sou · GWB380d2 · 2009-01-01 00:00:00 — Utgiften för programmet får därför ses som en utgift för anskaff- ning av inventarier i enlighet med bestämmelserna i 18 kap. IL. Det kan nämnas att Kammarrätten i i dom i mål nr 1233-06 funnit att utgift för mjukvara som utgör del av ett helautomatiskt lagersystem ska betraktas som ett inventarium. 19.3.3Bestämmelserna i 18 kap. IL Bestämmelserna i 18 kap. IL gäller för maskiner och andra inven- tarier som är avsedda för stadigvarande bruk. Bestämmelserna gäller emellertid även för immateriella rättigheter. Det framgår av 18 kap. 1 § andra stycket där det anges att som inventarier behand- las också 1.koncessioner, patent, licenser, varumärken, hyresrätter, good- will och liknande rättigheter som förvärvats från någon annan, och 2.anslutningsavgift eller anläggningsbidrag som avser en nyttighet som är knuten till en fastighet och inte till ägaren personligen. Den första gruppen består av rättigheter av olika slag som anses minska i värde på ett sätt som liknar maskiner och andra inven- tarier. I realiteten kan dock rättigheter ha en mycket lång eko- nomisk livslängd. Det gäller exempelvis varumärken. Den andra gruppen består av fastighetsknutna nyttigheter. Bestämmelserna om värdeminskningsavdrag för patenträtt m.m. har funnits i den nu upphävda kommunalskattelagen (1928:370), KL, sedan lagens tillkomst. Från början tillämpades den planenliga avskrivningen. Genom lagstiftning fick patent m.m. skrivas av enligt räkenskapsenlig avskrivning. Ursprungligen ansågs patenträtt och liknande rättigheter som näringsidkaren utnyttjade genom att överlåta tillverkningen till någon annan som en vara (omsättningstillgång) och inte som ett inventarium. Ett sådant patent kunde alltså inte skrivas av. 1966 räknades även patent som exploaterades av andra som anläggningstillgång. Från början medgavs avdrag för värdeminskning på varumärke, firmanamn och andra liknande rättigheter av goodwills natur enbart i den mån värdet var begränsat till . infördes en generell avskrivningsrätt, i normalfallet . togs möjligheten bort att skriva av hyresrätter. Hyresrätter kom att bedömas som andra rättigheter av goodwills natur. fick goodwill skrivas av enligt reglerna för räken- skapsenlig avskrivning. Den nuvarande bestämmelsen om immateriella rättigheter fick i huvudsak sin lydelse genom en lagändring 1996, efter förslag av i delbetänkandet Sambandet Redovisning – Beskattning (SOU 1995:43). Lagändringen innebar att bestäm- melserna anpassades till uppräkningen av immateriella rättigheter i 4 kap. 2 § ÅRL. I en författningskommentar till ändringen konsta- terades att det klart framgick att samtliga sådana rättigheter som enligt 4 kap. 2 § ÅRL fick tas upp som tillgång omfattades av be- stämmelsen, med undantag för forsknings- och utvecklingsutgifter eftersom det avdraget reglerades särskilt (prop. 1995/96:104, s. 54). Formuleringen i lagtexten om att rättigheterna ska ha förvärvats från någon annan innebär att det finns en skillnad mellan å ena sidan maskiner och andra inventarier och å andra sidan immateriella rättigheter. Utgifter för maskiner och andra inventarier ska dras av enligt bestämmelserna i 18 kap. IL oavsett om inventarierna för- värvats från någon annan eller tillverkats av den skattskyldige. Utgifter för immateriella rättigheter ska däremot bara dras av enligt dessa bestämmelser om rättigheterna förvärvats från någon annan. För egenupparbetade rättigheter gäller andra regler. I fortsättningen på detta avsnitt kallas de två slagen av rättig- heter för förvärvade respektive egenupparbetade. Frågan om när immateriella rättigheter föreligger Frågan om när immateriella rättigheter föreligger enligt 18 kap. IL, eller motsvarande bestämmelser i , har prövats i rättspraxis i några fall. I ett rättsfall har immateriella rättigheter ansetts före- ligga, däremot inte i två andra. Rättsfallet RÅ 1993 ref. 92 gällde ett aktiebolag som skulle för- värva rättigheterna till två