sou · GXB31 · 2009-01-23 00:00:00 — Synnerlig vikt för utredningen inrymmer ett kvalitetskrav beträffande de upplysningar som avlyssningen kan ge. Dessa får sålunda inte inskränka sig till obetydliga detaljer, som man kan både ha och mista. Uttrycket innefattar emellertid därutöver ett krav på att utredningsläget gör avlyssningen nödvändig. Vad som kan vinnas genom åtgärden får i princip inte vara åtkomligt med andra, mindre ingripande metoder. En slentrianmässig bedömning får inte förekomma i fråga om vare sig utredningsläget eller de andra förutsättningarna som gäller för tvångsmedlet. En granskning av utredningsmöjligheterna i det enskilda fallet måste alltid verkställas. Granskningen måste mynna ut i bedömningen att utredningen i princip inte kan föras framåt med andra medel och att det finns skäl att räkna med att avlyssningen ensam eller i förening med andra åtgärder verkligen kan få effekt. I och för sig behöver något absolut hinder inte föreligga mot att få fram information på andra vägar. Det krävs dock att hindret är sådant att det inte skäligen kan begäras att man skall avstå från teleavlyssning. Kan personlig övervakning (skuggning) eller andra åtgärder användas som alternativ, bör det ändå vara tillåtet med teleavlyssning, om alternativen skulle kräva en orimligt hög personalinsats eller vara förenade med avsevärd risk att den pågående utredningen avslöjas för . Utgångspunkten bör dock vara att i första hand pröva andra metoder. Begreppet synnerlig vikt innebär alltså att situationen ska göra användningen av åtgärden nödvändig. Nödvändiga uppgifter ska i princip inte kunna inhämtas med andra medel och det ska finnas skäl att räkna med att tvångsmedelsanvändningen ensam eller i förening med andra åtgärder verkligen kan få effekt. Vid sidan om kravet på synnerlig vikt och att utredningsläget ska göra inhämtningen nödvändig, finns enligt paragrafen krav även på vilket syfte åtgärden ska ha i förundersökningen. Ett av de tillåtna syftena är att åtgärden genomförs för att fastställa vem som skäligen kan misstänkas för brottet. Så kan vara fallet när det helt saknas en skäligen misstänkt person i utredningen. Det syftet kan också finnas när någon eller några personer redan bedöms som skäligen misstänkta och de brottsbekämpande myndigheterna söker utreda andra personers inblandning i den brottsliga verksamheten. Åtgärden kan i dessa fall inte avse teleadresser med sådan koppling till en skäligen misstänkt som avses i 27 kap. 20 § första stycket RB. Det andra tillåtna syftet uttrycks i paragrafen så att den brottsbekämpande myndigheten söker utröna annan omständighet av väsentlig betydelse för utredningen. Så kan t.ex. vara fallet när man genom uppgifterna kan få fram var en målsägande eller ett vittne befinner sig eller har befunnit sig, eller var en brottsplats är belägen. Till skillnad från bestämmelsen i 27 kap. 20 § RB anges inte i förevarande bestämmelse vilka teleadresser åtgärden får avse. Kravet på synnerlig vikt för att den hemliga teleövervakningen ska få genomföras och det syfte åtgärden får ha enligt paragrafen sätter dock, tillsammans med proportionalitetsprincipen (se 27 kap. 1 § tredje stycket RB), i det enskilda fallet en gräns för vilka teleadresser som kan bli aktuella att övervaka. 27 kap. 21 § Frågor om hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kameraövervakning prövas av rätten på ansökan av åklagaren. Om hemlig teleövervakning inte kan antas bli av stor omfattning eller av särskilt ingripande slag, får frågor enligt 20 d § även prövas av undersökningsledaren eller åklagaren. I ett beslut att tillåta åtgärder enligt första stycket ska det anges vilken tid tillståndet avser. Tiden får inte bestämmas längre än nödvändigt och får, såvitt gäller tid som infaller efter beslutet, inte överstiga en månad för beslutet. I ett tillstånd till hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning ska det anges vilken teleadress som tillståndet avser. Det ska vidare särskilt anges om åtgärden