sou · GWB358d4 · 2009-01-01 00:00:00 — Ett sådant föreläggande innebär att samtliga döds- bodelägare ska bekräfta eller komplettera deklarerade uppgifter (18 kap. 1 § ). Föreläggande att lämna uppgift Paragrafen ger befogenhet att förelägga den som inte är skyldig att deklarera att göra det. Denna befogenhet är spridd på tre olika bestämmelser, nämligen 10 kap. 5 § (preliminär självdeklaration) och 10 § (skattedeklaration) SBL samt 17 kap. 2 § LSK (prop. 1996/97:100, s. 566 och 568 samt prop. 2001/02:25, s. 203). Bestämmelserna har bara ändrats en gång nämligen när ersatte och de tio skattemyndig- heterna (prop. 2002/03:99). Uppgift om kommande utbetalningar av ersättning för arbete Enligt paragrafen får förelägga den som ger ut ersättning för arbete att lämna uppgift om den ersättning som kan antas komma att betalas ut under mottagarens beskattningsår. Motsvarande bestämmelse finns i 10 kap. 8 § SBL, som bara ändrats en gång och det var i samband med att inrättades (prop. 1996/97:100, s. 567 och prop. 2002/03:99). Syftet är att ska kunna ta in uppgifter för att preliminärt taxera mottagaren eller kontrollera en preliminär deklaration som mottagaren lämnat. I avdelningen om preliminär skatt har begreppen arbetsgivare och arbetstagare övergetts eftersom en del bestämmelser gäller för betydligt fler än bara arbetsgivare i den betydelse begreppet har inom andra rättsområden och i dagligt tal. Enligt dagens bestäm- melser om preliminär skatt, dvs. enligt skattebetalningslagen, gäller nämligen ett utvidgat arbetsgivarbegrepp. Det innebär att med arbetsgivare och arbetstagare avses den som ger ut respektive tar emot ersättning för arbete. Dessa definitioner slopas nu och i stället används nämnda uttryck eller orden utbetalare/ut- givare respektive mottagare. Utgivare används i fall där ersättningen kan bestå av annat än pengar, t.ex. olika förmåner. Även här utmönstras begreppet arbetsgivare. Det ersätts med den som ger ut ersättning för arbete. Uppgift för kontroll av egen uppgiftsskyldighet Paragrafen ersätter 3 kap. 5 § TL och 14 kap. 3 § första stycket SBL. Den ursprungliga lydelsen av 3 kap. 5 § TL förtydligades 1994 (prop. 1989/90:74, s. 396 och 397 samt prop. 1993/94:151, s. 164 och 165). tillkom ett vitesförbud som utvidgades och då flyttades till 3 kap. 6 § TL (prop. 2002/03:106). Bestämmelsen i SBL har inte ändrats i sak (prop. 1996/97:100, s. 597 och 598). Båda bestämmelserna ändrades i samband med att ersatte och de tio skattemyndigheterna (prop. 2002/03:99). Enligt 3 kap. 5 § TL ska syftet med föreläggandet vara att få in material för att kontrollera de uppgifter som den skattskyldige lämnat i sin självdeklaration eller för att få underlag för att fatta ett riktigt taxeringsbeslut avseende den skattskyldige (prop. 1989/90:74, s. 396). I skattebetalningslagen sägs i stället att föreläggandet ska avse uppgifter som behövs för kontroll av deklarationen eller av annan uppgiftsskyldighet. Med kontroll av uppgiftsskyldighet avses såväl kontroll av om uppgiftsskyldighet överhuvudtaget förelegat som kontroll av att skyldigheten fullgjorts riktigt och fullständigt (prop. 1996/97:100, s. 597). Som exempel på annan uppgiftsskyldighet än skyldighet att lämna deklaration nämns skyldigheten för den som är registrerad för mervärdesskatt att i en periodisk sammanställning lämna uppgifter om omsättning, förvärv och överföring av varor som transporteras mellan (1996/97:100, s. 597). Bestämmelser om periodiska sammanställningar finns här i 35 kap. Den som är skyldig att deklarera inkomst ska, utöver vissa särskilt angivna uppgifter, enligt 3 kap. 1 § 7 LSK lämna de övriga uppgifter som behöver för att fatta riktiga taxerings- och beskattningsbeslut samt beslut om pensionsgrundande inkomst. En bestämmelse med motsvarande innehåll finns i 31 kap. 3 §. Enligt 10 kap. 17 § 6, 17 a § 6 och 17 b § 6 SBL ska en skatte- deklaration, utöver vissa särskilt angivna uppgifter, innehålla de ytterligare uppgifter som behövs för beräkning och kontroll