sou · GWB358d5 · 2009-01-01 00:00:00 — Ett sådant beslut får fattas först om ett föreläggande att deklarera har sänts ut till den deklarationsskyldige och detta inte har följts. Bestämmelsen har ingen direkt motsvarighet i taxeringslagen, men ersätter ett föreläggandekrav i 5 kap. 2 § 2 TL. Enligt den bestämmelsen gäller kravet på föreläggande dock beslutet om skattetillägg vid skönstaxering i avsaknad av deklaration och inte själva skönstaxeringsbeslutet. Föreläggandet sänds i praktiken regelmässigt ut redan innan skönstaxeringsbeslutet har fattas. Det är också en rimlig ordning med hänsyn till den centrala betydelse som de deklarationsskyldigas uppgifter har för att korrekta beslut ska kunna fattas och för att sanktionssystemet ska fungera. Lagtexten anpassar efter den ordning som i praktiken redan gäller. Kravet på föreläggande ska alltså i fortsättningen gälla beslutet om skönsbeskattning av slutlig skatt. På motsvarande sätt som gäller enligt nuvarande bestämmelse ska det inte ställas krav på att den deklarationsskyldige har tagit del av föreläggandet. Ett föreläggande som har sänts ut till gällande folkbokföringsadress får normalt anses utsänt i paragrafens mening (prop. 1977/78:136, s. 164, 199 och 200, RÅ 1990 ref. 83, RÅ 1991 ref. 95 samt RÅ 2004 not 85). För en redogörelse av förarbetena till 5 kap. 2 § 2 TL hänvisas till författningskommentaren till 49 kap. 6 §. Paragrafen ersätter 11 kap. 19 § tredje och fjärde styckena SBL. En bestämmelse om skönsbeskattning enligt schablon fanns med i den ursprungliga lydelsen av skattebetalningslagen (prop. 1996/97:100, s. 588 och 589). Sin nuvarande lydelse fick bestämmelsen 2007 i samband med att redovisningsperioden för mervärdesskatt förlängdes för mindre företag (prop. 2007/08:25 s. 269 och 270). Undantaget i tredje stycket 1 gällde från början bara mervärdesskatt men omfattar sedan punktskatternas infogning i skattekontosystemet även punktskatt (prop. 2001/02:127, s. 133 och 134). Det undantag som görs i tredje stycket 2 kom som möjligheten att lämna förenklad skattedeklaration (prop. 2000/01:7, s. 23, 24 och 32). Det bör påpekas att bestämmelsen inte är tillämplig i fall där skatt ska redovisas för skattepliktiga händelser och alltså inte för redovisningsperioder. Mervärdesskatt och punktskatt ska i vissa fall redovisas för skattepliktiga händelser, se 26 kap. 8 och 9 §. som är skattskyldig enligt SINK och som ska redovisas skatten i en särskild inkomstskattedekalration ska inte heller lämna deklaration för redovisningsperioder utan för varje skattepliktig ersättning. 58 kap. Beslut om undantag från skalbolagsbeskattning Första stycket ersätter 11 kap. 11 a § första stycket första meningen SBL. Det stycket lades till 2009 då fysiska personer fick samma villkor för undantag som juridiska personer, dvs. att säkerhet för undantag från skalbolagsbeskattning endast behöver ställas om begär det (prop. 2008/09:40, s. 44 och 45). I 11 kap. 11 a § första stycket SBL sägs att har en skalbolagsdeklaration lämnats, får begära att säkerhet ställs. ändras ordalydelsen något för att bestämmelserna om beslut så långt möjligt ska vara enhetliga. Den nya lydelsen innebär dock inget nytt utan fattas besluten om säkerhet på grundval av uppgifterna i skalbolagsdeklarationerna. Enligt andra stycket ska vid prövningen av om säkerhet ska begäras beakta tidigare säkerheter och bestämmelserna i 59 kap. 27 § om ansvar för skatt för den som avyttrat ett skalbolag. Om säkerhet inte begärs gäller nämnda bestämmelser om ansvar för skatt. Det följer av 11 kap. 11 a § första stycket andra meningen och fjärde stycket SBL, som också lades till 2009 (prop. 2008/09:40, s. 44 och 45). Bestämmelserna i den här paragrafen fanns tidigare i 11 kap. 11 b § SBL men flyttades 2009 till sin nuvarande plats (prop. 2002/03:96, s. 189 och 190 och prop. 2008/09:40, s. 44 och 45). Däremellan ändrades bestämmelsen i samband med att ersatte och de tio skattemyndigheterna (prop. 2002/03:99). I paragrafen sägs