sou · GWB358d5 · 2009-01-01 00:00:00 — Paragrafen ersätter 21 § första stycket tvångsåtgärdslagen, som behållit sin ursprungliga lydelse (prop. 1993/94:151, s. 110, 111 och 160). Att granskningsledaren bara får verkställa om det kan ske obehindrat innebär att så fort det blir fråga om någon form av våld eller motstånd måste granskningsledaren anlita Kronofogde- myndigheten för att verkställa beslutet. Motståndet behöver inte vara aktivt utan det räcker att den granskade exempelvis ställer sig framför ett skåp eller en dörr. Tvångsåtgärdslagen gäller vid revision enligt tullagen och för kontroll av att föreläggande enligt 6 kap. 25 § tullagen fullgjorts riktigt och fullständigt. Enligt 21 § andra stycket tvångsåtgärds- lagen är det som verkställer beslut om åtgärder som grundar sig på kontroll enligt tullagen och verket har då samma befogenheter som . Genom ändringar i tullagen föreskrivs nu i stället att 45 kap. om bevissäkring ska gälla för nämnda kontroller enligt tullagen. I anslutning till den bestämmelsen sägs att när det gäller verkställig- heten har samma befogenheter som Kronofogde- myndigheten. I paragrafen sägs att verkställigheten av ett beslut inte får leda till större kostnader eller olägenheter än vad som är nödvändigt. En motsvarande bestämmelse finns i 23 § tvångsåtgärdslagen. Den bestämmelsen har behållit sin ursprungliga ordalydelse (prop. 1993/94:151, s. 110, 111 och 160). När bestämmelsen nu förs över hit ändras dock ordalydelsen något. Ändringen är att det uttryck- ligen sägs att verkställigheten inte får leda till större kostnader än nödvändigt. Med den som beslutet gäller avses den som utreds och om beslutet ska verkställas hos någon annan än den som utreds, även denne. Om handlingar i samband med en revision ska eftersökas på annan plats än i den reviderades verksamhetslokaler gäller beslutet alltså både den reviderade och den som disponerar de utrymmen där eftersökningen ska ske. Se även kommentaren till 45 kap. 17 §. Att det krävs särskilda skäl för att beslut ska få verkställas mellan och kl. 8.00 gäller enligt 21 § tredje stycket tvångsåtgärdslagen och har gällt sedan tvångsåtgärdslagen trädde i kraft (prop. 1993/94:151, s. 160). Särskilda skäl finns t.ex. om bevissäkringen riktar sig mot en kvällsöppen restaurang. Enligt 22 § tredje stycket tvångsåtgärdslagen ska den som berörs av ett beslut enligt 6 § samma lag underrättas om beslutet efter det att beslutet har verkställts. Bestämmelsen, som har behållit sin ursprungliga lydelse, innebär att den som ett beslut enligt 6 § tvångsåtgärdslagen gäller inte behöver underrättas innan verkställigheten, utan det är tillräckligt med en underrättelse efter verkställigheten (prop. 1993/94:151, s. 161). Beslut enligt 6 § tvångsåtgärdslagen är dels beslut om att eftersöka och ta om hand handlingar under en s.k. tvångsrevision, dels beslut om att omhänderta handlingar som påträffas under en revision som med den reviderades medgivande bedrivs i verksam- hetslokalerna. I båda fallen fattas beslutet av granskningsledaren (45 kap. 13 § andra stycket). Med tvångsrevision avses att länsrätten beslutat att revisionen får genomföras i den reviderades verksamhetslokaler. Själva beslutet om tvångsrevision får inte verkställas utan att den reviderade har underrättats om länsrättens beslut och getts skälig tid att inställa sig. Det följer av 22 § första och andra styckena tvångsåtgärdslagen. Även i fortsättningen ska beslut om att omhänderta handlingar under tvångsrevision och under revision i samverkan med den reviderade få verkställas utan att den som beslutet gäller underrättas i förväg. Om så sker ska dock underrättelse i stället ske efter verkställigheten. Detta uppnås genom förevarande paragraf. De beslut om omhändertagande av handlingar som regleras i 6 § tvångsåtgärdslagen regleras här i 45 kap. 4 och 5 §§. En fråga som bör ställas är om även beslut om försegling bör få verkställas utan att den som beslutet gäller underrättas i förväg. Om det behövs för att skydda