av skatten. Den deklarationsskyldige måste alltså lämna alla uppgifter som behövs för att skatten ska kunna beräknas. I den här lagen sägs det i 26 kap. 19 §. Av 2 § följer att får förelägga den som inte fullgjort en uppgiftsskyldighet att fullgöra skyldigheten. I kommentaren till den paragrafen sägs att lydelsen omfattar dels den som överhuvud- taget inte har lämnat någon uppgift, t.ex. låtit bli att deklarera, dels den som deklarerat eller lämnat uppgifter på annat sätt men som utelämnat en uppgift som personen var skyldig att lämna. Den uppgiftsskyldige kan t.ex. ha låtit bli att deklarera uppgifter som behövs för att ska kunna fatta ett riktigt beslut. kan då förelägga personen att fullgöra skyldigheten, vilket täcker in både att deklarera och att komplettetra redan deklarerade uppgifter på grund av att en föreskriven uppgift saknas. Föreläggandebefogenheten i 2 § tar som synes sikte på uppgifter som den uppgiftsskyldige är skyldig att lämna utan föreläggande. Syftet med det föreläggandet är alltså att förmå den uppgifts- skyldige att fullgöra sin uppgiftsskyldighet (fullgörande- föreläggande). Föreläggandet i sig skapar ingen uppgiftsskyldighet. Syftet med den här paragrafen är något annat, nämligen att ge befogenhet att begära in uppgifter som behövs för kontroll av en uppgiftsskyldighet (kontrollföreläggande). Med andra ord bör ändamålet med föreläggandet vara detsamma som i 14 kap. 3 § SBL. Däremot är det inte nödvändigt att som i 3 kap. 5 § TL låta föreläggandebefogenheten omfatta uppgifter som behövs för att ska kunna fatta ett korrekt beslut. Skälet till det är att skyldigheten att deklarera innefattar en skyldighet att lämna eller godkänna alla uppgifter som behövs för ett korrekt beslut och att enligt 2 § får förlägga den som inte fullgör skyldigheten att fullgöra den. Det föreskrivs alltså att ändamålet med föreläggandet ska vara att kontrollera om en uppgiftsskyldighet fullgjorts. Nästa fråga är mot vem ett sådant föreläggande ska kunna riktas. Enligt bestämmelsen 3 kap. 5 § TL får ett föreläggande riktas mot den som är eller kan antas vara skattskyldig. I 14 kap. 3 § första stycket SBL används i stället ordalydelsen är eller kan antas vara deklarationsskyldig för att peka ut mot vilka ett föreläggande kan riktas. Eftersom syftet med föreläggandet ska vara att kontrollera om en uppgiftsskyldighet fullgjorts bör föreläggandet kunna riktas mot den som är eller kan antas vara uppgiftsskyldig. Det skulle dock utvidga tillämpningsområdet. finns nämligen inget utrymme för att förelägga en kontrolluppgiftsskyldig att lämna uppgift som behövs för kontroll av att denne fullgjort sin uppgiftsskyldighet. Däremot får besluta om revision hos den som är eller kan antas vara bokföringsskyldig för att kontrollera om personen fullgjort sin kontrolluppgiftsskyldighet eller har förutsättningar att fullgöra kontrolluppgiftsskyldighet som kan antas uppkomma. För den uppgiftsskyldige är ett föreläggande att lämna uppgift mindre ingripande än en revision. Det är därför en brist att föreläggande inte får användas för att hämta in uppgifter av en kontrolluppgiftsskyldig för att kontrollera om skyldigheten fullgjorts. Dessutom är det något märkligt att en kontrolluppgifts- skyldig genom ett s.k. tredjemansföreläggande kan åläggas att lämna uppgifter som behövs för kontroll av andras kontroll- uppgiftsskyldigheter men inte kan åläggas att lämna uppgifter för kontroll av sin egen skyldighet. Mot bakgrund av det nu sagda är det närmast en fördel att termen uppgiftsskyldig utvidgar tillämpningsområdet för kontroll- förelägganden till att även omfatta den som är eller kan antas vara kontrolluppgiftsskyldig. får enligt 3 kap. 4 § SBL förelägga den som inte anmäler sig för registrering eller som inte underrättar verket om ändrade förhållanden att fullgöra sina skyldigheter eller att lämna sådana uppgifter som behövs för att avgöra om anmälnings- eller underrättelseskyldighet finns. Skyldigheten att anmäla sig för registrering och skyldigheten