sou · GXB338 · 2009-04-24 00:00:00 — har, på utredningens begäran, genomfört en registerundersökning avseende omfattningen av hemtjänst till personer som inte är folkbokförda i kommunen. Till grund för undersökningen ligger för (höstmätningen) och 2008 (sommarmätningen), se avsnitt 12.2. Av registerundersökningen framgår att landets kommuner hade beviljat mycket få hemtjänsttimmar till personer som inte var folkbokförda i kommunen vid såväl höstsom sommarmätningen. Vid höstmätningen uppgick andelen hemtjänsttimmar till personer som inte var folkbokförda i kommunen till och vid sommarmätningen till . av landets kommuner hade beviljat högst (höstmätningen) respektive (sommarmätningen) av sina hemtjänsttimmar till personer som inte var folkbokförda i kommunen. Omfattningen av den hemtjänst som beviljas till personer som inte är folkbokförda i kommunen får således anses vara mycket liten ur ett nationellt perspektiv. Av de kommuner som ingår i vår jämförelsegrupp73 låg flertalet under eller på samma nivå som riksgenomsnittet vid höstmätningen. Vid sommarmätningen låg däremot dessa kommuner74 över riksgenomsnittet. De tre kommuner i jämförelsegruppen som hade beviljat högst andel hemtjänsttimmar till personer som inte var folkbokförda i kommunen var , och kommuner. Trots att andelen hemtjänsttimmar till personer som inte var folkbokförda i kommunen således ökade i dessa kommuner vid 73Borgholm, , , , , , och kommuner, se avsnitt 12.2. 74Bortsett från kommun, där uppgift saknas. sommarmätningen, minskade det totala antalet hemtjänsttimmar i och Tjörns kommuner jämfört med höstmätningen. Vidare var ökningen i kommun marginell i förhållande till dess totala antal hemtjänsttimmar, se avsnitt 12.2.1. Således var den totala omfattningen av hemtjänst i dessa kommuner i princip densamma vid höst- och sommarmätningen. Ökningen av andelen hemtjänsttimmar till personer som inte var folkbokförda i kommunen, har alltså inte medfört någon ytterligare belastning på hemtjänstorganisationen i dessa kommuner. Bör bosättningskommunen ersätta vistelsekommunen för kostnader under en tillfällig vistelse? Frågan om ekonomisk kompensation från den enskildes bosättningskommun har återkommande tagits upp vid våra möten med olika kommuner. Det kan uppfattas som orättvist att vistelsekommunerna är skyldiga att bekosta insatserna när det är bosättningskommunerna som får skatteintäkter och i vissa fall även statsbidrag enligt det kommunalekonomiska utjämningssystemet. Det gäller särskilt när insatserna är långvariga eller omfattande. För att kunna ta ställning till om kostnaderna för hemtjänst - vilket uppges vara den vanligaste insatsen under en tillfällig vistelse - är så omfattande att de motiverar en omfördelning av medel mellan kommunerna, har vi valt att utgå från kostnaderna i , och kommuner . Dessa kommuner hade högst kostnader samt flest antal besökare med behov av hemtjänst bland de kommuner som vi har varit i kontakt med.75 och kommuner hade dessutom högst kostnader i den kartläggning som SKL genomförde , se avsnitt 12.3.1. Vi har därför antagit att kostnaderna i , och kommuner utgör ett rimligt mått på vad en vistelsekommun som mest kan bli tvungen att betala för hemtjänstinsatser till besökare i kommunen. hade kommun 55 besökare med behov av hemtjänst, hade 37 besökare och kommun hade 30 besökare. Kommunerna har uppgivit att deras kostnader för hemtjänst till dessa personer uppgick till cirka 1 mil- 75 Vi har besökt , , , , och kommuner. Därutöver har vi varit i kontakt med , , , , , , , , , , , och Åre kommuner. jon kronor i , i och i . Det kan jämföras med den totala kostnaden för hemtjänst i dessa kommuner: i , i och i . Kostnaden för besökarnas hemtjänst utgjorde således 0,9-1,av kommunernas totala kostnad för hemtjänst. Enligt vår bedömning kan en så låg kostnad inte motivera en omfördelning av medel mellan kommunerna. Inte heller de kostnader som redovisas i SKL:s kartläggning motiverar en omfördelning. Kommunernas kostnader för hemtjänst