handlingar som ska granskas eller tas om hand under tvångsrevision får enligt 45 kap. 12 § 1 lokal, förvaringsplats eller annat utrymme förseglas. Rör det sig om en revision som bedrivs i verksamhetslokalerna efter den reviderades medgivande får försegling beslutas för att skydda handling som ska tas om hand om handlingen inte kan föras från platsen och det finns en befarad risk för sabotage (45 kap. 12 § 2). Under en tvångsrevision kan det även bli aktuellt att eftersöka och omhänderta handlingar på andra ställen än i verksamhets- lokalerna. För det fallet och fall där handlingar ska eftersökas och tas om hand utan samband med någon tvångsrevision finns en gemensam bestämmelse om försegling. Enligt bestämmelsen, som finns i 45 kap. 12 § 3, får försegling beslutas om handlingarna inte kan föras från platsen. Beslutet om att handlingarna får eftersökas och tas om hand ska enligt 45 kap. 13 § första stycket fattas av länsrätten, men av andra stycket i nämnda paragraf följer att granskningsledaren beslutar om försegling för att skydda handlingarna. De beslut om omhändertagande som får verkställas utan underrättelse är de som granskningsledaren får fatta. Gransknings- ledaren får som sagts ovan även besluta om försegling. Syftet med förseglingen är att skydda handlingarna eller om man så vill att säkra verkställigheten av beslutet att omhänderta handlingarna. Förseglingen är alltså ett led i omhändertagandet. Det nu sagda och effektivitetsskäl talar för att om beslutet att omhänderta handling- arna får verkställas utan att den som beslutet gäller underrättas i förväg bör detsamma gälla ett beslut om försegling för att skydda handlingarna. Från rättssäkerhetssynpunkt finns det knappast något att invända mot en sådan ordning. Här sägs därför att ett beslut om försegling för att skydda handlingar som ska tas om hand under en tvångs- eller samverkansrevision i verksamhets- lokalerna får verkställas utan att den som beslutet gäller underrättas i förväg (45 kap. 4 och 5 §§ samt 12 §1 och 2). Som nämnts ovan får försegling även beslutas för att skydda handlingar som under en tvångsrevision ska granskas utan att omhändertas (45 kap. 3 § och 12 § 1). Även sådana beslut om försegling bör få verkställas utan att den reviderade underrättas i förväg. I fall där det är länsrätten som beslutar att handlingar får eftersökas och tas om hand ska den som beslutet gäller underrättas om beslutet innan verkställigheten och ges skälig tid att inställa sig. Om det under verkställigheten uppkommer behov av försegling för att skydda handlingarna får granskningsledaren besluta om försegling under förutsättning att handlingarna inte kan föras från platsen (45 kap. 6–9 §§ och 12 § 3). Denna situation kan jämföras med att det under en tvångsrevision uppkommer behov av att omhänderta handlingar i den reviderades verksamhets- lokaler. Ett beslut om omhändertagande får i sådana fall fattas av granskningsledaren och verkställas utan att den reviderade underrättas i förväg. Motsvarande bör gälla i fråga om nu aktuella beslut om försegling. Det föreskrivs därför att förevarande paragraf ska omfatta samtliga varianter av försegling, vilket uppnås med en hänvisning till 45 kap. 12 §. Paragrafen ersätter delar av 22 § första stycket tvångsåtgärdslagen och första meningen i nämnda paragrafs andra stycke. Övriga bestämmelser om förutsättningarna för verkställighet i 22 § första och andra styckena tvångsåtgärdslagen ges i 6 §. Bestämmelserna delas upp för att underlätta läsningen. Här ges den ena förutsättningen för verkställighet, nämligen att den som beslutet om bevissäkring gäller ska underrättas om beslutet innan verkställigheten. Om det finns synnerliga skäl får dock verkställig- het ske även om det inte har gått att nå den som beslutet gäller. Den andra förutsättningen – att den som beslutet gäller ska ges skälig tid för att inställa sig och undantagen därifrån – finns i 6 §. Innehållet i 22 § tvångsåtgärdslagen är detsamma som när lagen infördes (prop. 1993/94:151, s. 