att anmäla ändringar i de uppgifter som ligger till grund för registrering är uppgiftsskyldigheter. Det innebär att termen uppgiftsskyldig även omfattar den som är skyldig att anmäla sig för registrering och den som är skyldig att underrätta verket om förändringar i registreringsuppgifterna. Regelverket blir dock tydligare om bestämmelser om fullgörande- och kontrollföreläggande avseende uppgiftsskyldig- heterna i fråga om registrering ges i kapitlet om registrering, dvs. i 7 kap. En motsvarighet till 3 kap. 4 § SBL finns därför i 7 kap. 5 §. En annan sak som bör beröras är att om bara uppgiftsskyldiga ska kunna föreläggas, kommer det inte längre vara möjligt att förelägga den som är skattskyldig utan att vara uppgiftsskyldig. är det möjligt enligt 3 kap. 5 § TL eftersom där används termen skattskyldig för att ringa in dem som ett föreläggande kan riktas mot. Fysiska personer med enbart tjänsteinkomster understigande grundavdraget behöver inte deklarera. Detsamma gäller fysiska personer vars inkomster enbart består av räntor och utdelningar för vilka kontrolluppgift ska lämnas. Dessa personer betalar ju rätt inkomstskatt genom att skatteavdrag görs . nämnda personer är alltså inte uppgiftsskyldiga och kommer därför inte längre att kunna föreläggas om befogenheten bara ska omfatta den som är uppgiftsskyldig. En sådan inskränkning av befogenhet att förelägga försämrar dock inte förutsättningarna för en effektiv skattekontroll eftersom behovet av att kontrollera nämnda kategorier av skattskyldiga är närmast obefintligt. I de ytterst få fall där det finns behov av kontroll kan enligt 4 § förelägga den skattskyldige att lämna deklaration. De deklarerade uppgifterna kan sedan kontrolleras genom ett föreläggande enligt den här paragrafen. Att ett föreläggande kan riktas mot vissa skattskyldiga om den grundläggande förutsättningen ska vara att den som föreläggs är eller kan antas vara uppgiftsskyldig är därför inget problem. Med hänsyn till det nu sagda föreskrivs här att får förelägga den som är eller kan antas vara uppgiftsskyldig enligt 15– 35 kap. att lämna uppgift som behövs för kontroll av skyldigheten. Begränsningen till förevarande avdelning görs för att föreläggande för att kontrollera uppgiftsskyldigheterna i fråga om registrering ges i 7 kap. En befogenhet för att förelägga någon att lämna uppgift får även anses innefatta en befogenhet att låta föreläggandet i stället avse att visa upp en handling eller att lämna över en kopia av handling. Det rör ju sig enbart om två olika sätt att lämna en uppgift. Ordalydelsen visa upp en handling eller att lämna över en kopia av handling förs därför inte över hit. Det bör tilläggas att får bestämma hur uppgiften ska lämnas, dvs. om t.ex. en kopia av en handling ska lämnas. Se även kommentaren till 9 §. Det är viktigt att understryka att även i fortsätt- ningen får förelägga en uppgiftsskyldig att visa upp en handling eller lämna över en kopia av handling. befogenhet inskränks alltså inte bara för att ordalydelsen stramas upp. Så länge föreläggandet avser uppgifter som behövs för kontroll av en uppgiftsskyldighet finns det egentligen inget som begränsar befogenheten. En annan sak är att inte bör använda föreläggandebefogenheten för att kontrollera hela verksamheter eller verksamhetsdelar, utan för sådana omfattande kontroller ska revisionsbefogenheten användas. Föreläggande är avsett för att bl.a. vid deklarationsgranskningen kontrollera t.ex. om näringsidkare redovisat en inkomst som har uppgift om eller för att stämma av en uppgift i deklarationen. I äldre förarbeten finns uttalanden om att föreläggande att visa upp en handling bara får användas för att kontrollera om upp- gifterna i deklarationen stämmer överens med underlaget och inte för att kontrollera underlagets riktighet. De första uttalandena är då skyldigheten att visa upp handlingar efter förelägg- ande infördes. I förarbetena framhölls att skyldigheten att tillhandahålla handlingar efter föreläggande inte fick bli