktas som enstaka incidenter eller utgjorde tecken på en illavarslande utveckling, var det inträffade naturligtvis oacceptabelt och aktualiserade frågan om ett ökat skydd för de som är anställda vid domstolarna och andra som i tjänsten eller annars vistas i domstolarnas lokaler. Gällande rätt och bakgrund till lagstiftningen 2.4.1Särskilt om hotbilden mot landets domstolar En bedömning av behovet av åtgärder och genomförandet av erforderliga åtgärder krävde enligt regeringen en analys av hotbilden mot landets domstolar. I denna del hänvisades till en omfattande enkätundersökning, riktad till landets samtliga domstolar, som genomförts av DV. Därutöver hade information om hot och risker i domstolarna inhämtats från Säkerhetspolisen, Riksåklagaren och . Eftersom det i nu aktuell utredning är oundvikligt att göra jämförelser med situationen då lagstiftningen senast ändrades, lämnas nedan en relativt extensiv redogörelse för undersökningsresultat som vid det tillfället fick ligga till grund för bedömningarna. Av DV:s undersökning (prop. 2000/01:32 s. 19 ff.) framgick att personal vid 81 av landets domstolar hade utsatts för hot –1999. Antalet framförda hot fördubblades , och det var domarna som i förhållande till andra yrkeskategorier enskilt utsattes för flest hot. (Sammantaget utsattes dock domstolssekreterare, notarier och expeditionspersonal för fler hot.) Det var i regel fråga om hot – i första hand mot personer men även, i viss mindre utsträckning, mot egendom – som framfördes direkt till den hotade, i vissa fall via telefon eller genom brev. I de flesta fall framfördes hoten i anslutning till en förhandling och då i domstolens lokaler. Därtill kom att ett fyrtiotal domstolar angav att en eller flera personer till följd av sina arbetsuppgifter hade utsatts för trakasserier av olika slag –1999. I de allmänna domstolarna hade incidenterna i cirka hälften av fallen haft anknytning till brottmål, medan den andra hälften fördelades jämnt mellan familjemål, andra tvistemål och andra ärenden. I förvaltningsdomstolarna hade incidenterna i två tredjedelar av fallen haft anknytning till skattemål, mål enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU-mål)och psykiatrimål. Enligt vad som redovisades i propositionen var det till övervägande del män som stått bakom hoten m.m. mot de anställda vid domstolarna. uppträdde de ensamma och under misstänkt drogpåverkan. I ungefär hälften av fallen var det enligt domstolarna fråga om s.k. rättshaverister som inte hade någon direkt anknytning till pågående mål. Den andra hälften utgjordes huvudsakligen av parter som ofta ansett sig förfördelade av domstolen. Gällande rätt och bakgrund till lagstiftningen I över hälften av fallen hade syftet varit att skrämma till viss åtgärd eller passivitet eller att hämnas. hade syftet dock varit oklart. En iakttagelse som gjordes var att förövaren bara i ett fåtal fall kunde hänföras till en nynazistisk gruppering, ett kriminellt s.k. mc-gäng eller annan organiserad brottslighet. I av fallen hade polisanmälan skett. I av de anmälda ärendena hade anmälan lett till åtal och dom. Enkätundersökningen visade också att 33 domstolar hade utsatts för inbrott, 22 för inbrottsförsök, 54 för skadegörelse, 22 för bombhot och 24 för annan brottslighet. Av enkätresultaten kunde utläsas att domstolens anställda i många fall hade upplevt att ordningen i samband med förhandlingar försämrats med tiden, men även att ordningen utanför rättssalarna, i allmänhetens utrymmen, generellt upplevdes som sämre . Endast de domstolar som handlagt mål där nynazister varit inblandade såg nynazismen som ett reellt hot mot domstolarna, medan några domstolar gav uttryck för viss oro inför den våldsanvändning som tycktes ske inom vissa vegangrupper och grupperingar inom den politiska ytterlighetsvänstern. Det framhölls att det saknades information som tydde på att utländska terroristgrupper på något sätt visat intresse för det svenska domstolsväsendet. Säkerhetspolisen och Riksåklagaren bidrog med information som gav vid handen att hot från kriminella grupper hade aktualiserats allt oftare i relation till representanter för rättsväsendet; tidigare hade dessa grupper enligt samma källor främst intresserat sig för vittnen och målsägande. I propositionen framhölls att det hade uppstått ett intresse av att skrämma och hota poliser, åklagare och andra personer som är involverade i rättsprocessen, inte minst i . Kriminella mc-gäng och personer i mc-miljön påstods ligga bakom detta i många fall. Brotten hade oftast riktats mot polismän, men även åklagare hade varit utsatta. De domstolar som hade handlagt mål i vilka mc-gäng varit involverade såg enligt enkätundersökningen dessa som ett reellt hot. Enligt vad som sägs i propositionen ansågs det svårt att bedöma vilken risk personer med psykiska problem utgör för domstolens anställda och övriga som vistas i domstolen. Här hänvisades till att en rättsprocess och händelser som orsakat denna kan vara utlösande faktorer för psykisk labilitet. Gällande rätt och bakgrund till lagstiftningen Det var dock rättshaveristerna som av landets domstolar ansågs utgöra det största hotet. Även parter i mål och anhöriga till parter bedömdes utgöra ett större hot än extremister och organiserad brottslighet. Hoten ansågs vara svåridentifierbara; de kunde enligt undersökningsresultaten vara kopplade till exempelvis en psykisk sjukdom eller mental störning, alternativt till parternas sociala situation och privata relationer. I familjemål och andra civilrättsliga mål var det därför allt som oftast svårt att identifiera eventuella hot och det framstod därmed också i det närmaste som omöjligt att vidta erforderliga säkerhetsåtgärder. I propositionen redovisades vissa uppgifter från Riksåklagaren om en påtagligt tilltagande grad av hot och incidenter riktade mot enskilda åklagare (eller av generell natur) samt en upplevd förstärkt hotbild gentemot åklagarna. Det framhölls att Riksåklagaren hade påpekat att säkerhetsnivån för åklagare inte var godtagbar vid många domstolar, särskilt på orter med s.k. tingsställen. En annan omständighet som fördes fram var att verkställandet av ett hot riktat mot en åklagare ofta också kunde drabba domstolens personal eller andra som vistas i domstolen, eftersom åklagarna i sin tjänsteutövning ofta befinner sig i domstolarnas lokaler.