hur en säkerhets storlek ska bestämmas. Den ersätter 11 kap. 11 a § andra och tredje styckena SBL. Bestämmelserna i 11 kap. 11 a § SBL är (prop. 2001/02:165, s. 75, bet. 2001/02:SkU23 s. 8). bestämmelserna till följd av dels att fysiska personer fick samma villkor för undantag från skalbolagsbeskattning som juridiska personer (prop. 2008/09:40, s. 44 och 45), dels att bolagsskatten sänktes från till (bet. 2008/09:SkU19, s. 4). När ställd säkerhet får tas i anspråk De bestämmelser som ges här finns i 11 kap. 12 § första stycket SBL. Bestämmelserna i nämnda stycke tillkom 2002, men betecknades då 11 kap. 11 b § SBL (prop. 2001/02:165, s. 76). ändrades beteckningen till 11 kap. 12 § SBL (prop. 2002/03:96, s. 190). En följdändring gjordes 2009 då fysiska personer fick samma villkor för undantag som juridiska personer, dvs. att säkerhet för undantag från skalbolagsbeskattning endast behöver ställas om begär det (prop. 2008/09:40, s. 44 och 45). sägs att om flera säkerheter har ställts och säkerheterna överstiger den slutliga skatten, ska ianspråktagandet fördelas efter skälig grund. Enligt förarbetena rör det sig om en proportioneringsregel som tar sikte på fall där säkerheterna ställts av skilda personer (prop. 2001/02:165, s. 76). I förarbetena sägs inget om varför proportionering bara ska göras om säkerheterna överstiger den slutliga skatten. Eftersom det är svårt att hitta något skäl för en sådan ordning föreskrivs här, att om det finns flera säkerheter ska betalningen av den slutliga skatten fördelas proportionellt mellan säkerheterna. Om en säkerhet utgör en femtedel av det totala säkerhetsbeloppet ska alltså en femtedel av säkerheten tas i anspråk för att betala skatten. Enligt 11 kap. 12 § SBL första stycket ska säkerheten vara en av bank eller kreditmarknadsföretag utfärdad garantiförbindelse och avse det belopp som bestämt. Att säkerhet ska ställas med av bestämt belopp följer redan av 2 § och behöver därför inte upprepas här. När det gäller säkerhetens form är det värt att nämna att på punktskatteområdet regleras det i verkställighetsföreskrifter. Enligt lagen om tobaksskatt, lagen om alkoholskatt och lagen om skatt på energi ska upplagshavare m.fl. skattskyldiga ställa säkerhet för betalning av skatt. Säkerhetens storlek och att säkerheten får tas i anspråk om skatten inte betalas regleras i lag, men i vilken form säkerhet ska ställas regleras som nämnts i verkställighets- föreskrifter (prop. 1996/97:116, s. 66 och 1997:5). Även här bör säkerhetens form regleras genom verkställighets- föreskrifter. Det innebär att bestämmelser om i vilken form säkerhet ska ställas får meddelas i förordning eller efter regeringens bemyndigande i föreskrifter med lägre valör. I 11 kap. 12 § första stycket SBL finns en hänvisning till 11 § lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. (indrivningslagen). Där föreskrivs att säkerhet får bestå av pant, borgen eller företagsinteckning och att borgen ska ställas såsom för egen skuld. Om borgen ställs av två eller flera personer gemensamt ska den vara solidarisk. Eftersom en garantiförbindelse är en form av borgen får hänvisningen anses avse det som sägs om borgen. Som redan sagts ska dock bestämmelser om säkerhetens form meddelas genom verkställighetsföreskrifter varför hänvisningen till 11 § indrivningslagen inte finns med här. 11 kap. 12 § första stycket SBL hänvisar inte bara till 11 § indrivningslagen utan även till 10 och 12 §§ samt till 13 § 2. I samband därmed föreskrivs att det som sägs där om då ska gälla . I 10 § indrivningslagen sägs att när uppskov med betalning beviljas får ta emot säkerhet som gäldenären eller, där gäldenären kan antas medge det, någon annan erbjuder sig att ställa. Bestämmelsen har bara betydelse för säkerheter som ska överlämnas till , som t.ex. pant. godtas endast garantiförbindelser som säkerhet och hänvisningen till 10 § indrivningslagen fyller därför ingen funktion. Genom verkställighetsföreskrifter kan emellertid fler former av