lika omfattande som motsvarande skyldighet vid revision. Ursprung- ligen begränsades därför skyldigheten att visa upp handling efter föreläggande till vissa i lagen angivna slag av handlingar (prop. 1961:100, s. 250–256 och prop. 1989/90:74, s. 288–290). Denna exemplifiering av handlingar försvann 1994 då ordalydelsen lämna de upplysningar som behövs ersattes med lämna uppgift, visa upp handling eller kopia av handling som behövs (prop. 1993/94:151, s. 164 och 165). Ändamålet med ett föreläggande enligt den här paragrafen är att kontrollera om den uppgiftsskyldige fullgjort sin uppgifts- skyldighet. Det här föreläggandet får däremot inte användas för att enbart kontrollera att bokföringsskyldighet eller dokumentations- skyldighet enligt 39 kap. fullgjorts, dvs. att underlaget är riktigt. Att en uppgift skulle kunna användas för sådan kontroll hindrar dock inte att den begärs in med stöd av ett föreläggande enligt förevarande paragraf, givetvis under förutsättning att uppgiften behövs för kontroll av en uppgiftsskyldighet. Att låta föreläggandebefogenheten enbart begränsas av ända- målet kontroll av uppgiftsskyldighet är tydligt och äventyrar inte gränsdragningen mot revisionsinstitutet. Dessutom är det mindre ingripande för den uppgiftsskyldige att bli förelagd än att bli reviderad varför det är bra att det inte finns uppgifter som enbart kan inhämtas genom revision. Paragrafen ersätter 14 kap. 3 § tredje stycket SBL. Stycket lades till i samband med att punktskatterna infogades i skattekontosystemet (prop. 2001/02:127 s. 175 och 176). Därefter har bara en ändring gjorts, nämligen när ersatte och de tio skattemyndigheterna (prop. 2002/03:99). I dagens bestämmelse sägs att får förelägga den som är eller kan antas vara skyldig att redovisa punktskatt att lämna varuprov eller beskriva varor eller tjänster som används, säljs eller på annat sätt tillhandahålls i verksamheten. Beskrivningar av varor och tjänster är uppgifter och om sådana uppgifter behövs för kontroll av deklarationsskyldigheten för punktskatt kan uppgifterna begäras in med stöd av 6 §. Ett varuprov är dock ingen uppgift och här kompletteras därför Skatte- verkets befogenheten enligt 6 § med en befogenhet att förelägga den som är eller kan antas vara skyldig att redovisa punktskatt att lämna varuprov. Uppgift för kontroll av någon annans uppgiftsskyldighet I paragrafen, som är hämtad från 17 kap. 3 § LSK, regleras i vilka fall får förelägga fysiska personer och dödsbon att lämna uppgifter om tredje man. Bestämmelsen i LSK har bara ändrats en gång, nämligen när ersatte och de tio skattemyndigheterna (prop. 2001/02:25, s. 137 och 203 samt prop. 2002/03:99). befogenhet omfattar föreläggande att lämna kontrolluppgift om dels ersättning för utfört arbete som betalats ut till en namngiven näringsidkare, dels ränta från och fordran på en namngiven låntagare. Paragrafen är bara tillämplig i fall där kontrolluppgift om ersättningen, räntan eller fordringen inte ska lämnas enligt bestämmelserna i 16 eller 17 kap. Förmögenhetsskatten avskaffades (prop. 2007/08:26). Som en följd av avskaffandet slopades skyldigheten att lämna kontrolluppgifter om fordringsrätter (prop. 2008/09:44). I fortsättningen ska alltså kontrolluppgift lämnas enbart om avkastning på fordringsrätter. Eftersom kontrolluppgifter inte längre ska lämnas om fordringsrätter bör punkten 2 enbart omfatta ränta och alltså inte som dagens bestämmelse även fordran. I paragrafen ges befogenhet att besluta om s.k. tredjemansföreläggande. finns bestämmelser om tredjemans- föreläggande i 14 kap. 4 § SBL och 17 kap. 4 § LSK. De bestäm- melser som ersätts har inte ändrats i sak sedan SBL och LSK infördes (prop. 1996/97:100, s. 598 och prop. 2001/02:25, s. 136– 138, 203 och 204). I bestämmelsen i skattebetalningslagen har dock andra ändringar än sakliga gjorts, nämligen dels i samband med att bokföringslag tillkom, dels när ersatte Riks- skatteverket och de tio skattemyndigheterna (prop. 1989/90:130 och prop. 2002/03:99). Vid