till besökare måste även ställas i relation till kostnaderna för att administrera ett omfördelningssystem. Det kan ifrågasättas om så låga kostnader som redovisas ovan kan motivera det administrativa merarbete som ett omfördelningssystem skulle medföra. Vidare kan beaktas den prognos för den kommunala fastighetsavgiften som SCB har tagit fram på uppdrag av SKL. De tio kommuner som får kraftigast utveckling av fastighetsavgiftsintäkterna är , , , , , , , , och , se avsnitt 12.5.3. Hur skulle medel kunna omfördelas mellan kommunerna? Så länge som kostnaderna för insatser till personer som vistas tillfälligt i en kommun håller sig till så låga belopp i förhållande till den totala kostnaden för hemtjänst, anser vi således inte att det är motiverat att införa ett system för att omfördela medel mellan kommunerna. Om det däremot skulle visa sig att kostnaderna för besökare skulle öka kraftigt, kan det övervägas om en kommun som beviljat insatser till en person som inte är bosatt i kommunen ska ges en rätt att i efterhand begära ersättning från bosättningskommunen. Ett omfördelningssystem skulle i så fall kunna konstrueras på olika sätt. En möjlighet är att begränsa systemet till kostnader för hemtjänstinsatser, eftersom det finns en etablerad metod för att beräkna kostnaden för hemtjänst.76 Dessutom torde det, i de allra flesta fall, främst vara insatsen hemtjänst som medför den största kostnaden för den tillfälliga vistelsekommunen. 76 SKL, Hemtjänsttimmen – vad kostar direkt brukartid?, 2008. En annan möjlighet är att vistelsekommunen endast får begära ersättning för vistelser som överstiger eller en viss omfattning. Då blir det betydligt färre ersättningsärenden som kan komma att transfereras mellan kommunerna. Det kan också vara en rimlig avvägning mellan rättviseaspekten och det administrativa merarbete som krävs för att hantera systemet, att kompensation endast utgår för de insatser som är långvariga eller omfattande. Det bör dock beaktas att en möjlighet att begära ersättning för vissa kostnader riskerar att medföra krav på att även andra kostnader bör kunna återkrävas. 3.9Kostnaden för hemsjukvård till äldre och personer med funktionsnedsättning under en tillfällig vistelse i en annan kommun Vår bedömning: Omfattningen av den hemsjukvård som ges till personer som inte är folkbokförda i kommunen är mycket liten ur ett nationellt perspektiv. Frågan om betalningsansvaret bör lösas genom samverkan på lokal nivå. Omfattningen av hälso- och sjukvård till personer som inte är folkbokförda i kommunen har, på utredningens begäran, genomfört en registerundersökning avseende omfattningen av hälso- och sjukvård till personer som inte är folkbokförda i kommunen. Till grund för undersökningen ligger för (höstmätningen) och 2008 (sommarmätningen), se avsnitt 12.2. Av registerundersökningen framgår att det var i princip lika många personer som tog emot hälso- och sjukvård i en kommun där de inte var folkbokförda vid såväl höstsom sommarmätningen. Vid höstmätningen uppgick andelen personer som inte var folkbokförda i den kommun som tillhandahöll insatserna till och vid sommarmätningen till . Som vi redovisar i avsnitt 12.2 har vi haft för avsikt att beskriva omfattningen av den kommunala hemsjukvården. Detta eftersom det främst torde vara hemsjukvård som blir aktuell under en till- fällig vistelse i en annan kommun, t.ex. i sommarstugan. Det har dock inte varit möjligt att särskilja den kommunala hemsjukvården från den övriga kommunala hälso- och sjukvården. Då hemsjukvården ingår som en del av hälso- och sjukvården kan emellertid konstateras att den åtminstone inte överstiger ovan redovisade uppgifter. Omfattningen av den hemsjukvård som ges till personer som inte är folkbokförda i kommunen är således mycket liten ur ett nationellt perspektiv. Den hemsjukvård som ges till besökare förefaller inte, jämfört med , upplevas lika betungande för vistelsekommunen. Anledningen uppges vara att vistelsekommunen får ersättning för den hemsjukvård som