säkerheter komma att accepteras. Om det då uppkommer behov av en bestämmelse om att får ta emot en säkerhet bör även den kunna meddelas genom verkställighetsföreskrifter. Hänvisningen till 12 § indrivningslagen innebär att vid mottagande av säkerhet ska besluta under vilka förutsättningar säkerheten får tas i anspråk och att ett sådant beslut får ändras om det finns anledning till det. Den hänvisningen är obehövlig eftersom det följer av förevarande paragraf att ställd säkerhet får tas i anspråk om den slutliga skatten inte betalas. I 13 § indrivningslagen regleras vad som gäller sedan beslutat att ta en säkerhet i anspråk. punkten 2 framgår att om säkerheten utgörs av borgen får den genast utsökas. Då gäller bestämmelserna om indrivning i den lagen. Vidare får utmätning av lön äga rum om det är medgivet för den fordran som säkerheten avser. Skattebetalningslagen hänvisar inte till punkterna 1 och 3, men där sägs vad som gäller om säkerheten utgörs av pant eller företagsinteckning. Som sagts ovan ska bestämmelser om säkerhetens form i fortsättningen meddelas genom verkställighetsföreskrifter. I sådana föreskrifter kan det därför komma att beslutas att även andra former av säkerheter än garantiförbindelser ska vara godtagbara. Hänvisningen bör därför omfatta hela 13 § indrivningslagen, dvs. inte bara punkten 2 utan även punkterna 1 och 3. Genom hänvisningen till 13 § indrivningslagen regleras hur ett beslut om att ta säkerhet i anspråk får verkställas. Hänvisningen bör även omfatta ianspråktagande av säkerhet som ställts för anstånd med betalning av skatt. I 17 kap. 3 § första stycket 3 § SBL finns nämligen också en hänvisning till 13 § 2 indrivningslagen. Med hänsyn till det nu sagda görs hänvisningen inte här utan i 71 kap. 1 §. Ersättning för säkerhet som inte tagits i anspråk Här sägs att om ställd säkerhet inte behöver tas i anspråk ska skälig kostnad för ställandet ersättas av staten. Det nu sagda gäller även enligt 63 kap. 10 § i fråga om säkerhet som ställts som villkor för anstånd. I kommentaren till den paragrafen sägs att för ersättning är det tillräckligt att en del av säkerheten inte utnyttjas för att betala skatten. Om säkerheten till övervägande del har behövts finns det dock inget skäligt ersättningsanspråk. Det som sägs i kommentaren till 63 kap. 10 § om möjligheten att få ersättning när endast en del av säkerheten har behövts ska beaktas vid tillämpningen av förevarande paragraf. I fråga om vilka kostnader som ska ersättas hänvisas också till kommentaren till 63 kap. 10 §. Av 11 kap. 12 § andra stycket SBL följer att 6–11 §§ ersättningslagen ska tillämpas på ersättning för kostnad för ställande av säkerhet. Det bör nämnas att 8 § ersättningslagen upphävdes 1994 (prop. 1993/94:151). Bestämmelserna om ersättning för kostnader i ärenden och mål om skatt m.m. ska i fortsättningen ges i den här lagen, närmare bestämt i 40 kap. Ersättningslagen upphävs alltså och hänvisningarna dit i bestämmelserna om säkerhet för slutlig skatt måste därför ersättas av något annat. Enligt 6 § ersättningslagen får ersättning inte betalas ut förrän beslutet om ersättning vunnit laga kraft. En fordran på ersättning får inte överlåtas innan ersättningen betalats ut. Det hindrar dock inte att en sådan fordran mäts ut. Det är inte bara i bestämmelserna om säkerhet för slutlig skatt som det finns en hänvisning till 6 § ersättningslagen utan en sådan finns även i 17 kap. 3 § andra stycket SBL, dvs. i bestämmelserna om säkerhet för anstånd med betalning av skatt. Bestämmelsen om att ersättning inte betalas ut förrän ersättningsbeslutet har fått laga kraft ska alltså gälla för flera olika ersättningar. Med hänsyn härtill och till att den rör besluts verk- ställighet placeras bestämmelsen i avdelningen om verkställighet, närmare bestämt i 68 kap. 2 §. I 7 § ersättningslagen sägs att en framställning om ersättning ska göras hos den myndighet eller domstol där kostnaderna uppkommit. Framställningen ska ha kommit in innan myndigheten