får verkställas utanför allmänt tillgängliga telenät. I ett beslut att tillåta inhämtning av lokaliseringsuppgifter ska det anges vilken teleadress eller vilket avgränsat geografiskt område tillståndet avser. I ett tillstånd till hemlig kameraövervakning ska det anges vilken plats tillståndet gäller. Paragrafen innehåller bestämmelser om hur en fråga om hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning eller hemlig kameraövervakning ska prövas och vad som ska anges i ett beslut om tillstånd. Enligt första stycket första meningen är det rätten som prövar frågorna om hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning respektive hemlig kameraövervakning. I de situationerna är åklagare förundersökningsledare. Andra meningen i stycket är ny och föreskriver att om hemlig teleövervakning inte kan antas bli av stor omfattning eller av särskilt ingripande slag, får frågor enligt 27 kap. 20 d § RB även prövas av undersökningsledaren eller åklagaren. Det rör fall när syftet är att fastställa vem som är skäligen misstänkt eller att utröna annan omständighet av väsentlig betydelse för utredningen. Frågan har behandlats i avsnitt 6.3.2. Det är undersökningsledaren eller åklagaren som i första hand ska pröva frågorna i de situationerna. Besluten ska dokumenteras noggrant. Kan åtgärden antas bli av stor omfattning, t.ex. när den avser totalt sett långa historiska tidsperioder eller ett stort antal personer, ska frågan om tillstånd som regel prövas av rätten. Även fast en basstationstömning oftast omfattar många personer, är den normalt inte av sådan omfattning att det krävs domstolsbeslut. Som regel ska åtgärden också prövas av rätten när uppgifterna kan antas bli av särskilt ingripande slag. Det kan t.ex. vara fråga om uppgifter som avser någon som arbetar med källskyddad information på ett medieföretag eller någon offentlig befattningshavare. Bedömningen får göras utifrån den information den brottsbekämpande myndigheten har tillgänglig före beslutet. Bestämmelsen innebär att det kan förekomma att såväl domstol som åklagare och annan förundersökningsledare, beroende på omständigheterna, fattar beslut om hemlig teleövervakning i samma förundersökning. Om det i samband med att domstol prövar om tillstånd ska ges till hemlig teleövervakning mot en skäligen misstänkt person, finns skäl att genomföra åtgärden även i syfte att fastställa om andra personer är skäligen misstänkta, kan det, även om det inte formellt krävs, finnas praktiska skäl till att domstol, på åklagares begäran, ger tillstånd i fall som avses i 27 kap. 20 d § RB, även om åtgärden inte kan antas bli av stor omfattning eller av särskilt ingripande slag. Om det i ett fall där domstolen bör besluta om åtgärden är bråttom att få frågan prövad, har åklagaren möjlighet, enligt den föreslagna 27 kap. 21 a § RB, att ge interimistiskt tillstånd till åtgärden. I tredje stycket har den tredje meningen lagts till. I ett beslut om att tillåta inhämtning av lokaliseringsuppgifter ska det, förutom vad som anges i bestämmelsens andra stycke om tillståndstiden, även anges vilken teleadress eller vilket avgränsat geografiskt område tillståndet avser. Teleadress kan inte finnas i tillståndet vid inhämtning av lokaliseringsuppgifter om vilka mobila elektroniska kommunikationsutrustningar som har funnits inom ett visst avgränsat geografiskt område, alltså vid basstationstömning. Det avgränsade geografiska området kan anges med t.ex. en viss bestämd gatuadress, men kan också anges med större områden, t.ex. färdvägar och liknande. 