110, 111, 160 och 161). Enligt 45 kap. 17 § ska den som ett beslut om bevissäkring gäller underrättas om beslutet . Underrättelse får dock ske i samband med att beslutet verkställs om det finns en påtaglig risk för sabotage om den som beslutet gäller underrättas i förväg. Av 1 § följer att ett beslut om bevissäkring får verkställas . Förevarande paragraf innebär dock att andra beslut om bevis- säkring än de som avses i 4 § inte får verkställas förrän den som beslutet gäller har underrättats om beslutet. Vanligtvis ska beslutet verkställas hos den granskade, men det förekommer att verkställigheten ska ske hos någon annan än den granskade. I sådana fall ska både den granskade och den hos vilken beslutet ska verkställas underrättas innan beslutet får verkställas. Den som beslutet gäller ska ha nåtts av beslutsunderrättelsen för att verkställighet ska få ske. Som redan sagts inledningsvis är det dock inget absolut krav utan har den som beslutet gäller inte gått att nå får beslutet ändå verkställas om det finns synnerliga skäl. I förarbetena till tvångsåtgärdslagen nämns som exempel på synnerliga skäl att den som ska underrättas medvetet håller sig undan. Andra exempel som nämns är att det inte finns någon behörig företrädare för ett företag som ska underrättas eller att den som ska underrättas uppehåller sig utomlands och inte kan nås (prop. 1993/94:151, s. 161). I 5 § finns den ena förutsättningen för verkställighet – besluts- underrättelsen – och här den andra, nämligen att den som ska underrättas även ska ges skälig tid att inställa sig. Även från denna förutsättning finns undantag. Paragrafen ersätter delar av 22 § första och andra styckena tvångsåtgärdslagen. Bestämmelserna i 22 § tvångsåtgärdslagen har aldrig ändrats (prop. 1993/94:151, s. 110, 111, 160 och 161). Rätten att få skälig tid för att inställa sig gäller bara den som ska underrättas i förväg, dvs. sägs att den som beslutet gäller ska ges tillfälle att närvara och att verkställigheten inte får påbörjas förrän den som beslutet gäller haft skälig tid att inställa sig och att tillkalla ombud eller biträde. Ordalydelsen kortas nu ned något och här sägs bara att den som ska underrättas innan verkställigheten ska ges skälig tid att inställa sig och att tillkalla ombud eller biträde. Det innebär i likhet med att verkställigheten inte får påbörjas förrän den som beslutet gäller och eventuellt ombud eller biträde har haft skälig tid för att inställa sig. Enligt dagens bestämmelse ges den som beslutet gäller rätt att närvara själv eller genom behörig företrädare och att tillkalla ombud eller biträde. Beslutet får inte verkställas förrän de som har rätt att närvara haft skälig tid att inställa sig. Om beslutet om betalningssäkring avser t.ex. en juridisk person är det självklart att det är en behörig företrädare som ska ges skälig tid att inställa sig. Det behöver inte anges särskilt och termen behörig företrädare tas därför bort. Enligt 22 § andra stycket tvångsåtgärdslagen gäller inte kravet för inställelse om bevissäkringen därigenom fördröjs väsentligt eller om det finns en påtaglig risk att ändamålet med åtgärden annars inte uppnås. Dessa undantag från nämnda krav ges nu här. Det bör noteras att undantagen bara gäller rätten att ges skälig tid att inställa sig och att kravet på beslutsunderrättelse enligt 5 § inte påverkas. Den tid som den som beslutet gäller eller ett ombud eller biträde behöver för att inställa sig kan t.ex. vara för lång för att det ska vara rimligt att vänta med verkställigheten. Om villkoren för undantag i punkterna 1 eller 2 är uppfyllda kan verkställigheten påbörjas så snart den som beslutet gäller har underrättats. Befogenheter och begränsningar vid verkställigheten Paragrafen ersätter 24 § första och tredje styckena tvångs- åtgärdslagen. Innehållet i 24 § tvångsåtgärdslagen har aldrig ändrats (prop. 1993/94:151, s. 161 och 162). Bestämmelsen i 24 § andra stycket tvångsåtgärdslagen ges i 8 §. I första stycket sägs att när en handling tas om hand