sou · GWB358d5 · 2009-01-01 00:00:00 — För att det ska komma till tydligare uttryck i lagtexten används här genomgående ordet ska i stället för ordet får. Den enda anståndsbestämmelse som säger att ska bevilja anstånd är bestämmelsen i 17 kap. 2 a § SBL, dvs. bestämmelsen om anstånd med betalning av skattetillägg vid omprövning eller överklagande. Övriga bestämmelser säger att får bevilja anstånd (se t.ex. 17 kap. 2 § SBL), vilket , med ett undantag, alltså ändras till ska. Undantaget gäller bestämmelsen om deklarationsanstånd i 3 §. bör nämligen inte vara skyldigt att bevilja anstånd med betalningen av skatten bara för att verket beviljar anstånd med att lämna skattedeklaration. Det föreskrivs därför även i fortsättningen att om beviljar anstånd med att lämna skatte- deklaration, får verket också bevilja motsvarande anstånd med betalningen av skatten. I 17 § finns en ny bestämmelse om att får bevilja anstånd om det kan antas vara till fördel för det allmänna. Eftersom den som är betalningsskyldig inte ska ha rätt att få anstånd på den grunden används ordet får. Bestämmelsen innehåller alltså en befogenhet för men ingen rättighet för de betalnings- skyldiga. Paragrafen talar om vad kapitlet innehåller. Här sägs att anstånd beviljas efter ansökan. Att anstånd beviljas efter ansökan sägs bara i 17 kap. 2 a § SBL, dvs. i bestäm- melsen om anstånd med betalning av skattetillägg vid omprövning eller överklagande. Att anstånd normalt inte beviljas utan ansökan framgår dock indirekt av 17 kap. 8 § SBL där det sägs att en ansökan om anstånd ska ges in till . Syftet med att nu uttryckligen föreskriva att anstånd beviljas efter ansökan är att klargöra att bara är skyldigt att pröva frågan om anstånd om den skattskyldige ansökt om anstånd. Genom att ordalydelsen får bevilja anstånd genomgående ersättas med lydelsen ska bevilja anstånd blir det vidare tydligt att den som ansöker om anstånd och uppfyller förutsättningarna ska få anstånd. ska dock få bevilja anstånd enligt 17 § utan ansökan. Bestämmelsen i 17 § är ny och ger befogenhet att bevilja anstånd med betalningen av skatt eller avgift som inte lämnats för indrivning om ett anstånd kan antas vara till fördel för det allmänna. Föreskrifter om till vilken myndighet en ansökan om anstånd ska ges in tillhör inte grunderna för skatteförfarandet och behöver därför inte ges i lag (prop. 1973:90, s. 302, prop. 1992/93:124, s.86, RÅ 1987 ref. 21 och 1988 ref. 146). Föreskrifter om förfarandet hos myndighet som faller utanför grunderna för skatteförfarandet kan regeringen nämligen meddela med stöd av 8 kap. 13 § RF, antingen som verkställighetsföreskrifter eller som ett utflöde av den s.k. restkompetensen (: Normgivningsmakten enligt Regeringsform, 3:e u, s. 139–144, 153–155, 159 och 160). Mot bakgrund av det nu sagda förs inte innehållet i 17 kap. 8 § SBL över hit. Om det behövs en bestämmelse om att ansökan ska ges in till kommer den i stället att ges i förordning eller myndighetsföreskrifter. Paragrafen ersätter 17 kap. 1 § SBL, som bara ändrats en gång, nämligen i samband med att ersatte och de tio skattemyndigheterna (prop. 1996/97:100, s. 611 och prop. 2002/03:99). I 36 kap. 5 § sägs att om det finns särskilda skäl, får bevilja en skattskyldig anstånd med att lämna skattedeklaration. Den här paragrafen innebär att i sådana fall får även bevilja anstånd med inbetalningen av de skatter och avgifter som ska redovisas i deklarationen. Det bör noteras att en ansökan om anstånd med att lämna skattedeklaration enligt 36 kap. 5 § ska ha kommit in senast den dag då deklarationen skulle ha lämnats. Om deklarationsdagen passerats går det alltså inte att få deklarationsanstånd och då bortfaller även möjligheten till anstånd med skatteinbetalningen enligt förevarande paragraf. Av 26 kap. följer att i skattedeklaration redovisas arbetsgivar- avgifter, skatteavdrag, mervärdesskatt, punktskatt och särskild inkomstskatt. Den grund för anstånd som ges här ersätter de två