27 kap. 21 a § Kan det befaras att inhämtande av rättens tillstånd till hemlig teleövervakning skulle medföra sådan fördröjning eller annan olägenhet, som är av väsentlig betydelse för utredningen, får tillstånd till åtgärden, i avvaktan på rättens beslut, ges av åklagaren. Har åklagaren gett ett sådant interimistiskt tillstånd ska han eller hon genast göra en skriftlig anmälan om åtgärden till rätten. I anmälan ska skälen för åtgärden anges. Rätten ska skyndsamt pröva ärendet. Finner rätten att det inte finns skäl för åtgärden, ska den upphäva beslutet. Har ett interimistiskt beslut om övervakning upphört att gälla innan rätten har prövat ärendet ska åklagaren anmäla åtgärden till . Paragrafen är ny och ger åklagaren rätt att ge interimistiska tillstånd till hemlig teleövervakning när annars domstol skulle ha fattat beslutet enligt 27 kap. 21 § första stycket första meningen RB. Tillståndet får ha samma omfattning som det domstolsbeslut som inte kan inväntas. Det får därmed avse såväl uppgifter om telemeddelanden som lokaliseringsuppgifter. Uppgifterna kan i förekommande fall vara både historiska och inhämtas i realtid. Det kan också vara fråga om såväl den situation när det finns en skäligen misstänkt person som när en sådan person saknas (jfr 27 kap. 20 d § RB). Förutsättningen för att åklagaren ska få ge tillstånd är enligt första stycket att det kan befaras att inhämtande av rättens tillstånd skulle medföra en sådan fördröjning eller annan olägenhet som är av väsentlig betydelse för utredningen. I detta ligger att paragrafen ska kunna tillämpas endast i situationer där ändamålet med åtgärden riskerar att gå förlorat om rättens tillstånd skulle avvaktas. Så kan exempelvis vara fallet när en hemlig teleövervakning verkställs som de brottsbekämpande myndigheterna upptäcker att en misstänkt person använder en teleadress som inte omfattas av tillståndet. Ett annat exempel är att någon under en pågående hemlig teleövervakning har identifierats som skäligen misstänkt och att de förutsättningar för tvångsmedlet som ställs upp i 27 kap. 20 d § RB därmed inte längre finns och att beslutet därmed måste hävas (jfr 27 kap. 23 § RB), som det i och för sig finns förutsättningar att besluta om tvångsmedlet enligt 27 kap. 20 § RB mot den skäligen misstänkte. I paragrafens andra stycke föreskrivs att åklagaren, om han eller hon har gett tillstånd till hemlig teleövervakning, genast ska göra en skriftlig anmälan om åtgärden hos rätten. Med "genast" avses att ett beslut respektive en anmälan ska göras i ett sammanhang. I anmälan ska åklagaren ange skälen för åtgärden. Rätten ska skyndsamt ta upp ärendet till prövning. Det kan ske utan att rätten håller ett sammanträde (jfr 27 kap. 28 § RB). Om rätten finner att det inte finns skäl för åtgärden, ska den upphäva åklagarens tillstånd. I andra stycket föreskrivs också att om åklagarens beslut om tillstånd till hemlig teleövervakning har upphört att gälla innan rätten har prövat ärendet ska åklagaren anmäla åtgärden till . Med uttrycket att beslutet har upphört avses att några ytterligare uppgifter inte kan inhämtas från leverantören med stöd av detsamma. Rätten får i dessa fall avskriva ärendet från vidare handläggning, eftersom frågan har fallit. Motiven till bestämmelsen har redovisats i avsnitt 6.3.2. 27 kap. 21 b § Har hemlig teleövervakning avseende en viss teleadress beslutats utan rättens prövning enligt 21 § får den som innehar teleadressen begära rättens prövning av beslutet. Rätten ska skyndsamt pröva ärendet. Finner rätten att det inte finns skäl för åtgärden, ska den upphäva beslutet. Har beslutet om övervakning upphört att gälla innan rätten har prövat ärendet ska undersökningsledaren eller åklagaren anmäla åtgärden till . I paragrafen, som är ny, finns bestämmelser om rätt att i vissa fall begära rättens prövning av beslut om hemlig teleövervakning. Frågan har behandlats i avsnitt 6.7. Tingsrättens beslut om hemlig teleövervakning får överklagas enligt 49 kap. 5 § första stycket 6 RB (se även 52 kap. 7 § tredje stycket RB rörande bl.a. inhibition). Möjligheten att överklaga tillkommer i praktiken endast åklagaren och det offentliga ombudet (se 27 kap. 26 § RB), eftersom den misstänkte i normalfallet inte har kännedom om beslutet om det hemliga tvångsmedlet. Skulle det bli klarlagt att den misstänkte har sådan kännedom, kommer åklagaren säkerligen att behöva häva beslutet eftersom det inte längre finns skäl för det (27 kap. 23 § Den som innehar en viss teleadress som hemlig teleövervakning har avsett ska ändå ha möjlighet enligt den föreslagna paragrafen att få rättens prövning av de beslut som fattats av undersökningsledaren eller åklagaren. Det är då fråga om beslut enligt 27 kap. 21 § RB och inte åklagarens interimistiska tillstånd enligt den föreslagna 27 kap. 21 a § RB. Att rättens prövning får begäras av den som innehar den teleadress som beslutet om hemlig teleövervakning har avsett innebär att rätt till domstolsprövning inte finns när åtgärden är en basstationstömning, eftersom den då inte har avsett en viss teleadress. Rätten ska skyndsamt ta upp ärendet till prövning. Om rätten finner att det inte finns skäl för åtgärden, ska den upphäva beslutet. Skulle beslutet om hemlig teleövervakning ha upphört att gälla innan rätten har prövat ärendet, ska undersökningsledaren eller åklagaren anmäla åtgärden till . Med uttrycket att beslutet har upphört avses att några ytterligare uppgifter inte kan inhämtas från leverantören med stöd av detsamma. Rätten får i dessa fall avskriva ärendet från vidare handläggning, eftersom frågan har fallit. 27 kap. 23 § Om det inte längre finns skäl för ett beslut om hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning eller hemlig kameraövervakning, ska undersökningsledaren, åklagaren eller rätten häva beslutet. Paragrafen innebär att ett beslut om hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning eller hemlig kameraövervakning ska hävas när det inte längre finns skäl för beslutet. I bestämmelsen har undersökningsledare lagts till vid sidan av åklagaren och rätten som behöriga att fatta beslut om ett sådant hävande. Ändringen har skett mot bakgrund av att undersökningsledaren respektive åklagaren har fått rätt enligt 27 kap. 21 § första stycket andra meningen RB att fatta beslut om hemlig teleövervakning i de fall syftet är att fastställa vem som skäligen kan misstänkas för brottet eller utröna annan omständighet av väsentlig betydelse för utredningen (den föreslagna 27 kap. 20 d § RB). Skulle syftet i ett sådant fall har blivit uppfyllt så att de brottsbekämpande myndigheterna kan konstatera t.ex. att en viss person är skäligen misstänkt, måste beslutet hävas enligt den nu aktuella bestämmelsen. Om myndigheterna anser att det finns tillräckliga skäl för en fortsatt hemlig teleövervakning, behöver åklagaren begära rättens prövning av den frågan enligt 27 kap. 21 § första stycket första meningen RB. För att utredningsresultatet inte ska äventyras kan åklagaren, om förutsättningarna är uppfyllda enligt den föreslagna 27 kap. 21 a § RB, ge ett interimistiskt tillstånd till åtgärden i avvaktan på rättens tillstånd. 27 kap. 33 § Om det gäller sekretess enligt 2 kap. 1 eller 2 §, 5 kap. 1 § eller 9 kap. 17 § sekretesslagen (1980:100) för uppgifter som avses i 32 §, ska en underrättelse enligt 31 § skjutas upp till dess att sekretess inte längre gäller. Har det på grund av sekretess enligt första stycket inte kunnat lämnas någon underrättelse från det att förundersökningen avslutades, får underrättelsen underlåtas. En underrättelse enligt 31 § ska inte lämnas, om förundersökningen angår 1.brott som avses i 13 kap. 1, 2, 3, 5 a eller 5 b § , om brottet innefattar sabotage enligt 4 § samma kapitel, 2.brott som avses i 13 kap. 4 eller 5 § , 3.brott som avses i 18 kap. 1, 3, 4, 5 eller 6 § eller 19 kap. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 12 eller 13 § , 4.brott som avses i 3 eller 4 kap. , om brottet är av det slag som anges i 18 kap. 2 § eller 19 kap. 11 § samma balk, 5.brott som avses i 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott eller 3 § lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall, m.m., eller 6.försök, förberedelse eller stämpling till brott som anges i 1–5 eller underlåtenhet att avslöja sådant brott, om gärningen är belagd med straff. En underrättelse enligt 31 § ska inte heller lämnas när 1.uppgifter om vilka mobila elektroniska kommunikationsutrustningar