ges. Det är något förvånande att överenskommelser om hemsjukvården synes fungera eftersom ansvarsförhållandet kan se så olika ut beroende på vilken huvudman som ansvarar för hemsjukvården. för utomlänsvård (riksavtalet) tillämpas av alla landsting och innebär att en patients hemlandsting ersätter kostnaderna för vården till det landsting där patienten vårdas. Avtalet omfattar endast landsting, inte kommuner. Eftersom riksavtalet inte reglerar ersättning för hemsjukvård kan tvister uppkomma dels mellan kommuner som ansvarar för hemsjukvård och de som inte har detta ansvar, dels mellan kommuner som har ansvar för hemsjukvård och de landsting som har detta ansvar, dels mellan kommuner och landsting där kommunerna i båda landstingen ansvarar för hemsjukvården. Här följer några exempel på fördelningen av ansvaret för hemsjukvård under en tillfällig vistelse, beroende på vilken huvudman som ansvarar. är huvudman både på hemorten och på den tillfälliga vistelseorten En person som behöver hemsjukvård under en tillfällig vistelse i ett annat landsting än sitt hemlandsting får detta behov tillgodosett genom vårdlandstinget efter överenskommelse med hemlandstinget. Hemlandstinget ersätter sedan vårdlandstinget för den utförda hemsjukvården enligt 4.3 riksavtalet. Kommunen är huvudman på den tillfälliga vistelseorten men är huvudman på hemorten Vistelsekommunen är inte skyldig att erbjuda hemsjukvård till en person som vistas tillfälligt i kommunen, men kan med stöd av 18 § andra stycket HSL erbjuda hemsjukvård frivilligt. Vistelsekommunen kan inte - utan särskild överenskommelse - kräva ersättning från hemlandstinget eftersom riksavtalet endast omfattar landsting och inte kommuner. Hemlandstinget ersätter vårdlandstinget för hemsjukvård vad gäller läkarinsatser enligt 4.3 i riksavtalet. är huvudman på den tillfälliga vistelseorten men kommunen är huvudman på hemorten ansvarar för hemsjukvården på den tillfälliga vistelseorten enligt bestämmelserna i riksavtalet. Eftersom hemlandstinget överlåtit skyldigheten att erbjuda hemsjukvård till hemkommunen kan vårdlandstinget inte begära ersättning från hemlandstinget för den utförda hemsjukvården. Eftersom riksavtalet endast omfattar landsting och inte kommuner kan vårdlandstinget inte heller - utan särskild överenskommelse - begära ersättning från hemkommunen. Hemlandstinget ersätter vårdlandstinget för hemsjukvård vad gäller läkarinsatser enligt 4.3 i riksavtalet. Kommunen är huvudman både på hemorten och på den tillfälliga vistelseorten Vistelsekommunen är inte skyldig att erbjuda hemsjukvård till en person som vistas tillfälligt i kommunen men kan med stöd av 18 § andra stycket HSL erbjuda hemsjukvård frivilligt. Vistelsekommunen kan inte - utan särskild överenskommelse - kräva ersättning från hemkommunen eftersom riksavtalet endast omfattar landsting och inte kommuner. Hemlandstinget ersätter vårdlandstinget för hemsjukvård vad gäller läkarinsatser enligt 4.3 i riksavtalet. Ett kommunalt riksavtal? En möjlig lösning som förts fram till SKL av Västsvenska Kommunförbundens samorganisation är att hemsjukvård i en annan kommun bör regleras på samma sätt som landstingens riksavtal för utomlänsvård, dvs. ett kommunalt riksavtal. SKL bedömde dock att ett kommunalt riksavtal skulle bli ett relativt komplicerat regelverk, eftersom det är så många olika situationer som skulle behöva beaktas. Dessutom menade SKL att man måste beakta det administrativa merarbete som ett riksavtal för kommunerna skulle medföra mot bakgrund av att hemsjukvård som ges åt personer från andra kommuner - ur ett nationellt perspektiv - är försvinnande liten. Vi instämmer i bedömningen att ett kommunalt riksavtal skulle bli ett komplicerat regelverk med hänsyn till alla de olika ansvarssituationer som kan uppstå. Så länge det inte är ett enhetligt huvudmannaskap för hemsjukvården anser vi att det inte heller är ändamålsenligt att reglera betalningsansvaret i HSL. Vi anser därför att frågan om betalningsansvaret för hemsjukvård som ges i en annan kommun än bosättningskommunen bör lösas genom överenskommelser mellan kommuner och landsting på lokal nivå. Ett exempel på det är den överenskommelse som VästSvenska Kommunförbundens samorganisation har rekommenderat kommunerna i att följa, se avsnitt 12.4.2. 