grunder som finns i 17 kap. 2 § första stycket 1 respektive 2 SBL (prop. 1996/97:100, s. 418–420, 611 och 612). Punkterna fick sin nuvarande lydelse när ersatte och de tio skattemyndigheterna (prop. 2002/03:99). De två anståndsgrunder som ersätts med en grund härstammar då anståndsreglerna reformerades (prop. 1989/90:74, s. 337–342 och 432). Genom reformen ersattes dåvarande åtta anståndsgrunder med de tre grunder för anstånd som finns i 17 kap. 2 § första stycket SBL. Dessa grunder för anstånd ändrades inte i samband med skattekontoreformen och har inte heller ändrats efter reformen. Det sakliga resultatet av reform gäller alltså alltjämt. Enligt 17 kap. 2 § första stycket 1 SBL sägs att anstånd får beviljas om det kan antas att den skattskyldige kommer att få befrielse helt eller delvis från skatten. Av punkten 2 i samma lagrum följer att anstånd ska beviljas om den skattskyldige begärt omprövning av eller överklagat ett beskattningsbeslut och det är tveksamt om den skattskyldige kommer att bli skyldig att betala skatten. Dessa två anståndsgrunder slås nu samman till en grund, gemensam för alla fall där en nedsättning av skatt eller avgift aktualiseras. Det ska i fortsättningen inte spela någon roll om det är Skatte- verket eller den betalningsskyldige som väcker frågan om nedsättning av skatt eller avgift och inte heller hur frågan väcks. Grunden för anstånd ska alltså vara densamma oavsett om det är eller den betalningsskyldige som tagit initiativet till en omprövning och oavsett om det är den betalningsskyldige eller allmänna ombudet som överklagat. Samma grund ska även gälla när den betalningsskyldige ansöker om befrielse från betalnings- skyldigheten eller lämnat förslag till en ackordsuppgörelse samt givetvis också när tar initiativ till en betalnings- uppgörelse. Anstånd ska beviljas om det är tveksamt hur mycket skatt eller avgift den betalningsskyldige kommer att behöva betala. Skälet till tveksamheten kan vara en omprövning, ett överklagande eller att överväger en betalningsuppgörelse. Varje initiativ som väcker frågan om hur mycket skatt eller avgift som den betalningsskyldige ska betala i slutändan omfattas av ordalydelsen. I samband med införandet av skattekontosystemet byttes uttrycket ovisst ut mot tveksamt för att ordalydelsen tydligare skulle ange den nedsättningssannolikhet som krävs för anstånd. Det rörde sig dock enbart om en redaktionell ändring (prop. 1996/97:100, s. 419). Med beviskravet tveksamt förstås att det är minst lika sannolikt att skatten eller avgiften kommer att kvarstå som att den kommer att sättas ned. Det behöver dock inte väga helt jämnt för att anstånd ska beviljas utan anstånd får även beviljas i fall där sannolikheten för att det inte blir någon nedsättning väger över något. Däremot bör anstånd inte beviljas om det är troligt att skatten kommer att kvarstå (prop. 1989/90:74, s. 340 och prop. 1996/97:100, s. 419). Om ärendet är klart för beslut bör sätta ned skatten direkt i stället för att bevilja anstånd. Är ärendet klart för beslut saknas det ofta skäl att bevilja anstånd i avvaktan på en eventuell nedsättning. I 17 kap. 6 § SBL, som aldrig har ändrats, sägs att regeringen eller den myndighet regeringen har förordnat att handlägga ärenden angående tillämpning av avtal för undvikande av dubbelbeskattning får bevilja den skattskyldige anstånd med betalningen av den skatt som ärendet gäller (prop. 1996/97:100, s. 614). Syftet med bestämmelsen, som är , är att den skattskyldige inte i onödan ska behöva betala in skatt som kan komma att falla bort vid tillämpningen av åberopat skatteavtal (prop. 1978/79:161, s. 88). Det handlar alltså om fall där en skattskyldig beskattats för en inkomst både här och utomlands. Om skatteavtal finns med den stat där inkomsten också beskattats kan dubbelbeskattningen undanröjas genom en ömsesidig överenskommelse med denna stat. Behovet av anstånd i ärenden om undvikande av dubbel- beskattning tillgodoses genom första stycket där