som har funnits inom ett visst avgränsat geografiskt område har inhämtats, 2.integritetsintrånget för den enskilde annars kan antas vara ringa, 3.uppgift om vem som innehar teleadressen inte fastställs. Paragrafen reglerar de situationer när en underrättelse till enskild enligt 27 kap. 31 § RB ska skjutas eller helt underlåtas. Sista stycket är nytt och har motiverats i avsnitt 6.8. Tillägget innebär att en underrättelse inte ska lämnas när uppgifter om vilka mobila elektroniska kommunikationsutrustningar som har funnits inom ett visst avgränsat geografiskt område har inhämtats, dvs. en basstationstömning har genomförts. Tillägget innebär också att underrättelse inte ska lämnas när integritetsintrånget för den enskilde annars kan bedömas som ringa. Det tar bl.a. sikte på den bearbetning som sker i steget efter en basstationstömning när de brottsbekämpande myndigheterna hämtar in ytterligare uppgifter rörande de teleadresser som basstationstömningen givit uppgift om. Det kan också vara frågan om att uppgifter hämtas in i ett inledande spaningsskede om vissa intressanta teleadresser utan att det har genomförts en basstationstömning men med det främsta syftet att avföra personer från den vidare utredningen. Tillägget innebär dessutom att underrättelse inte ska lämnas när uppgift om vem som innehar den teleadress som hemlig teleövervakning har avsett inte fastställs. Att det inte fastställs vem som innehar en viss teleadress innebär inte att myndigheterna får en utredningsbörda i det avseendet. Myndigheten behöver inte lägga ner resurser på att identifiera personer som finns bakom t.ex. anonyma kontantkort i mobiltelefon. 8.2Förslaget till lag (0000:00) om tillgång till uppgifter om viss elektronisk kommunikation i de brottsbekämpande myndigheternas underrättelseverksamhet Denna lag innehåller bestämmelser om brottsbekämpande myndigheters rätt att i underrättelseverksamhet i hemlighet hämta in uppgifter om viss elektronisk kommunikation från den som enligt lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation tillhandahåller ett elektroniskt kommunikationsnät eller en elektronisk kommunikationstjänst. Om det i annan lag finns bestämmelser som avviker från denna lag ska de bestämmelserna gälla. Paragrafen upplyser i korthet om vad lagens bestämmelser ger de brottsbekämpande myndigheterna för befogenhet i underrättelseverksamhet. Det är fråga om att hämta in uppgifter om viss elektronisk kommunikation. Vilka typer av uppgifter det rör framgår av 2 §. Lagen omfattar inte uppgifter från trådlös kommunikation, som radio- och satellitkommunikation, eftersom etern har ansetts vara fri (se 6 kap. 17 och 24 §§ LEK och prop. 2002/03:110 s. 396). Uppgifterna inhämtas från den som enligt lagen om elektronisk kommunikation tillhandahåller ett elektroniskt kommunikationsnät eller en elektronisk kommunikationstjänst. Det är fråga om samma krets av leverantörer som omfattas av tystnadsplikten enligt 6 kap. 20 och 21 §§ LEK. Paragrafens sista mening uttrycker att om det i lag finns andra bestämmelser som avviker från lagen ska de bestämmelserna gälla. Genom bestämmelserna i lagen om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott ges myndigheterna befogenhet att använda vissa tvångsmedel, bl.a. hemlig teleövervakning, i myndigheternas förebyggande verksamhet. Tillstånd till tvångsmedlen kan meddelas om det finns särskild anledning att anta att en viss person kommer att utöva brottslig verksamhet som innefattar brott som hör till Säkerhetspolisens ansvarsområde och vissa andra angivna brott. Skulle förutsättningarna vara uppfyllda för att använda hemlig teleövervakning enligt lagen om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott ska den lagen tillämpas i stället för den här aktuella lagen. Ett ytterligare exempel på en sådan reglering är lagen om särskild utlänningskontroll. 