3.10 Nytt 2 a kapitel i socialtjänstlagen Vårt förslag: Alla bestämmelser som rör ansvarsfördelningen mellan kommunerna ska samlas i ett nytt 2 a kapitel i socialtjänstlagen. De nuvarande bestämmelserna i om vilken kommun som har ansvar för bistånd och andra sociala insatser i olika situationer och om möjligheterna att flytta över ett ärende från en kommun till en annan är spridda på olika håll i lagen. 2 kap. 2 § innehåller således en bestämmelse om vistelsekommunens ansvar. 2 kap 3 § behandlar rätten för den som vill flytta till en annan kommun men till följd av ålderdom, funktionshinder eller allvarlig sjukdom har ett varaktigt behov av omfattande vård- och omsorgsinsatser att ansöka om behövliga insatser av inflyttningskommunen. I 16 kap. 1 § finns bestämmelser om överflyttning av ärende och i 16 kap. 2 § behandlas placeringskommunens ansvar för den som vårdas i bl.a. familjehem och behandlingshem, liksom folkbokföringskommunens ansvar för sociala insatser bl.a. under vård i kriminalvårdsanstalt och vård på sjukhus. För att förtydliga det ansvar som kommunen enligt vår uppfattning har eller bör ha i olika situationer har vi i det föregående lämnat förslag till en rad ändringar och kompletteringar av lagen. Vi har funnit att detta bäst kan göras genom att föra samman alla bestämmelser om ansvarig kommun i ett nytt kapitel, 2 a kap., nära huvudbestämmelserna i 2 kap. om kommunens ansvar. På det sättet kan förtroendevalda och tjänstemän inom få en bättre och mer överskådlig bild av de regler som gäller. Vi är medvetna om att vårt förslag delvis förändrar strukturen på den ganska genomförda kapitelindelningen socialtjänstlag. diskuteras olika möjligheter att bryta ut t.ex. bestämmelser om insatser för barn och unga, missbrukare och också de äldre till särskilda lagar. Blir dessa tankar verklighet kommer sannolikt SoL under alla förhållanden att behöva ges en radikalt ny utformning inom en tämligen nära framtid. 4 Konsekvenser av förslagen Vår bedömning: Våra förslag kan medföra en viss omfördelning av kostnaderna mellan kommunerna, men de medför inte några ökade kostnader för kommunkollektivet som helhet. Vi har föreslagit ett antal bestämmelser för att förtydliga ansvarsfördelningen mellan kommunerna enligt socialtjänstlagen (2001:453), SoL. Bestämmelserna (2 a kap. 1-5 §§ SoL) innebär inga nya uppgifter för kommunerna, utan utgör endast ett förtydligande av vilken kommun som har ansvar enligt SoL. De innebär i flera avseenden en kodifiering av den praxis som tillämpas mellan många kommuner. Förslagen kan medföra en viss omfördelning av kostnaderna mellan kommunerna, men medför inte några ökade kostnader för kommunkollektivet som helhet. Vi har vidare föreslagit att kommunerna i vissa fall ska ha behörighet att fatta beslut om insatser som rör barn och missbrukare som inte längre vistas i kommunen (2 a kap. 6 § SoL). I de fall kommunerna utnyttjar behörigheten kan det på samma sätt medföra en viss omfördelning av kostnaderna mellan kommunerna, men medför inte några ökade kostnader för kommunkollektivet som helhet. 4.1.2 Ansökan om insatser i vissa fall Vår bedömning: Vårt förslag om att en person som behöver flytta på grund av våld, hot eller andra trakasserier ska kunna ansöka om insatser i inflyttningskommunen innebär ingen utökad rätt för dessa personer att få bistånd. Förslaget torde därför inte medföra någon generell ökning av kostnaderna för kommunerna. Vi har föreslagit att en person som måste flytta på grund av våld, hot eller andra trakasserier ska kunna ansöka om behövliga insatser i inflyttningskommunen (2 a kap. 8 § SoL). Bestämmelsen innebär inte någon utökad rätt till bistånd, utan endast en rätt för den enskilde att få sin ansökan