får även pärm, mapp eller dylikt förvaringsmaterial tas med. Syftet är att handlingarna efter omhändertagandet inte ska förvaras osorterade, utan i den pärm eller mapp som de förvarades i när de togs om hand (prop. 1993/94:151, s. 161). Att det bara är det förvarings- material som handlingen förvaras i som får tas med är självklart och det behöver därför inte sägas. Ordalydelsen i vilken handlingen förvaras finns därför inte med här. Eftersom elektroniska handlingar – upptagningar som bara kan uppfattas med ett tekniskt hjälpmedel – bara omhändertas tillsammans med ett datamedium (databärare) blir det, om de elektroniska handlingarna inte kan kopieras på plats, aktuellt att även omhänderta datamedia, t.ex. en hårddisk eller CD-skiva. Med andra ord är det i sådana fall nödvändigt att även omhänderta förvaringsmaterialet. Var gränsen mellan själva den elektroniska handlingen och förvaringsmaterialet går är ofta svårt att fastställa, vilket dock spelar mindre roll eftersom förevarande paragraf medger att även förvaringsmaterial får tas om hand (: Handledning för skatterevision 2004, s. 177). Av andra stycket följer att om en elektronisk handling tas om hand ska, om möjligt, ett exemplar lämnas kvar. Om t.ex. en CD- skiva med bokföringsmaterial ska omhändertas bör ett exemplar lämnas kvar hos den granskade. En kopia av den CD-skiva som ska omhändertas får i så fall göras. Om material omhändertas genom att uppgifter förs över från den granskades hårddisk till en CD- skiva behöver dock ingen kopia göras till den granskade. Första stycket ersätter 25 § andra stycket tvångsåtgärdslagen, som har behållit sin ursprungliga lydelse (prop. 1993/94:151, s. 161 och 162). Däremot har 25 § tvångsåtgärdslagen ändrats en gång, nämligen 1999 då det tidigare tredje stycket upphävdes (prop. 1998/99:34). Bestämmelsen ger verkställande myndighet befogenhet att använda tekniska hjälpmedel som finns hos den där beslutet verkställs. Om t.ex. den granskade inte hjälper till att ta fram kopior på de handlingar som ska tas om hand, får tjänsteman som verkställer beslutet använda tekniska hjälpmedel, t.ex. en dator, för att ta fram kopior. Tekniska hjälpmedel får även användas för att kontrollera att myndigheten fått alla elektroniska handlingar som omfattas av beslutet (prop. 1993/94:151, s. 162). I andra stycket sägs att om det finns synnerliga skäl får tekniskt hjälpmedel tas om hand. Det sägs i 24 § andra stycket tvångs- åtgärdslagen, som aldrig har ändrats (prop. 1993/94:151, s. 161 och 162). Bestämmelsen finns för att handlingar inte ska undgå granskning på grund av att saknar nödvändiga tekniska hjälpmedel. Om verket saknar sådana hjälpmedel och handlingarna inte kan granskas i verksamhetslokalen får tekniska hjälpmedel som behövs för att läsa handlingarna tas om hand. Det krävs dock synnerliga skäl, vilket innebär att det inte får finnas någon rimlig möjlighet för granskningsledaren att skaffa adekvat utrustning på annat sätt (prop. 1993/94:151, s. 161 och 162). I 3 kap. 12 § tredje stycket TL sägs att vid granskning av elektroniska handlingar får endast de tekniska hjälpmedel och sökbegrepp användas, som behövs för att tillgodose ändamålet med Vidare sägs att granskningen inte får ske via telenät. Dessa bestämmelser ges här i 42 kap. 10 § fjärde stycket, dvs. i kapitlet om revision. Bestämmelserna ska i likhet med även gälla när beslut om bevissäkring verkställs, vilket uppnås genom en hänvisning till nyssnämnda lagrum. Det bör påpekas att de begränsningar som följer av 42 kap. 10 § fjärde stycket inte bara gäller vid verkställig- het av bevissäkring i samband med revision utan vid all bevissäkring som går ut på att eftersöka och omhänderta handlingar. Paragrafen ersätter 25 § första stycket tvångsåtgärdslagen, som har behållit sin ursprungliga lydelse (prop. 1993/94:151, s. 162). Däremot har 25 § tvångsåtgärdslagen ändrats en gång, nämligen 1999 då det tidigare tredje stycket upphävdes (prop. 1998/99:34). befogenhet att använda tvång Paragrafen