filmer. Företaget fick rätt att exploatera filmerna genom vidareupplåtelser i biograf-, video- och TV-leden. Vid prövningen i Regeringsrätten ställdes klassificeringsfrågan på sin spets. ansåg att för- värvet av filmrättigheterna inte innebar någon äganderättsövergång till någon av de grundläggande rättigheterna till filmerna. Rättig- heterna borde därför enligt verkets mening varken ses som inven- tarier eller immateriella rättigheter. Allmänna regler och god redo- visningssed borde enligt styra avdragsrätten, dvs. utgifterna borde fördelas över den tid som filmerna beräknades ge intäkter. Regeringsrätten delade dock inte den bedömningen utan ansåg, liksom , att rättigheterna utgjorde immateriella rättigheter enligt då gällande bestämmelser i . I rättsfallet RÅ 2004 ref. 141 hade ett företag förvärvat en rätt att för telekommunikationsändamål använda en s.k. transponder på en satellit. Nyttjanderätten förvärvades och företaget yrkade värdeminskningsavdrag vid taxeringen för . Regerings- rätten ansåg att under kunde rättigheten inte anses utgöra en sådan nyttjanderätt som avses i bestämmelserna om immateriella rättigheter. Domstolen pekade bl.a. på det förhållan- det att transpondern kunde börja utnyttjas för sitt ändamål först sedan satelliten skjutits upp i sin omloppsbana, vilket gjordes först . I rättsfallet RÅ 2002 not. 171 uppkom frågan om ersättningen från ett företag avsåg förvärv av immateriella rättigheter eller om den hade annan karaktär. Ett företag som bedrev verksamhet med återvinning av aluminiumburkar hade lämnat bidrag till livsmedels- handlare för inköp av burkautomater och till bryggerier för inköp av balpressar . Företaget yrkade avdrag för bidragen. ansåg däremot att utgifterna skulle periodiseras . I sitt yttrande till Regeringsrätten uttalade BFN bl.a. följande. Utgifterna har inte gett upphov till någon materiell eller finansiell anläggningstillgång hos företaget. I stället är frågan om utgifterna kan utgöra en tillgång av immateriell karaktär och under vilka förutsättningar en sådan tillgång måste tas upp i redovisningen. Enligt BFN:s mening visade omständig- heterna i fallet inte på ett sådant samband mellan utgifterna och framtida intäkter eller minskade kostnader för bolaget att utgifter- na måste redovisas som en tillgång. Sammanfattningsvis ansåg BFN att bolagets redovisning, som innebar att utgifter för bidrag till handeln och till bryggerier redovisats som kostnad , inte stod i strid med god redovisningssed. Regeringsrätten fann mot bakgrund av vad BFN anfört att bolagets redovisning av bidragen som kostnad inte kunde anses strida mot god redovis- ningssed, och att redovisningen i bolagets räkenskaper därför kunde läggas till grund för inkomsttaxeringen. I de tidigare bestämmelserna om immateriella rättigheter i punkt 16 av anvisningarna till 23 § KL – innan anpassningen till 4 kap. 2 § ÅRL gjordes – angavs att avdrag fick göras för utgifter för anskaffning av patenträtt och liknande tidsbegränsad rättighet, men också för utgifter för anskaffning av hyresrätter och av varumärke, firma eller annan rättighet av goodwills natur. Den närmare innebörden av bestämmelserna prövades i flera rättsfall. Följande fall kan nämnas. I RÅ 1975 ref. 9 hade ett företag förvärvat trafikrättigheter avseende lastbil. Regeringsrätten ansåg att rättigheterna var av goodwills natur och att företaget därför var berättigat till värde- minskningsavdrag. Rättsfallet RÅ 1977 ref. 44 gällde ett aktiebolag som erhöll rätten att använda järnvägsspår som ägdes av samt rätten att anlägga stickspår från dessa. Regeringsrätten konstaterade att det engångsbelopp som bolaget betalat utgjorde ersättning för en rättighet som ej är tidsbegränsad. Värdeminskningsavdrag kunde därför inte medges. I RÅ 1987 ref. 172 hade ett kraftföretag förvärvat ledningsrätter och ansökte om förhandsbesked beträffande hur den engångs- ersättning som hade erlagts skulle behandlas. I förhandsbeskedet ansågs en ledningsrätt