det sägs att anstånd får medges om det är tveksamt hur mycket skatt den skattskyldige kommer att behöva betala. Det behövs därför ingen särskild anståndsgrund för sådana ärenden. Tiden för anstånd får enligt 6 § bestämmas till längst efter dagen för beslutet i den fråga som föranlett anståndet. Det stämmer överens med den tid som gäller för anstånd i ärenden om undvikande av dubbelbeskattning. I 17 kap. 6 § andra stycket SBL sägs nämligen att tiden för sådana anstånd får bestämmas till längst efter den dag då beslutet i ärendet fattades. Någon särskild bestämmelse om anståndstid behövs därför inte heller. Anstånd enligt första stycket beviljas av . Eftersom även regeringen handlägger ärenden enligt skatteavtal bör regeringen ha motsvarande befogenhet. I andra stycket föreskrivs därför att om regeringen handlägger ärenden enligt skatteavtal får även regeringen bevilja anstånd enligt första stycket. Bestämmelserna 17 kap. 6 § SBL ersätts alltså av en bestämmelse som ger regeringen befogenhet att i ärenden enligt skatteavtal bevilja anstånd enligt förevarande paragraf. Anstånd för att undvika betydande skada Paragrafen ersätter 17 kap. 2 § första stycket 3 SBL. Den punkten har bara ändrats en gång och det var i samband med att Skatte- verket ersatte och de tio skattemyndigheterna (prop. 1996/97:100, s. 611 och 612 samt prop. 2002/03:99). Innehållet är då anståndsreglerna reformerades (prop. 1989/90:74, s. 337–344 och 432). Här är det, till skillnad från i 4 §, inte sannolikheten för nedsättning som står i fokus utan effekterna av att kräva betalning innan beslutet om skatt eller avgift fått laga kraft, dvs. innan skattefrågan är slutligt avgjord. För anstånd krävs dock att det inte är helt uteslutet att skatten kan komma att sättas ned. Anstånd kan alltså medges även om utsikterna till nedsättning är relativt små. Anstånd ska beviljas om det skulle medföra betydande skadeverkningar eller vara oskäligt att kräva betalningen innan beslutad skatt eller avgift fått laga kraft. Syftet är att hindra att verkställigheten av ett beslut som inte fått laga kraft får oskäliga konsekvenser för den betalningsskyldige. Det lagstiftaren velat förhindra är att den betalningsskyldige tvingas avyttra fastigheter, företag eller annan ekonomiskt betydelsefull egendom för att betala en skatt eller avgift som, även om utsikterna är små, fortfarande kan komma att sättas ned (prop. 19989/90:74 s. 342 och 343). Anståndstid i fall som avses i 4 och 5 §§ Här regleras tiden för anstånd enligt 4 och 5 §§. Motsvarande bestämmelse finns i 17 kap. 2 § tredje stycket SBL. Den bestämmelsen har aldrig ändrats (prop. 1996/97:100, s. 612). Med beslutet i den fråga som föranlett anståndet avses t.ex. beslut med anledning av en begäran om omprövning eller en ansökan om befrielse från betalningsskyldighet. Orda- lydelsen rymmer även beslut med anledning av ansökningar om förhandsbesked och domstols beslut med anledning av ett över- klagande. Det kan vidare röra sig om beslut i ärenden om ackord eller om nedsättning av fordran på grund av att förutsättningarna för skuldsanering är uppfyllda, se 4 och 5 §§ lagen om Skatte- verkets hantering av vissa borgenärsuppgifter. Anstånd med att betala skattetillägg och kontrollavgift Paragrafen ersätter 17 kap. 2 a § SBL som trädde i kraft (prop. 2002/03:106, s. 87, 88, 183–187 och 344). Därefter har bara en ändring gjorts och det var i samband med att ersatte och de tio skattemyndigheterna (prop. 2002/03:99). I paragrafen ges förutsättningarna för anstånd med inbetalning av skattetillägg. Förutsättningarna är generösare än de som normalt gäller vid omprövning och överklagande. Det är nämligen tillräckligt att den betalningsskyldige begär omprövning av eller överklagar beslutet om skattetillägg eller det beslut som föranlett skattetillägget och i samband därmed begär anstånd (automatiskt anstånd). Bakgrunden till bestämmelsen är att skattetillägget utgör en anklagelse för brott i den mening som avses