eller domstolen avgör ärendet eller målet. I förevarande paragraf sägs att beslutar om ersättning och när ansökan om ersättning senast ska ha kommit in till verket. Det går inte att föreskriva att ansökan om ersättning ska göras innan ärendet om säkerhet för slutlig skatt avgjorts eftersom frågan om ersättning blir aktuell först när det står klart att säkerheten inte behöver användas, dvs. först när den slutliga skatten har betalats. Frågan om säkerhet ska ställas och om ersättning ska utgå på grund av att säkerheten inte har behövt tas i anspråk är med andra ord två olika ärenden. Här föreskrivs därför att ansökan om ersättning ska ha kommit in senast efter det att den slutliga skatten betalades. Med andra ord senast efter att det stod klart att säkerheten inte behövde användas. Av 9 § ersättningslagen följer att en för sent inkommen framställning får prövas endast om förseningen beror på något ursäktligt misstag. Det framgår nu direkt av bestämmelsen i andra stycket. Enligt 10 § ersättningslagen ska beslut om ersättning överklagas hos den länsrätt som är behörig att pröva ett överklagande enligt 22 kap. 1 a–1 d §§ SBL. Av 67 kap. 7 följer att beslut överklagas hos länsrätten. Vilken länsrätt som är behörig anges i 67 kap. 8–11. Av 10 § ersättningslagen framgår vidare att beslut om ersättning överklagas hos Regeringsrätten. Någon sådan bestämmelse behövs inte för beslut om ersättning för kostnader för ställande av säkerhet för slutlig skatt. Säkerhet för undantag från skalbolagsbeskattning är helt enkelt ingen fråga där nämnden lämnar förhandsbesked. I 11 § första stycket ersättningslagen föreskrivs att ett ersättningsbeslut som meddelats i samband med avgörandet i det ärende eller mål som kostnaderna hänför sig till, får överklagas inom den tid som gäller för överklagande av avgörandet i ärendet eller målet. Av andra stycket i nämnda paragraf följer att ett ersättningsbeslut får överklagas av den myndighet eller det allmänna ombud som får överklaga det ärende eller mål som kostnaderna hänför sig till. Ersättningsbeslutet ska i sådana fall överklagas inom den tid som gäller för det ärende eller mål som kostnaderna hänför sig till, dock senast . Som nämnts ovan är frågan om ersättning inte aktuell när beslutet om ställande av säkerhet meddelas utan det blir den först när det står klart att säkerheten inte behöver tas i anspråk, dvs. när den slutliga skatten har betalats. Hänvisningen till 11 § ersättnings- lagen är därför inte lätt att tillämpa på beslut om ersättning för kostnader för ställande av säkerhet. Ett beslut om ersättning meddelas ju aldrig i samband med avgörandet av säkerhetsfrågan utan de båda frågorna avgörs, i de fall ersättning är aktuellt, alltid separat. Av 67 kap. 2 § följer att ett beslut ersättning för ställd säkerhet för överklagas av den som beslutet gäller och det allmänna ombudet hos . Enligt 67 kap. 7 § ska, som redan sagts, beslutet överklagas hos länsrätten. I 67 kap. 13 § andra stycket 7 sägs att tiden för överklagande är från den dag då den som beslutet gäller fick del av det. Allmänna ombudets överklagande ska enligt 67 kap. 23 § ha kommit in från den dag då det överklagade beslutet meddelades. Dessa bestämmelser ersätter hänvisningen till 11 § ersättningslagen. 59 kap. Ansvar för skatter och avgifter Paragrafen anger kapitlets innehåll. Ansvar när skatteavdrag inte har gjorts I paragrafen regleras utbetalarens ansvar när skatteavdrag inte gjorts. Paragrafen gäller oavsett om avdrag för preliminär skatt eller särskild inkomstskatt för utomlands bosatta skulle ha gjorts. Paragrafen ersätter 12 kap. 1 § första stycket SBL och 9 a § första stycket SINK. 12 kap. 1 § SBL har bara ändrats en gång, nämligen när bildades (prop. 1996/97:100, s. 589 och 590 samt prop. 2002/03:99). 