anger vilka befogenheter har vid verkställigheten av beslut om bevissäkring. Motsvarande reglering finns i 23 § tvångsåtgärdslagen, som aldrig har ändrats (prop. 1993/94:151, s. 161). Bestämmelserna stämmer i stort överens med 2 kap. 17 § utsökningsbalken där Kronofogde- myndighetens befogenhet att använda tvångsmedel vid förrättning regleras. Det bör noteras att förevarande paragraf inte ger gransknings- ledaren några befogenheter, vilket beror på att granskningsledaren bara får verkställa beslut om det kan ske obehindrat. I paragrafen, som ersätter 26 § tvångsåtgärdslagen, sägs att gransk- ningsledaren ska återlämna handlingar och annat som tagits om hand så snart de inte längre behövs. Innehållet i 26 § tvångsåtgärds- lagen är detsamma som när lagen infördes (prop. 1993/94:151, s. 163). Här sägs inte, till skillnad från i 26 § tvångsåtgärdslagen, att vid bedömningen av om handlingarna alltjämt behövs hänsyn ska tas till i vilken utsträckning de behövs som bevis i ärenden eller mål om skatt eller avgift. Det innebär dock ingen ändring i sak utan bara att ett onödigt påpekande tas bort. Om granskningsledaren avslår en begäran om att få tillbaka handlingar, får den granskade överklaga beslutet (prop. 1993/94:151, s. 163). Bestämmelser om överklagande finns i 67 kap. Paragrafen ger den som ett beslut om bevissäkring gäller rätt att få ett bevis över verkställigheten. I paragrafen sägs också vilka uppgifter beviset ska innehålla. Rätten att få ett bevis över verkställigheten och vad det ska innehålla regleras i 27 § tvångsåtgärdslagen. Den paragrafen har aldrig ändrats (prop. 1993/94:151, s. 163). Beviset ska utfärdas av den som verkställt bevissäkringen. En bestämmelse med det innehållet kan dock ges i förordning. I paragrafen sägs att det är som på begäran av verkställer beslut om betalningssäkring. Detta sägs i 10 § andra stycket betalningssäkringslagen. Bestämmelsen gavs ursprungligen i 9 § men flyttades 1990 till nyssnämnda paragrafs andra stycke (prop. 1978/79:28, s. 151 och prop. 1989/90:3). Den nuvarande lydelsen tillkom i samband med att ersatte och de tio skattemyndig- heterna (prop. 2002/03:99). Innehållet är dock detsamma som när lagen om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter trädde i kraft. Paragrafen ersätter 10 § tredje stycket betalningssäkringslagen. Bestämmelsen om att vidtagna verkställighetsåtgärder ska återgå om länsrätten upphäver beslutet om betalningssäkring, såvida inte rätten förordnar annat, är och har aldrig ändrats (prop. 1989/90:3, s. 33–35 och 46). För att det tydligare ska framgå vad som ska ske när en betalningssäkring upphävs sägs dock här i stället att betalningssäkrad egendom ska lämnas tillbaka. Det nya uttrycket ska egendom lämnas tillbaka täcker även fall där betalningssäkringen verkställts genom inskränkningar i den betalningsskyldiges förfoganderätt över t.ex. ett konto. I sådana fall innebär ett upphävande av betalningssäkringen att inskränkning- arna ska tas bort, dvs. att den betalningsskyldige ska få fri förfoganderätt igen. Ursprungligen innehöll betalningssäkringslagen en bestämmelse om att beslut om betalningssäkring fick verkställas genast och alltså ingen bestämmelse om vad som gäller om ett verkställt beslut upphävs. lagstiftningsärende uttalade departements- chefen att huvudregeln bör vara att verkställigheten ska återgå när ett beslut om betalningssäkring upphävs. Däremot borde rätten få förordna att beslutet om hävning inte ska gälla förrän det fått laga kraft. Skäl att meddela sådana förordnanden fanns enligt departementschefen i mål där rättsfrågan är svårbedömd och det finns en påtaglig risk för att en omedelbar återgång av verkställig- heten skulle göra en prövning i högre instans betydelselös. Avsikten är alltså att möjligheten att skjuta upp återgången av verkställigheten ska användas i fall där det finns risk för att den betalningsskyldige undanskaffar egendomen innan aktuell överinstans hinner pröva ett yrkande om inhibition (prop. 1989/90:3, s. 33–35 