i Europa- konventionens artikel 6 och konventionens krav att den som är anklagad för brott ska ha rätt till domstolsprövning. I förarbetena till 17 kap. 2 a § SBL anförde regeringen med hänvisning till uttalanden från att det i princip är förenligt med att verkställa beslut om skattetillägg innan det har överprövats av domstol. Den skattskyldige måste dock på ett enkelt och effektivt sätt kunna få skyldigheten att betala skattetillägg prövad i domstol. Regeringen ansåg därför att det skulle kunna finnas situationer där omedelbar verkställighet riskerar att strida mot artikel 6 i Europakonven- tionen. För att undvika det föreslog regeringen att anstånd alltid skulle beviljas i avvaktan på domstolsprövning om den skattskyldige begärde omprövning av eller överklagade skattetillägget. Tanken var att i tvistiga fall skulle beslutet om skattetillägg inte få verkställas förrän grunden för skattetillägget prövats av domstol (prop. 2002/03:106, s. 87, 88 och 183–187). Anstånd ska i likhet med inte bara beviljas vid över- klagande utan även när den skattskyldige begär omprövning utan att överklaga. Eftersom omprövning kan begäras och beslutet överklagas först efter det att en begäran om omprövning avslagits får anstånd inte beviljas om den skattskyldige har fått anstånd i avvaktan på omprövning av samma fråga. Avsikten är att förhindra att omprövningsinstitutet utnyttjas för att få upprepade anstånd. Anstånd ska även i fortsättningen bara kunna beviljas för en omprövning. Att anstånd beviljats vid en omprövning hindrar dock givetvis inte att anstånd sedan också beviljas i fall beslutet överklagas (prop. 2002/03:106, s. 249). I 50 kap. finns bestämmelser om kontrollavgifter, som ersätter motsvarande bestämmelser i 15 kap. 9 § SBL, torgkontrollagen, branschkontrollagen och kassaregisterlagen. I fortsättningen ska även den som begär omprövning av eller överklagar ett beslut om kontrollavgifter beviljas anstånd om en ansökan om anstånd görs. Skälen för denna nyhet redovisas i avsnitt 8.12.2. Säkerhet som villkor för anstånd Innehållet hämtas från 17 kap. 3 § första och tredje styckena SBL, som ändrats sedan skattebetalningslagens tillkomst (1996/97:100, s. 612). Den första ändringen gjordes 2003 då särskilda regler om anstånd med inbetalning av skattetillägg infördes (prop. 2002/03:106, s. 250). Nästa ändring kom i samband med att ersatte och de tio skatte- myndigheterna (prop. 2002/03:99). Dessutom har en följdändring gjorts med anledning av nya regler för bank- och finansierings- rörelse samt inlåningsverksamhet (prop. 2003/04:99). I första stycket anges när det krävs säkerhet för anstånd med betalningen av skatt eller avgift. Säkerhet krävs bara i fall som avses i 4 och 5 §§ och bara när det kan antas att skatten inte kommer att betalas i rätt tid. Innan beviljar anstånd enligt 4 eller 5 § måste verket därför ta ställning till om den betalningsskyldige har vilja och förmåga att betala. Enligt 17 kap. 3 § första stycket SBL ska säkerhet ställas genom en av bank eller kreditmarknadsföretag utfärdad garantiförbindelse eller någon annan form av borgen. På punktskatteområdet regleras säkerhetens form i verkställighetsföreskrifter. Enligt lagen om tobaksskatt, lagen om alkoholskatt och lagen om skatt på energi ska upplagshavare m.fl. skattskyldiga ställa säkerhet för betalning av skatt. Säkerhetens storlek och att säkerheten får tas i anspråk om skatten inte betalas regleras i lag, men i vilken form säkerhet ska ställas regleras som nämnts i verkställighetsföreskrifter (prop. 1996/97:116, s. 66 och 1997:5). Även här bör säkerhetens form regleras genom verkställighets- föreskrifter. Det innebär att bestämmelser om i vilken form säkerhet ska ställas får meddelas i förordning eller efter regeringens bemyndigande i föreskrifter med lägre valör. Föreskriften om att säkerhet ska ställas i form av garantiförbindelse eller annan form finns därför inte med här. Av andra stycket följer i vilka fall anstånd får beviljas utan