9 a § SINK infördes och har därefter inte ändrats (prop. 2004/05:19, s. 51, 52 och 63). Enligt skattebetalningslagen fattas ett beslut om utbetalarens ansvar för underlåtna skatteavdrag inte med stöd av bestämmelserna i 12 kap. utan som ett omprövningsbeslut enligt 11 kap. 19 § SBL. Bestämmelsen om betalningsskyldighet för den som inte gjort föreskrivet skatteavdrag i 12 kap. 1 § första stycket är enligt förarbetena bara en erinran som tagits in för att underlätta läsningen av paragrafen (prop. 1996/97:100, s. 589). Det är emellertid inte tydligt vilket beslut som ska omprövas och det framgår inte heller hur ansvarsbeloppet ska beräknas. Enligt vår bedömning blir regleringen tydligare med uttryckliga bestämmelser. I förevarande paragraf finns därför en bestämmelse som ger rätt att besluta att den som betalat ut ersättning utan att göra skatteavdrag ska göras betalningsansvarig. Den som betalar ut ersättning för arbete, ränta eller utdelning är skyldig att göra skatteavdrag enligt bestämmelserna i 10 och 11 kap. Det är alltså en utbetalare som inte gör skatteavdrag eller som gör skatteavdrag med ett för lågt belopp som kan bli betalningsskyldig enligt här aktuell paragraf. Bestämmelsen anger hur ansvarsbeloppet ska beräknas; ansvarsbeloppet kan högst fastställas till de underlåtna skatte- avdragen. Om det är slutlig skatt som ska betalas finns ytterligare bestämmelser om beräkningen av ansvarsbeloppet i 3 §. I 4 § finns en bestämmelse om skönsmässig uppskattning av ansvarsbeloppet som gäller såväl om slutlig skatt eller särskild inkomstskatt ska betalas. Den som är skattskyldig enligt lagen om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta har i egenskap av skattskyldig alltid ett ansvar för att skatten betalas. Denna betalningsskyldighet begränsas inte av utbetalarens skyldighet att göra skatteavdrag och ansvar när något skatteavdrag inte görs. En annan sak är att om utbetalaren gör ett korrekt skatteavdrag behöver mottagaren aldrig betala in någon skatt. Det nu sagda innebär att om utbetalaren inte gör något skatteavdrag för särskild inkomstskatt, är mottagaren skyldig att betala skatten. Om inte skatteavdrag har gjorts ska därför inte enbart besluta om ansvar för utbetalaren utan verket ska även med stöd av 54 kap. 2 § besluta att mottaggaren ska betala skatten. Utbetalaren och mottagaren ska alltså göras solidariskt betalningsansvariga. I paragrafen finns bestämmelser om hur ett ansvarsbelopp ska bestämmas när mottagaren ska betala slutlig skatt. I den delen saknar bestämmelsen motsvarighet i skattebetalningslagen. Paragrafen innehåller också bestämmelser om när ett beslut om ansvar för utbetalaren också ska omfatta mottagaren. Det regleras i 12 kap. 1 § andra och tredje styckena SBL. Förarbetena till bestämmelserna framgår av kommentaren till 2 §. Preliminärskattesystemet är av central betydelse för en hög uppbördseffektivitet. En stor del av den preliminära skatten betalas genom skatteavdrag. Att skatteavdrag görs är således viktigt. Det finns däremot inget självändamål med att kräva den preliminära skatten från utbetalaren. Om betalningsmottagarens slutliga skatt för det beskattningsår som ansvarsbeslutet avser har betalats ska utbetalaren givetvis inte göras ansvarig. I bestämmelsen sägs därför att beslutet om utbetalarens ansvar inte ska gälla ett större belopp än vad som kan behövas för att betala mottagarens slutliga skatt för det beskattningsår som ersättningen avser. När beslutet om ansvar fattas före beslutet om slutlig skatt får normalt anses att hela det beloppet med vilket skatteavdrag borde ha gjorts kan behövas för att betala mottagarens skatt. Beslut som fattas efter det att betalningsmottagarens slutliga skatt har debiterats ska inte avse större belopp än den slutliga skatt som återstår att betala efter avräkning för preliminär skatt enligt 56 kap. 8 § andra stycket. Det finns inte heller skäl att besluta om större ansvarsbelopp än vad som motsvarar underskottet på skattekontot efter debiteringen av slutlig skatt. Om det inte har gått att fastställa vem som är mottagare av ersättningen bör ansvarsbeloppet fastställas till det belopp som skatteavdrag skulle ha gjorts med. Beräkningen av hur stora