prövad i inflyttningskommunen på samma sätt som om han eller hon redan var bosatt där. Förslaget innebär således inte någon ambitionshöjning i detta avseende och medför inte heller några ökade kostnader för kommunerna. Däremot kan förslaget medföra att kostnaderna i viss utsträckning omfördelas mellan kommunerna. För att bestämmelsen ska vara tillämplig krävs att det föreligger en så allvarlig hotbild att den enskilde inte har någon annan utväg än att flytta till en annan kommun. De allra flesta personer som har en så stark hotbild mot sig bör i regel omfattas av polisens särskilda personsäkerhetsarbete. har en särskild budget avsatt för det särskilda personsäkerhetsarbetet som täcker flyttkostnader m.m.1 har personer som utsatts för våld av närstående inte ingått i det särskilda personsäkerhetsarbetet.2 Dessa personer bör dock, om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda, kunna omfattas av den föreslagna bestämmelsen. Detsamma gäller de personer som av olika anledningar inte kan följa de villkor som det särskilda personsäkerhetsarbetet kräver. Det är svårt att uppskatta hur ofta den föreslagna bestämmelsen kommer att vara tillämplig. Vår bedömning är dock att den endast torde bli tillämplig för ett fåtal personer . Enligt uppgift från polisen vill majoriteten av de personer som måste flytta på grund av att de utsätts för våld, hot eller andra trakasserier, flytta till storstadsområdena. Den enskilde upplever ofta att det är lättare att gömma sig i en storstad och att risken att träffa förövaren är mindre där. Det kan därför antas att den föreslagna bestämmelsen kommer att medföra en viss kostnadsförskjutning till storstadskommunerna. Eftersom bestämmelsen emellertid endast 2Stalkningsutredningen har föreslagit att regeringen bör ta initiativ till en granskning av det särskilda personsäkerhetsarbetet. Vid denna granskning bör det klarläggas nationella riktlinjer för när det föreligger särskilda skäl för när en person kan medges plats i det nationella personsäkerhetsarbetet, se SOU 2008:81 s. 270. torde bli tillämplig för ett fåtal personer , bedömer vi att förslaget inte kommer att medföra några påtagligt ökade kostnader för storstadskommunerna. 4.1.3 Beslut om ärendeansvar Vår bedömning: behöver inte tillföras några ytterligare medel för att kunna fullgöra uppgiften att fatta beslut om ärendeansvar. Länsstyrelserna har ingen befogenhet att besluta i frågor om ärendeansvar. Kommunerna vänder sig dock till länsstyrelserna för rådgivning i ansvarsfrågor, t.ex. har i registrerat 200 sådana samtal . Länsstyrelserna behandlar frågor om tvister mellan kommunerna något olika. Vissa uppger att de i första hand medlar mellan kommunerna, medan andra lämnar uttryckliga rekommendationer i ansvarsfrågan. De representanter från länsstyrelserna som vi har träffat upplever att de flesta kommuner löser ansvarsfrågan efter kontakten med . Vårt förslag att ska kunna fatta beslut om ärendeansvar (2 a kap. 10 § SoL) torde därför endast medföra en marginell ökning av de uppgifter som utförs av länsstyrelserna . Vi bedömer därför att inte behöver tillföras några ytterligare medel för att kunna fullgöra denna uppgift utöver den resursförstärkning som föreslås i propositionen Samordnad och tydlig tillsyn av (prop. 2008/09:160). Vi har föreslagit att beslut om ärendeansvar ska kunna överklagas till domstol. Det är svårt att förutsäga i vilken utsträckning dessa beslut kommer att bli överklagade. Det är dock sannolikt att kommunerna inte i lika stor utsträckning som tidigare kommer att avslå ansökningar om bistånd med hänvisning till att den enskilde har vänt sig till fel kommun. Det innebär att antalet mål av denna typ kommer att minska. därför att förslaget inte kommer att leda till att domstolarnas resurser utnyttjas i större utsträckning än vad som är fallet . Några ökade kostnader torde därmed inte uppkomma. 