sistnämnda tillfälle ändrades även bestämmelsen om tredjemansföreläggande i LSK. När det gäller vilka personer kan rikta ett föreläggande mot skiljer sig inte bestämmelserna i respektive LSK åt. Enligt båda lagarna gäller att ett föreläggande kan riktas mot andra juridiska personer än dödsbon och mot fysiska personer och dödsbon om personen eller dödsboet är eller kan antas vara bokföringsskyldig. Ändamålet med föreläggandet skiljer sig dock åt mellan SBL och LSK. I SBL föreskrivs att kontrolluppgiften ska ha betydelse för beskattningen. I begreppet kontrolluppgift ligger att uppgiften ska ha betydelse för någon annans beskattning än den som föreläggs. Enligt LSK ska föreläggandet avse förhållanden som är av betydelse för kontroll av att deklarations- eller annan uppgiftsskyldighet full- gjorts riktigt och fullständigt av andra än den som föreläggs, eller att uppgiftsskyldighet kan fullgöras av andra än den som föreläggs. Det sistnämnda ändamålet gör det möjligt för att besluta om föreläggande som avser löpande beskattningsår. I sak torde det inte finnas någon skillnad mellan ändamålen eftersom frågan om deklarations- och annan uppgiftsskyldighet fullgjorts riktigt och fullständigt eller kan fullgöras nästan uteslutande har betydelse för beskattningen. Frågan blir då närmast vilken ordalydelse som är att föredra. Här kan det vara av intresse att titta på hur kontrolländamålen för tredjemansrevision i SBL respektive TL har formulerats. Tredjemanskontroll sker inte bara genom föreläggande utan även genom tredjemansrevision. Ändamålet med tredjemans- kontrollen bör vara detsamma oavsett vilken metod som används. En annan sak är att de olika metoderna lämpar sig bäst i olika situationer (prop. 1996/97:100, s. 473 och 474). Enligt 14 kap. 7 § SBL får besluta om s.k. tredjemansrevision för att kontrollera (här bortser vi från vissa specialfall som rör punktskatt) att deklarations- och annan uppgiftsskyldighet fullgjorts riktigt och fullständigt av annan än den som revideras eller att annan än den som revideras har Författningskommentar – skatteförfarandelagen SOU 2009:58 förutsättningar att fullgöra uppgiftsskyldighet som kan antas uppkomma. Kontrolländamålen för tredjemansföreläggande och tredjemans- revision är alltså olika i SBL. Kontrolländamålet för tredjemans- revision i SBL är dock som synes identiskt med det ändamål som gäller för tredjemansföreläggande enligt 17 kap. 4 § LSK och dessutom med det kontrolländamål som gäller för tredjemans- revision enligt 3 kap. 8 § TL. Mot bakgrund av nu angivna förhållanden bör ändamålet med ett tredjemansföreläggande enligt förevarande paragraf beskrivas på i stort sett samma sätt som i 17 kap. 4 § LSK. Några korrigeringar i förhållande till LSK bör dock göras. Här sägs bara att kontrollen ska avse uppgiftsskyldighet och inte, som i LSK, att ändamålet ska vara kontroll av deklarations- eller annan uppgiftsskyldighet. Termen uppgiftsskyldighet omfattar givetvis även deklarationsskyldighet. Dessutom är det inte nödvändigt att säga att ändamålet ska vara att kontrollera att uppgiftsskyldighet fullgjorts riktigt och fullständigt utan det är tillräckligt att ange att det som ska kontrolleras är om uppgiftsskyldighet fullgjorts. Utgångspunkten är att antingen har uppgiftsskyldigheten fullgjorts eller så har den inte det (jfr kommentaren till 2 §). Orden riktigt och fullständigt tillför med andra ord inget och de finns därför inte med här. Det som föreskrivs innebär ingen ändring i sak i förhållande till ordalydelsen i 14 kap. 4 § SBL att föreläggande får meddelas om uppgiften har betydelse för beskattningen. Värt att nämna är att i förarbetena till nyssnämnda paragraf och till 17 kap. 4 § LSK uttalas att enligt båda paragraferna är det möjligt att låta ett föreläggande avse en löpande period (prop. 1996/97:100, s. 486 och prop. 2001/02:25, s. 203). Befogenhet i 14 kap. 4 § SBL för att besluta om tredjemansföreläggande får inte användas för att kontrollera om någon annan än den som föreläggs