utgöra en inte tidsbegränsad rätt till en fastighet. Det konstaterades vidare att av flera avgöranden i praxis framgår att en rörelseidkare inte har rätt till avdrag för en ersätt- ning som ges ut för en inte tidsbegränsad rättighet. Engångsersätt- ningen enligt ledningsrättslagen som företaget hade erlagt för intrång och annan bestående skada ansågs inte vara avdragsgill vare sig på en gång eller i form av årliga värdeminskningsavdrag. Regeringsrätten ändrade inte förhandsbeskedet. Rättsläget utifrån de tidigare bestämmelserna i kan samman- fattas på följande sätt. Värdeminskningsavdrag medgavs för utgifter för tidsbegränsade rättigheter men också för utgifter för rättigheter som – oavsett om de var tidsbegränsade eller ej – kunde hänföras till rättighet av goodwills natur. Beträffande rättigheter som inte var tidsbegränsade förelåg inte rätt till avdrag. En jämförelse mellan nuvarande bestämmelser i och de tidigare bestämmelserna i visar att den tidigare regleringen av tidsbegränsade rättigheter är borttagen. Frågan är om ändringen har inneburit att rättsläget ändrats beträffande avdrag för utgifter för icke tidsbegränsade rättigheter. Frågan om avdragsrätten för utgifter för icke tidsbegränsade rättigheter berördes inte i prop. 1995/96:104 som låg till grund för lagändringen, och inte heller av i delbetän- kandet Sambandet Redovisning – Beskattning (SOU 1995:43). Frågan har inte heller kommit upp i något avgörande i Regerings- rätten. Däremot föreligger ett icke överklagat förhandsbesked meddelat som är av intresse. En person som ägde en jordbruksfastighet skulle påbörja mjölk- produktion. Han avsåg därför att förvärva en s.k. mjölkkvot och frågade hur utgiften skulle behandlas i avdragshänseende. fann att i fråga om värdeminskningsavdrag skulle mjölkkvoten vid 1996–taxeringar behandlas som en till- gång enligt punkt 16 av anvisningarna till 23 § KL. låg det närmast till hands att se mjölkkvoten som en tidsbegränsad rättighet eller som en rättighet av goodwills natur. I den delen hänvisade nämnden till rättsfallet RÅ 1975 ref. 9. Nämnden ansåg det vidare klart att mjölkkvoten var att anse som en sådan rättighet som avses i den nya lydelsen av anvisningspunkt 16. Nämndens slutsats var därför att värdeminskningsavdrag borde medges oavsett om kvoten uppfattades som värdebeständig/icke tidsbegränsad eller ej (, Förhandsbesked direkt skatt –, Skattenytt 1996, s. 84 och 85). Förhandsbeskedet antyder att bestämmelserna efter lagänd- ringen 1996 skulle kunna innebära en utvidgad avdragsrätt för utgifter för icke tidsbegränsade rättigheter. I en av handböckerna på inkomstskatteområdet görs bedömningen att reglerna har änd- rats så att avskrivning får göras även i fråga om inte tidsbegränsade rättigheter (m.fl., Inkomstskatt, 2006, s. 539). redovisar motsatt uppfattning i frågan. I Handled- ning för sambandet mellan redovisning och beskattning konstaterar verket att frågan inte har prövats av Regeringsrätten men att varken förarbetena till lagändringen 1996 eller förarbetena till IL antyder att rättsläget skulle ha ändrats. bedöm- ning är därför att det även efter lagändringen 1996 saknas rätt till avdrag för utgifter för anskaffning av icke tidsbegränsade rättig- heter (s. 422). Som ovan nämnts definieras goodwill i 4 kap. 2 § första stycket ÅRL som ersättning som vid förvärv av rörelse överstiger det behållna värdet av de tillgångar som förvärvats och de skulder som har övertagits. Bestämmelsen i ÅRL omfattar både inkråmsgood- will och koncerngoodwill. Såväl paragrafen som balansräknings- schemat i ÅRL skiljer mellan å ena sidan koncessioner m.fl. rättig- heter och å andra sidan goodwill. Som nämnts anpassades uppräkningen av immateriella rättig- heter i skattereglerna till uppräkningen i 4 kap. 2 § ÅRL genom en lagändring 1996. Det innebär dock inte att det är samma definition av goodwill i IL som i ÅRL. I 18 kap. 1 § andra stycket 1 IL jäm- ställs goodwill med koncessioner, patent, licenser, varumärken