1.uppgifter om telemeddelanden som har befordrats till eller från en viss teleadress, 2.uppgifter om vilka mobila elektroniska kommunikationsutrustningar som har funnits inom ett visst avgränsat geografiskt område, eller 3.uppgifter om i vilket avgränsat geografiskt område en viss mobil elektronisk kommunikationsutrustning finns eller har funnits. Paragrafen reglerar vilka typer av uppgifter som får inhämtas enligt lagen. Det rör historiska uppgifter om telemeddelanden samt lokaliseringsuppgifter. I kommentaren till ändringen i bestämmelsen i 27 kap. 19 § första stycket RB framgår närmare vad som avses med uppgifter om telemeddelanden respektive lokaliseringsuppgifter. Inhämtning av uppgifter får ske i en undersökning om det finns särskild anledning att anta att uppgifterna kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet som innefattar 1.brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , 2.sabotage, kapning, sjö- eller luftfartssabotage eller flygplatssabotage enligt 13 kap. 4, 5 a första eller andra stycket eller 5 b § första stycket , om brottet innefattar sabotage enligt 4 § samma kapitel, 3.olovlig kårverksamhet eller brott mot medborgerlig frihet enligt 18 kap. 4 eller 5 § , 4.spioneri, obehörig befattning med hemlig uppgift, grov obehörig befattning med hemlig uppgift eller olovlig underrättelseverksamhet enligt 19 kap. 5, 7, 8 eller 10 § , 5.företagsspioneri enligt 3 § lagen (1990:409) om skydd för företagshemligheter, om det finns anledning att anta att gärningen har begåtts på uppdrag av eller har understötts av en främmande makt eller av någon som har agerat för en främmande makts räkning, eller 6.brott enligt 3 § lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall, m.m. Paragrafen innehåller förutsättningarna för att de uppgifter som anges i 2 § ska få hämtas in. Motiven till regleringen har redovisats i avsnitt 6.4.2. Inhämtning av uppgifter får ske i en undersökning om det finns särskild anledning att anta att uppgifterna kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka viss brottslig verksamhet. Begreppet undersökning innefattar olika former av ärenden i underrättelseverksamheten. Det kan vara fråga om en särskild undersökning i kriminalunderrättelseverksamhet. En sådan innebär, enligt 3 § polisdatalagen, insamling, bearbetning och analys av uppgifter i syfte att ge underlag för beslut om förundersökning eller om särskilda åtgärder för att förebygga, förhindra eller upptäcka brott. Även andra termer används av de brottsbekämpande myndigheterna för att beskriva att det ska vara fråga om någon form av avgränsat ärende som uppgifterna hämtas in i. Exempel på begrepp är underrättelseprojekt, operationsplan, aktionsgrupp och insats. Att inhämtningen på detta sätt knyts till en viss undersökning är också av värde för den tillsyn som ska ske över myndigheternas verksamhet. Begreppen förebygga, förhindra och upptäcka används för att beskriva underrättelseverksamheten på samma sätt som i exempelvis 7 § lagen om behandling av uppgifter i brottsbekämpande verksamhet och 2 kap. 5 § förslaget till lag om behandling av personuppgifter i polisens brottsbekämpande verksamhet (Ds 2007:43). Som en begränsning i möjligheten att inhämta uppgifter föreskrivs i paragrafen att det i en undersökning ska finnas särskild anledning att anta att uppgifterna kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka viss brottslighet. Att det ska finnas särskild anledning att anta att uppgifterna på det sättet kan vara till nytta i undersökningen markerar att det inte kan vara fråga om en alltför extensiv bedömning av värdet av uppgifterna för undersökningen. Bedömningar av uppgifternas värde får inte bygga på spekulationer eller allmänna antaganden utan måste grundas på faktiska omständigheter. På grundval av faktiska omständigheter ska bedömningen som görs av uppgifternas värde i undersökningen mynna ut i att de kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka viss brottslig verksamhet. Med begreppet kan bidra avses att uttrycka att uppgifterna på något sätt ska kunna antas bli av värde i undersökningen och föra denna framåt.