och 46). Paragrafen ersätter 11, 12 och 14 §§ betalningssäkringslagen. Bestämmelserna i 11 § betalningssäkringslagen fick sin nuvarande lydelse 1982 när utsökningsbalken infördes (prop. 1978/79:28, s. 151–157 och prop. 1980/81:84, s. 253–256). Då fanns bestämmelserna i 10 § betalningssäkringslagen men 1990 ändrades beteckningen till 11 § betalningssäkringslagen (prop. 1989/90:3). Den nuvarande lydelsen av 12 § är då förmånsrätten för betalningssäkrade fordringar slopades. I samband därmed tillkom hänvisningen till bestämmelserna i 16 kap. 15 § andra stycket utsökningsbalken om utmätning av egendom som belagts med kvarstad (prop. 1993/94:151, s. 143–145 och 172). Innehållet i övrigt är då utsökningsbalken infördes (prop. 1980/81:84, s. 253–256). Den bestämmelse om förrättningskostnader som finns i 14 § betalningssäkringslagen är (prop. 1989/90:3, s. 37, 46 och 47). Vid verkställighet av beslut om betalningssäkring tillämpas i princip samma regler som vid utmätning enligt utsökningsbalken. En avgörande skillnad är dock att vid verkställighet av betalnings- säkring tas egendomen enbart i förvar, dvs. den säkerställs för en eventuell senare utmätning. Syftet med verkställigheten är inte att sälja egendomen eller att fordringen ska betalas utan det är fråga om ett rent säkerställande. Ursprungligen föreskrevs det också i 11 § betalnings- säkringslagen att verkställigheten inte fick omfatta försäljning av egendom eller betalning av fordran (prop. 1978/79:28, s. 157 och 158). uppnås samma resultat genom en hänvisning till de bestämmelser i utsökningsbalken som gäller för verkställighet av beslut om kvarstad för fordran, som också är en säkerhetsåtgärd som inte syftar till försäljning eller betalning (prop. 1980/81:84, s. 253). Tekniken med hänvisningar till utsökningsbalken tillämpas dock inte fullt ut utan i vissa fall upprepas bestämmelser i utsöknings- balken mer eller mindre ordagrant i betalningssäkringslagen. Denna blandteknik riskerar att skapa oklarheter och de bestämmelser som upprepas ersätts därför nu med hänvisningar till utsöknings- balken. I fortsättningen kommer alltså tekniken med hänvisningar att tillämpas fullt ut, dvs. finns det en motsvarande bestämmelse i utsökningsbalken hänvisas det till den. Enligt 11 § första stycket andra meningen betalningssäkrings- lagen ska mål om verkställighet av betalningssäkring handläggas som allmänt mål. Bestämmelser om att utsökningsmål ska handläggas som enskilt eller allmänt mål finns i 1 kap. 6 § utsökningsbalken. Utmärkande för ett allmänt mål är att det avser en offentligrättslig fordran. Till allmänna mål hör givetvis mål om uttagande av skatt. Mål om uttagande av skatt får även anses innefatta mål om säkerställande av fordran på skatt, dvs. även mål där verkställigheten inte syftar till att skatten ska betalas utan bara till att säkerställa egendom för en eventuell framtida utmätning för skatt (jfr prop. 1980/81:8, s. 194). I 11 § första stycket betalningssäkringslagen finns, utöver bestämmelsen om att mål om betalningssäkring ska handläggas som allmänt mål, en hänvisning till 1 kap. utsökningsbalken som flyttas hit. Genom denna hänvisning, som inkluderar 1 kap. 6 § utsökningsbalken, framgår det att mål om verkställighet av beslut om betalningssäkring ska handläggas som allmänna mål varför det inte längre behöver föreskrivas särskilt. Enligt 11 § andra stycket betalningssäkringslagen får lön eller annan förmån som avses i 7 kap. utsökningsbalken inte tas i anspråk genom betalningssäkring innan den har betalats ut och kan utmätas. En identisk bestämmelse finns beträffande verkställighet av beslut om kvarstad för fordran. Den bestämmelsen finns i 16 kap. 13 § andra stycket utsökningsbalken och anses innebära att bestämmelserna i 7 kap. nämnda balk om utmätning av lön och andra förmåner inte är tillämpliga vid kvarstad (m.fl.: Utsökningsbalken En kommentar, 3 u., s. 634). Utmätning av lön innebär att arbetsgivaren åläggs att hålla inne och betala ut en viss del av lönen till .