och hyresrätter, och samtliga dessa tillgångar ses som rättigheter. Bestämmelsen i IL kan jämföras med den som gällde före lag- ändringen 1996 – i punkt 16 av anvisningarna till 23 § KL angavs bl.a. att också utgifter för anskaffning av hyresrätt och av varu- märke, firma eller annan rättighet av goodwills natur dras av enligt bestämmelserna om värdeminskningsavdrag. Såväl nuvarande bestämmelse i IL som den tidigare bestämmel- sen i KL talar närmast för att goodwill ska ses som ett värde som följer av en rättighet och inte som ett värde som bara beror på att ett företag är i en ekonomiskt fördelaktig situation. Det tidigare nämnda rättsfallet RÅ 1975 ref. 9 visar också på detta samband mellan goodwill och rättigheter. I rättsfallet ansågs trafikrättigheter avseende lastbil som ett företag förvärvat vara av goodwills natur. I realiteten torde begreppet goodwill ha en vidare innebörd. Vid sidan om de fall då goodwill utgör ett värde som följer av en rättig- het kan det vid beskattningen ses som ett affärsvärde som ingår i en näringsverksamhet som har förvärvats. Goodwillen motsvarar i de fallen det marknadsvärde som den förvärvade verksamheten har utöver marknadsvärdet av de förvärvade tillgångarna. Följande rättsfall illustrerar att det skattemässiga begreppet goodwill kan innebära ett sådant affärsvärde. I RÅ 2003 not. 183 hade ett aktiebolag förvärvat samtliga andelar i ett handelsbolag . Regeringsrätten konstaterade att aktiebolaget hade förvärvat andelarna i handelsbolaget till marknadspris, och att priset i sin helhet avsåg goodwill. Upplösningen innebar att andelarna skulle anses ha avyttrats, och att avyttringen fick anses ha skett för ett belopp motsvarande värdet på den goodwill som aktiebolaget hade övertagit. Aktiebolaget ansågs inte berättigat till avdrag för förlust på grund av avyttringen, men däremot till avdrag för värdeminskning på goodwillposten. Det förhållandet att det kan finnas krav på att utgiften för goodwill ska bokföras som kostnad, och därför inte tas upp som en tillgång i räkenskaperna, saknar betydelse för den skattemässiga bedömningen. Avgörande är ändå om ett förvärv av goodwill kan anses föreligga, vilket framgår av följande två rättsfall. I RÅ 1981 Aa 102 hade en sparbank förvärvat en del av en annan sparbanks rörelse. Enligt krävde Bankinspektionen att köpeskillingen skulle bokföras som kostnad. frågade i ansökan om förhandsbesked om beloppet fick dras av som omkost- nad. I förhandsbeskedet – som inte ändrades av Regeringsrätten – konstaterades att köpeskillingen till viss del utgjorde ersättning för tillgång av goodwills natur och att bestämmelserna om värdeminsk- ningsavdrag därför var tillämpliga. hade därför inte rätt till avdrag för utgiften. I RÅ 1987 not. 474 hade ett försäkringsbolag haft en utgift som var att anse som ersättning för goodwill. Enligt försäkringsbolaget var det inte möjligt att redovisa utgiften som en tillgång i räken- skaperna utan den skulle kostnadsföras. I ansökan om förhands- besked frågade försäkringsbolaget om det hade rätt till avdrag för utgiften. I förhandsbeskedet ansågs försäkringsbolaget inte ha rätt till avdrag, däremot till värdeminsknings- avdrag enligt bestämmelserna för immateriella rättigheter. Regerings- rätten ändrade inte förhandsbeskedet. Vid förvärv av rörelseinkråm och näringsverksamheter kan frågan uppkomma hur köpeskillingen ska fördelas mellan de olika tillgångar som ingår i förvärvet. Fördelningen kan ha betydelse för dels hur intäkten vid försäljningen ska beskattas hos säljaren, dels vilka anskaffningsvärden för olika tillgångar som köparen ska anses ha. Normalt torde man lägga avtalet till grund för den fördelning som ska göras. Det har betydelse till vilken typ av tillgång som ett övervärde kan hänföras. Det visar rättsfallet RÅ 1990 not. Ett bolag, X AB, hade köpt aktierna i ett annat bolag, Y AB, och frågade i ansökan om förhandsbesked om aktierna i Y AB i avskrivnings- hänseende kunde