skatteavdrag som borde ha gjorts behöver i sådana fall regelmässigt uppskattas med stöd av 4 §. I andra och tredje styckena regleras betalningsmottagarens betalningsskyldighet. Om utbetalaren görs ansvarig ska ett beslut om betalningsskyldighet som huvudregel även fattas för mottagaren. Ett sådant beslut får samma effekt som ett beslut om debitering av preliminär skatt. Beloppet att betala registreras på arbetstagarens skattekonto på förfallodagen (den förfallodag som infaller närmast efter beslutet). Skatt som annars hade betalats först senare som slutlig skatt ska alltså betalas tidigare. Det förekommer att inte har kunnat utreda vem som är betalningsmottagare. I en sådan situation kan givetvis inte heller något beslut om betalningsskyldighet för mottagaren fattas. Enligt 12 kap. 1 § andra stycket SBL finns ett visst utrymme att fatta beslut om mottagarens betalningsskyldighet efter det att grundläggande beslut om slutlig skatt har fattats. Så får ske om det kan antas att den slutliga skatten kommer att höjas med minst motsvarande belopp. Enligt vårt bedömning finns det inte behov av att besluta om mottagarens betalningsskyldighet med stöd av här aktuell bestämmelse efter tiden för beslut om slutlig skatt för beskattningsåret. Har ett beslut om slutlig skatt fattats bör beslutet omprövas om den ersättning som utbetalarens ansvar gäller inte ingår i underlaget för den bestämda skatten. Om tiden för beslut om slutlig skatt har passerats utan att något beslut har fattats får på det sätt och inom den tid som gäller för omprövning fatta det första beslutet om slutlig skatt. Härvid ska givetvis den ersättning som utbetalaren gjorts ansvarig för beaktas. Möjligheterna att besluta om skatt efter det att slutlig skatt har eller borde ha bestämts regleras alltså uttömmande i kapitlet om omprövning. Beslut om ansvar för mottagaren ska aldrig fattas om mottagaren är ett handelsbolag. Det beror på att ett handelsbolag inte är ett inkomstskattesubjekt. Eftersom ett ansvarsbelopp ska tillgodoräknas vid beräkningen av slutlig skatt att betala, skulle ett sådant beslut kunna resultera i att handelsbolaget får pengarna tillbaka som för mycket betald preliminär skatt (: Handledning för skattebetalning, 2008, s. 491 och prop. 1991/92:112, s. 181). Av paragrafen framgår att ansvarsbeloppet får beräknas skönsmässigt. Motsvarande gäller enligt skattebetalningslagen, men det framgår indirekt genom att ansvarsbeloppet anses bli bestämt genom omprövning enligt 11 kap. 19 § SBL (prop. 1996/97:100, s. 588). Som framgår av författningskommentaren till 2 § frångår vi nu den lagstiftningstekniken. Här finns därför ett uttryckligt stöd för att bestämma ansvarsbeloppet skönsmässigt. I SINK finns inget uttryckligt stöd för skönsmässiga uppskatt- ningar. Det finns emellertid inget skäl att behandla skatteavdrag för särskild inkomstskatt på annat sätt än skatteavdrag för preliminär skatt. Förevarande bestämmelse görs därför generellt tillämplig för beslut om ansvar för underlåtna skatteavdrag. Paragrafen reglerar utbetalarens regressrätt. Den ersätter 12 kap. 10 § SBL och 9 a § andra stycket SINK. Ingen av paragraferna är ändrad (prop. 1996/97:100, s. 594 och prop. 2004/05:19, s. 64). I paragrafen regleras när beslut om utbetalarens ansvar för underlåtna skatteavdrag senast ska meddelas. Det finns ingen direkt motsvarighet till paragrafen i skattebetalningslagen. Det beror på att ansvarsbeloppet anses bli bestämt genom omprövning enligt 11 kap. 19 § SBL. De generella bestämmelserna om förutsättningar och tidsfrister för omprövning till den skattskyldiges nackdel i 21 kap. SBL tillämpas därför. SINK innehåller inte heller några uttryckliga beslutsfrister utan hänvisar i 21 § till bl.a. vad som sägs om omprövning i 21 kap. SBL. För beslut om ansvar som meddelas senare än andra året efter beskattningsåret tillämpas alltså bestämmelserna om efter- beskattning. Det innebär att frågan om utbetalaren har lämnat oriktig uppgift har avgörande betydelse.