4.1.4 Överflyttning av ärenden Vår bedömning: Vårt förslag om ett skriftlig förfarande i överflyttningsärenden kommer att leda till minskad handläggningstid hos kommunerna, vilket leder till minskade kostnader. En bidragande orsak till att kommunerna anser att det är svårt att flytta över ärenden till en annan kommun är att de är osäkra på hur en överflyttning ska gå till rent praktiskt. Det förekommer att den kommun som begär överflyttning får vänta innan den andra kommunen meddelar om den accepterar överflyttningen eller inte. Det lär också förekomma att kommuner medvetet förhalar det slutliga beslutet för att på det sättet skjuta på ansvaret så länge det går. I syfte att förenkla och påskynda överflyttningsprocessen har vi föreslagit att den kommun som önskar flytta över ett ärende till en annan kommun skriftligen får begära detta hos den andra kommunen, samt att den andra kommunen utan dröjsmål skriftligen ska meddela sin inställning (2 a kap. 11 § SoL). Även om kravet på ett skriftligt förfarande medför nya administrativa uppgifter för kommunerna, bedömer vi att det kommer att leda till besparingar i form av minskad handläggningstid och därmed även till minskade kostnader för kommunerna. Vi anser att kostnaderna för uppgifter vid överflyttning av ärenden (2 a kap. 12 § SoL) faller inom ramen för den resursförstärkning som tillförs i samband med övertagandet av länsstyrelsernas beslutande funktion i dessa ärenden, så som föreslås i propositionen Samordnad och tydlig tillsyn av (prop. 2008/09:160). Enligt vårt förslag ska fatta beslut om överflyttning och senast från det att ansökan kom in. Enligt uppgift från representanter från de länsstyrelser som vi har träffat, är den genomsnittliga handläggningstiden i dessa ärenden . Anledningen till att handläggningen ibland drar ut , uppges i första hand vara kommunernas handläggning före och efter ansökan hos . Eftersom vårt förslag om ett skriftligt förfarande mellan kommunerna torde innebära att ansökningarna om överflyttning till inte behöver kompletteras i samma utsträckning som tidigare, kan det antas att den genomsnittliga handläggningstiden i dessa ärenden kommer att minska. Till saken hör vidare att , om det föreligger särskilda skäl, föreslås kunna senarelägga tiden för beslutet. Den föreslagna tidsfristen kan därför inte ses som en ambitionshöjning. 4.1.5Rätt för en kommun att begära hjälp från andra kommuner i samband med en evakuering Vår bedömning: Vårt förslag innebär att vistelsekommunens kostnader i samband med en evakuering kan spridas på flera kommuner. Vi har föreslagit att en kommun som på grund av en evakuering till tar emot ett stort antal personer som saknar bostad här, får begära att andra kommuner ska bistå de evakuerade personerna med stöd och hjälp. får besluta att en eller flera andra kommuner ska lämna sådan hjälp. Den av beslutade kommunen är skyldig att lämna hjälp i skälig omfattning (16 kap. 10§ SoL). Förslaget innebär att kostnaderna i samband med en evakuering till kan spridas mellan flera olika kommuner. Det är mycket svårt att uppskatta omfattningen av de kostnader som kan uppstå vid eventuella framtida evakueringar. Viss ledning kan dock hämtas från de kostnader som uppkom i kommun i samband med evakueringen från . kostnader uppgick då till cirka och avsåg framför allt löner för den extra personal som tog emot de personer som anlände till . Det troligaste scenariot är att en framtida evakuering sker till en eller flera flygplatser inom . tre största flygplatser ligger i , och kommuner. Det är därför troligt att den förslagna bestämmelsen framförallt kommer att påverka dessa kommuner samt de kommuner som ligger i närheten av dem. Förslaget kan dock även påverka kommuner som har en större hamn, eller gränsar mot annat land eller av annan anledning kan komma att ta emot anländande personer i samband med en evakuering. Länsstyrelserna har ansvar för fredstida krishantering. De är även geografiskt områdesansvarig myndighet och den högsta civila totalförsvarsmyndigheten inom länet.3 Det innebär att länsstyrelserna har en sammanhållande och samordnande funktion inom länet.