likställas med goodwill och bli föremål för räken- skapsenlig avskrivning. I förhandsbeskedet – vilket inte ändrades av Regeringsrätten – konstaterades att X AB inte hade rätt att dra av utgiften för aktierna i Y AB genom värdeminskningsavdrag med motiveringen att aktierna i Y AB inte utgjorde en sådan tillgång som avsågs i bestämmelserna om immateriella rättigheter. Av de uppgifter som lämnas i rättsfallet kan dras slutsatsen att priset för aktierna i Y AB var ett överpris. Det var emellertid frågan om ett aktieförvärv och inte ett rörelseförvärv varför ingen del av anskaffningsutgiften kunde ses som goodwill eller jämställas med goodwill. Förutom att den aktuella utgiften ska avse goodwill krävs det att goodwillposten är förvärvad för att bestämmelserna i 18 kap. IL ska bli tillämpliga. Det belyses av följande rättsfall. I rättsfallet RÅ 2003 ref. 47 skulle ett antal dotterbolag fusione- ras med moderbolaget. Vid fusionen skulle uppkomma koncern- mässig goodwill. Regeringsrätten gjorde bedömningen att eftersom goodwillposten hos moderbolaget inte hade någon motsvarighet i en tillgång som tagits upp i dotterbolagets räkenskaper kunde den inte anses som förvärvad från dotterbolaget. Posten skulle därför inte behandlas som ett inventarium vid beskattningen. Avdragsreglerna i 18 kap. IL Avdragsreglerna i 18 kap. IL har samma innebörd för immateriella rättigheter som för maskiner och andra inventarier. Det finns dock två undantag från den principen. Det ena undantaget gäller bestämmelsen i 18 kap. 4 § IL om att för inventarier som är av mindre värde eller kan antas ha en ekonomisk livslängd på högst får hela utgiften dras av omedel- bart. I bestämmelsen anges att den inte gäller sådana rättigheter m.m. som avses i 1 § andra stycket, dvs. immateriella rättigheter och fastighetsknutna nyttigheter. I rättsfallet RÅ 1980 1:51 medgavs direktavdrag för utgifter för egenproducerad film. Däremot hade rätten till avdrag för utgifter för filmrättigheter inte prövats av Regeringsrätten förrän den kom upp i det tidigare nämnda rättsfallet RÅ 1993 ref. 92. I förhandsbeskedet – vilket fastställdes av Regeringsrätten – konstaterade att avdragsregeln för immateriella rättigheter inte hänvisade till bestämmelsen om korttidsinventarier och att avdrag endast kunde medges enligt reglerna om räkenskaps- enlig avskrivning och restvärdesavskrivning. I en kommentar till RÅ 1993 ref. 92 uttalade ett av de regerings- råd som deltog i avgörandet att det var ologiskt att medge direkt- avdrag vid förvärv av en maskin med ekonomisk livslängd, medan utgiften för en filmrättighet med samma ekonomiska livslängd måste periodiseras (, Tre domar rörande filmrättigheter, 1994, s. 142). föreslog att regeln om direktavdrag för utgifter för korttidsinventarier och inventarier av mindre värde skulle bli tillämplig även på immateriella tillgångar (SOU 1995:43, Sam- bandet Redovisning – Beskattning, s. 130). Förslaget har inte med- fört någon lagändring. Frågan om avdrag för utgifter för immateriella till- gångar kom upp igen i samband med införandet av IL. konstaterade att frågan fick sin lösning genom rätts- fallet RÅ 1993 ref. 92 och att lagtexten hade utformats i enlighet med detta (SOU 1997:2, Inkomstskattelagen, del II, s. 178). Några remissinstanser ansåg att lagen borde ändras så att reglerna för korttidsinventarier och inventarier av mindre värde fullt ut blev tillämpliga på immateriella rättigheter (prop. 1999/2000:2, del 2, s. 233). Regeringen konstaterade att frågan hade fått sin lösning genom rättsfallet RÅ 1993 ref. 92 och anförde i övrigt följande. Regeringen delar kommitténs bedömning, mot bakgrund av rätts- fallet, att bestämmelserna om avdrag för korttidsinven- tarier eller inventarier av mindre värde inte omfattar immateriella tillgångar. Den omständigheten att målet handlade om ett s.k. skatteupplägg kan enligt regeringens bedömning inte ha varit av avgörande betydelse. Regeringen tar inte i detta lagstiftningsärende