har fullgjort skyldigheten att anmäla sig för registrering eller underrätta om ändringar i registrerade uppgifter. Det följer av att befogenheterna att besluta om föreläggande på registreringsområdet regleras i 3 kap. 4 § SBL. Föreläggandebefogenheterna på registreringsområdet ska även i fortsättningen regleras uttömmande i kapitlet om registrering, dvs. i 7 kap. För att upprätthålla dagens ordning sägs i förevarande paragraf att tredjemansföreläggande bara får användas för kontroll av uppgiftsskyldighet enligt 15–35 kap. och alltså inte enligt 7 kap. Ursprunget till dagens bestämmelser om tredjemansförelägg- ande infördes i samband med att tredjemansrevisionerna slopades. Den främsta grunden för slopandet var att de uppgifter som kan behöva hämta in från tredje man regelmässigt kan hämtas in med ett föreläggande (prop. 1993/94:151, s. 90–92). I det lagförslag som remitterades till Lagrådet nämndes vid sidan av föreläggande att lämna kontrolluppgift, föreläggande att visa upp handling. Enligt Lagrådets mening var det onödigt eftersom termen kontrolluppgift även bör innefatta att visa upp handling eller att lämna över en kopia av handling (prop. 1993/94:151, s. 260). Den ursprungliga bestämmelsen om tredjemansföreläggande placerades i 3 kap. 50 a § lagen (1990:325) om självdeklaration och kontrolluppgifter (GLSK) och innebar att fysiska personer som var bokföringsskyldiga och juridiska personer kunde föreläggas att lämna kontrolluppgift för kontroll av rättshandling mellan den som förelades och annan person. Ändamålet med föreläggandet låg i själva begreppet kontrolluppgift, som enligt 3 kap. 1 § GLSK var uppgifter till ledning för taxering av andra än uppgiftslämnaren själv. Från början angavs alltså inte särskilt att ett tredjemans- föreläggande fick avse att visa upp en handling eller överlämna en kopia av handling. När GLSK ersattes av LSK kom dock detta att anges särskilt. I 17 kap. 4 § LSK anges att föreläggandet får avse att lämna uppgift om en rättshandling eller att visa upp en handling eller lämna över en kopia av en handling som rör rättshandlingen. Enligt förarbetena var motivet för tillägget att förtydliga vad som kan krävas av den som föreläggs. Där sägs också att tillägget gjordes med utgångspunkt i hur bestämmelsen om tredjemans- föreläggande i 14 kap. 4 § SBL är utformad (prop. 2001/02:25, s. 203). En befogenhet för att förelägga någon att lämna uppgift får även anses innefatta en befogenhet att låta föreläggandet i stället avse att visa upp en handling eller att lämna över en kopia av handling. Det rör ju sig enbart om två olika sätt att lämna en uppgift. Ordalydelsen visa upp en handling eller att lämna över en kopia av handling förs därför inte över hit. Det bör tilläggas att får bestämma hur uppgiften ska lämnas, dvs. om t.ex. en kopia av en handling ska lämnas. Paragrafen ersätter bestämmelserna i 14 kap. 4 § andra stycket SBL och 17 kap. 5 § LSK. I paragrafen föreskrivs att även andra personer än de som anges i 3 §, dvs. i princip fysiska personer och dödsbon som inte är bokföringsskyldiga, får föreläggas att lämna uppgift om andra. För det krävs dock särskilda skäl. Med särskilda skäl avses framför allt fall där det finns ett uttalat kontrollintresse och där alternativa kontrollmetoder saknas (prop. 1993/94:151, s. 182 och 183 samt prop. 1996/97:100, s. 598). Bestämmelserna om att tredjemansföreläggande, under förutsättning att det finns särskilda skäl, även får riktas mot fysiska personer och dödsbon som inte är bokföringsskyldiga fanns med i de ursprungliga lydelserna av SBL och LSK och har behållit dessa lydelser (prop. 1996/97:100, s. 598 och prop. 2001/02:25, s. 204). Den ändring som gjordes i 14 kap. 4 § SBL i samband med att inrättades berörde nämligen inte den paragrafens andra stycke. 38 kap. Formkrav för lagens uppgiftsskyldigheter Enligt paragrafen ska uppgifter deklareras enligt ett fastställt formulär. Paragrafen ersätter 4 kap. 1 § LSK som har behållit sin ursprungliga lydelse (prop.