att säkerhet ställs. Dessa undantag får givetvis bara betydelse i fall där det följer av första stycket att säkerhet krävs för anstånd. Enligt 17 kap. 1 § första stycket 1 SBL får anstånd beviljas om det kan antas att skatten kommer att sättas ned. Om det är grunden för anstånd följer av 17 kap. 3 § första stycket SBL att säkerhet inte får krävas. Denna anståndsgrund tas nu bort och anstånd ska i fortsättningen kunna beviljas redan på den grunden att det är tveksamt hur mycket skatt eller avgift den betalnings- skyldige kommer att behöva betala. Anståndsgrunden att skattens storlek är tveksam gäller bara när den betalningsskyldige begärt omprövning eller överklagat men ska alltså nu gälla generellt. För att inte det ska leda till att kravet på säkerhet utvidgas föreskrivs i andra stycket 2 att säkerhet inte behöver ställas om det kan antas att den betalningsskyldige inte kommer att behöva betala skatten eller avgiften. Av 17 kap. 3 § tredje stycket SBL följer att bestämmelserna om säkerhet som villkor för anstånd inte gäller om anståndet avser betalning av skattetillägg. Undantaget för skattetillägg infördes (prop. 2002/03:106, s. 186, 187 och 250). Det motiverades med att skattetillägg är en straffliknande sanktion och att det därför fanns särskilda skäl för att inte kräva säkerhet för anstånd. Frågan är om inte de automatiska anstånden med betalning av skattetillägg undantas redan i inledningen av 17 kap. 3 § SBL. I inledningen nämns nämligen bara fall som avses i 17 kap. 2 § första stycket 2 och 3 SBL. En rimlig tolkning är att säkerhet därför bara får krävas i dessa fall och inte i fall som avses i 17 kap. 2 a § SBL där bestämmelserna om automatiskt anstånd med betalning av skattetillägg finns. Den nu beskrivna lagstiftningstekniken används även här. Förevarande paragraf är bara tillämplig i fall som avses i 4 eller 5 §, vilket gör att säkerhet inte får krävs för automatiska anstånd med betalning av ett skattetillägg eftersom dessa anstånd regleras i 7 §. Med hänsyn till att det inte kan uteslutas att frågan om att ändra eller ta bort ett skattetillägg kan uppkomma utan att den skattskyldige begär omprövning eller överklagar föreskrivs i andra stycket 3 att säkerhet inte får krävas om anståndet avser skattetillägg. I kommentaren till 7 § sägs att bestämmelsen om automatiska anstånd inte bara ska omfatta skattetillägg utan även de kontroll- avgifter som tas ut enligt bestämmelserna i 50 kap. Grunden är att kontrollavgifterna är en straffliknande sanktion (prop. 2005/2006:169, s. 52–54 och prop. 2006/07:105, s. 73–75 och 161). Skälen för att undanta anstånd som avser skattetillägg från kravet på säkerhet är mot bakgrund av det nu sagda även giltiga i fråga om kontrollavgifter. Den som ansöker om anstånd med att betala kontrollavgiften ska därför inte behöva ställa säkerhet för att få anstånd. Som nämnts ska anstånd i fortsättningen kunna beviljas i alla fall där det är tveksamt hur mycket skatt eller avgift som ska betalas. Det gör att det inte längre behövs en särskild bestämmelse om att anstånd ska beviljas om det allmänna ombudet hos Skatte- verket ansökt om förhandsbesked. Av 17 kap. 3 § första stycket SBL följer att säkerhet inte får krävas för förhandsbeskedsanstånd. För att upprätthålla denna ordning föreskrivs i andra stycket 4 att första stycket inte gäller om det allmänna ombudet ansökt om förhandsbesked, dvs. i sådana fall får inte säkerhet krävas för att anstånd ska beviljas med betalningen av den skatt eller avgift som berörs av förhandsbeskedet. I likhet med behöver inte säkerhet ställas om anstånds- beloppet är förhållandevis obetydligt eller det annars finns särskilda skäl, vilket följer av andra stycket 1 och 5. Som exempel på särskilda skäl kan nämnas att den skattskyldiges ekonomi är god, att ett avgörande av skattefrågan är nära förestående eller att statens möjligheter att få betalat inte skulle försämras (RÅ 2002 ref. 55). När får ställd säkerhet tas i anspråk? Här föreskrivs att ställd säkerhet får tas i anspråk när anståndstiden gått ut. regleras detta i 17 kap. 3 § första stycket SBL. I kommentaren till 8 § redogörs för vilka ändringar som gjorts i den paragrafen efter skattebetalningslagens tillkomst. 