ställning till huruvida bestämmelsen även bör vara tillämplig på immateriella rättigheter m.fl. tillgångar. Av tidsskäl måste den frågan övervägas i ett annat sammanhang (s. 234). Det andra undantaget gäller bestämmelsen i 18 kap. 23 § IL om kontraktsnedskrivning, dvs. att avdrag får göras för nedskrivning av värdet på rätten till leverans av inventarier som köpts men ännu inte levererats. Även i den bestämmelsen anges att den inte gäller sådana rättigheter m.m. som avses i 1 § andra stycket, dvs. immate- riella rättigheter och fastighetsknutna nyttigheter. Det har i olika sammanhang diskuterats hur värdeminsknings- avdrag ska beräknas när ett företag innehar tillgångar av olika slag, t.ex. både maskiner och immateriella rättigheter. I den s.k. kompletteringsregeln vid räkenskapsenlig avskrivning i 18 kap. 17 § IL finns en bestämmelse om detta. I andra stycket i paragrafen anges att avdraget enligt regeln får göras särskilt för varje sådant slag av inventarier som avses i 1 § första stycket, andra stycket 1 respektive andra stycket 2, dvs. maskiner och andra inventarier, immateriella rättigheter respektive fastighetsknutna nyttigheter. Innebörden av bestämmelsen belyses av vad som anfördes i samband med införandet av IL. En av remissinstanserna – För- eningen Auktoriserade revisorer – ansåg att lagtexten borde förtydligas så att det framgick att olika metoder fick användas för inventarier och immateriella rättigheter. Regeringen kommenterade frågan på följande sätt (prop. 1999/2000:2, del 2, s. 241). revisorer framhållit får olika avskrivningsmetoder tillämpas för inventarier enligt 1 § första stycket, andra stycket punkt 1 samt andra stycket punkt 2. Samma metod måste dock tillämpas på samtliga tillgångar inom respektive grupp. I regeringens förslag har ett tillägg gjorts med detta innehåll i en ny andra mening. Det synes vara en allmän uppfattning att bestämmelsen innebär att kompletteringsregeln kan tillämpas för en eller två av de tre inven- tariekategorierna som huvudregeln för räkenskapsenlig avskrivning tillämpas på den eller de andra. Däremot finns det olika uppfattningar i frågan om räkenskaps- enlig avskrivning kan användas med restvärdesavskriv- ning. Den ena uppfattningen framgår av en av handböckerna på inkomstskatteområdet. I den konstateras följande. Enligt redovis- ningslagstiftningen ska immateriella rättigheter hållas skilda från övriga inventarier. Den skattskyldige kan därför tillämpa räken- skapsenlig avskrivning för inventarier och restvärdesavskrivning för t.ex. goodwill (m.fl., Inkomstskattelagen, 2006, s. 539). Den andra uppfattningen framgår av skrivelse , Frågan om räkenskapsenlig avskrivning och rest- värdesavskrivning får användas (dnr 130 584347-04/111). I skrivelsen har verket gjort följande bedömning. Huvudregeln om räkenskapsenlig avskrivning och restvärdesavskrivning i 18 kap. 13 § IL bör uppfattas som att endast en av metoderna ska användas för samtliga inventarier i verksamheten. Det går således inte att använda båda metoderna – t.ex. räkenskapsenlig avskriv- ning för maskiner och restvärdesavskrivning för immateriella rättigheter. Som har nämnts gäller bestämmelserna i 18 kap. IL för- värvade rättigheter. Motsatsvis bör det innebära att bestämmelserna inte är tillämpliga om rättigheterna inte förvärvats från någon annan utan upparbetats i företagets egen verksamhet, dvs. när det är frågan om egenupparbetade rättigheter. Frågan om egenupparbetade rättigheter togs upp av Lagrådet i samband med införandet av IL. I yttrandet över förslaget till IL ansåg Lagrådet att varken nuvarande lagtext eller dess förarbeten gav stöd för att begränsa bestämmelsernas tillämplighet till förvärv från utomstående. Lagrådet ansåg vidare att det inte heller fanns några rättsfall som visade att då gällande bestämmelser om immate- riella rättigheter inte kunde tillämpas på egenupparbetade rättig- heter. Lagrådet hänvisade i den delen till RÅ 1993 ref. 92 och RÅ 1994 ref. 94.