17 kap. 3 § första stycket SBL innehåller även en hänvisning till bestämmelserna om säkerhet i 10–12 §§ och 13 § 2 indrivnings- lagen. I 10 § indrivningslagen sägs att när uppskov med betalning beviljas får ta emot säkerhet som gäldenären eller, där gäldenären kan antas medge det, någon annan erbjuder sig att ställa. Bestämmelsen har bara betydelse för säkerheter som ska överlämnas till , som t.ex. pant. godtas endast garantiförbindelser som säkerhet och hänvisningen till 10 § indrivningslagen fyller därför ingen funktion. Genom verkställighetsföreskrifter kan emellertid fler former av säkerheter komma att accepteras (se kommentaren till 8 §). Om det då uppkommer behov av en bestämmelse om att får ta emot en säkerhet bör även den kunna meddelas genom verkställighetsföreskrifter. Av 11 § indrivningslagen följer att säkerhet får bestå av pant, borgen eller företagsinteckning och att borgen ska ställas såsom för egen skuld. Om borgen ställs av två eller flera personer gemensamt ska den vara solidarisk. Eftersom en garantiförbindelse är en form av borgen får hänvisningen anses avse det som sägs om borgen. Bestämmelser om säkerhetens form ska i enlighet med vad som sägs i kommentaren till 8 § i fortsättningen meddelas genom verk- ställighetsföreskrifter varför hänvisningen till 11 § indrivningslagen inte finns med här. Hänvisningen till 12 § indrivningslagen innebär att vid mottagande av säkerhet ska besluta under vilka förutsättningar säkerheten får tas i anspråk och att ett sådant beslut får ändras om det finns anledning till det. Den hänvisningen är obehövlig eftersom det följer av förevarande paragraf att ställd säkerhet får tas i anspråk när anståndstiden gått ut. I 13 § indrivningslagen regleras vad som gäller sedan beslutat att ta en säkerhet i anspråk. Av punkten 2 framgår att om säkerheten utgörs av borgen får den genast utsökas. Då gäller bestämmelserna om indrivning i den Vidare får utmätning av lön äga rum om det är medgivet för den fordran som säkerheten avser. Hänvisningen i 17 kap. 3 § första stycket SBL omfattar inte punkterna 1 och 3 i 13 § indrivningslagen där det sägs vad som gäller om säkerheten utgörs av pant eller företagsinteckning. Som sägs i kommentaren till 8 § ska bestämmelser om säkerhetens form i fortsättningen meddelas genom verkställighets- föreskrifter. I sådana föreskrifter kan det därför komma att beslutas att även andra former av säkerheter än garantiförbindelser ska vara godtagbara. Hänvisningen bör därför omfatta hela 13 § indrivningslagen, dvs. inte bara punkten 2 utan även punkterna 1 och 3. Genom hänvisningen till 13 § indrivningslagen regleras hur ett beslut om att ta säkerhet i anspråk får verkställas. Hänvisningen bör även omfatta ianspråktagande av säkerhet som ställts för undantag från skalbolagsbeskattning enligt bestämmelserna i 58 kap. Med hänsyn till det nu sagda bör hänvisningen göras i avdelningen om verkställighet, närmare bestämt i 71 kap. 1 §. Skälig ersättning för ställd säkerhet Paragrafen ersätter 17 kap. 3 § andra stycket SBL (1996/97:100 s. 612). I kommentaren till 8 § redogörs för vilka ändringar som gjorts i den paragrafen sedan skattebetalningslagens tillkomst. Rätten till ersättning för kostnader för ställande av säkerhet är (prop. 1993/94:151, s. 125, 126 och 172). medges bara ersättning om den betalningsskyldige nått framgång med en begäran om omprövning eller ett överklagande. Här sägs i stället att ersättning ska kunna utgå om säkerheten inte behöver tas i anspråk. Motsvarande ordalydelse används i 58 kap. 4 §, dvs. i bestämmelsen om ersättning för ställande av säkerhet för undantag från skalbolagsbeskattning. Den nya ordalydelsen innebär att antalet fall där ersättning kan komma i fråga utvidgas något.