sou · GXB354 · 2009-06-17 00:00:00 — I den första gruppen ingår skogsmarkens naturgivna produktionsförmåga, föryngringar, röjningar och skog-/viltbalansen. Det sistnämnda målet innehåller följande målpunkter: 1)Andelen svårt älgskadad plant- och ungskog av tall är lägre eller i nivå med den situation som gällde . Älgskadesituationen var lokalt och regionalt allvarlig, men på regional/landsdelsnivå upplevdes situationen ändå som acceptabel. Det finns framförallt i norra ett samband mellan andelen skadad tallungskog och förhållandet mellan antalet älgar i vinterstam och arealen tallungskog. När mängden tillgängligt vinterfoder minskar ökar skadorna trots att älgstammen i stort är oförändrad. Detta är förmodligen den viktigaste orsaken till att skadorna på ungskog orsakade av älg ökat sedan mitten av 1990- talet. Betinget är att bryta den negativa trenden och åter komma ned till den skadenivå som gällde . Målet är möjligt att följa endast på nationell och regional nivå. Det regionala sektorsmålsarbetet och i förlängningen även arbetet inom förvaltningsområden är viktiga i processen med att nå de övergripande sektorsmålen. I det praktiska viltförvaltningsarbetet måste andra och mer operativa mål sättas lokalt. 2)Trädbildningen av asp, rönn och sälg kan ske där arterna har naturgivna förutsättningar för trädbildning. Detta mål rör sektorsansvar för bevarande av den biologiska mångfalden. Trädbildningen ger en indikation på hur hårt det totala betestrycket från älg, rådjur och övrigt vilt påverkar möjligheten för betesbegärliga plantor att utvecklas till träd. Markägare och jägare kan själva se om trädbildning sker i lämpliga områden av dessa för mångfalden så viktiga träslag. policy för skogsskador orsakade av hjortvilt antog en policy för skogsskador orsakade av hjortvilt. Den ska vara vägledande för medarbetare inom organisationen när det gäller roll och prioriteringar, bidra till att öka medvetenheten och kvalitén i arbetet med frågor som rör vilt och skogsskador samt medverka till en saklig och enhetlig hållning vid kommunikation med omvärlden. Av policyn framgår att följande målbilder utgör myndighetens tolkning av den rådande skogspolitiken för att uppnå en balans mellan skogsproduktion, bevarande av miljövärden och hjortviltstammar: Markägare har möjlighet att välja ett för ståndorten lämpligt trädslag utan att riskera stora ekonomiska kostnader orsakade av högt betestryck. Stängsling behövs i normalfallet inte vid föryngring av barrträd, björk eller bok. Hjortviltets betestryck försämrar inte förutsättningen för kommande generationer att få god tillgång till värdefull skogsråvara och skoglig biologisk mångfald. Markägare och jakträttshavare tar ansvar för att anpassa tätheten av hjortviltstammarna med hänsyn till skogsproduktion, trädslagsvariation i landskapet och den biologiska mångfalden. Fodersituation och skogliga skador är bland de viktigaste beslutsunderlagen vid förvaltningen av hjortvilt. I förvaltningen tas hänsyn till den geografiska plats där förvaltningsområdets hjortvilt orsakar betesskador. Hjortviltet förvaltas med hänsyn till skogsekosystemets strukturer och funktioner. Landskapets naturligt förekommande trädslag har möjlighet att på lämpliga ståndorter etablera sig och växa upp till vuxna träd. Förvaltningen av hjortvilt visar också hänsyn till biologiska värdetrakter, skyddade områden och medverkar till att rödlistade arter som är beroende av äldre lövträd eller död lövved har en gynnsam bevarandestatus. Skogsbruket tar hänsyn till livsbetingelserna för hjortviltet och undviker i rimlig utsträckning metoder som försämrar dessa livsbetingelser. Markägare och jakträttshavare utför viltvårdande åtgärder i syfte att höja livsbetingelserna för djuren. Den viltvård som genomförs står inte i konflikt vare sig med produktions- eller naturvårdsintressena. har ett nära samarbete med , länsstyrelser, jägareorganisationer, skogsägare och skogsbrukets aktörer i frågor som rör hjortviltet och dess förvaltning. Skogsskötselåtgärder som utförs invid större väg är på vetenskapliga grunder anpassade för att minska risken för trafikolyckor med vilt. Den skogliga sektorn har kompetens i vilka åtgärder och metoder som gynnar trafiksäkerheten avseende viltolyckor. medarbetare, skogsbrukets aktörer, skogsägare och de jaktliga organisationerna har en god kompetens i frågor rörande hjortviltets påverkan på skogsproduktion och biologisk mångfald. Med utgångspunkt från ovanstående målbilder har formulerat ett antal ståndpunkter som bedöms vara förenliga med rådande skogspolitik när det gäller vissa konkreta frågeställningar. Det gäller bl.a. följande. Hjortviltet är en nationell tillgång som ska nyttjas hållbart och med hänsyn till andra intressen och det ska inte orsaka skogsskador i sådan omfattning att det utgör hinder för att nå skogspolitikens produktions- och miljömål. ska vidare, efter samråd med skogssektorn formulera vilka skadenivåer på skog som kan anses tolerabla och avskjutning är det viktigast instrumentet för att minska oacceptabla viltskador. bedömer att de foderstimulerande åtgärder som inom skogsbruket är ekonomiskt rimliga har en begränsad effekt på skog/viltbalansen. Viltskadade bestånd ska inte särbehandlas då skyldigheten att anlägga ny skog enligt skogsvårdslagen föreligger. Skogsbruk ska i rimlig utsträckning bedrivas med hänsyn till hjortviltets livsbetingelser. Inventering av skadenivå och fodertillgång ska utgöra grundläggande underlag vid förvaltning av hjortvilt. De inventeringsmetoder som används för dessa beslutsunderlag ska vara anpassade till naturgeografiska förutsättningar och regionala sektorsmål samt vara accepterade av berörda parter. Regeringen angav i propositionen En skogspolitik i takt med tiden (2007/08:108) att man ansåg att befintliga inventeringar av viltskador bör utvecklas i syfte att inkludera andra viltskador än betesskador av älg samt att formerna för rådgivning för viltanpassad skogsskötsel bör utvecklas. har fått i uppdrag att utveckla sin rådgivning och information i syfte att höja skogsbrukets kunskapsnivå om metoder för en långsiktigt hållbar ökning av tillväxten i skogen.3 I uppdraget anges att skador på skog orsakade av vilt behöver minska. ska därför lämna förslag på hur rådgivningen om skogsskötsel i områden med höga viltstammar kan utvecklas och öka i omfattning i syfte att åstadkomma minskade skador på skog. I svar på uppdraget konstateras att det finns ett rådgivningsbehov och föreslås att rådgivning ska utgå från följande strategiska områden: Undvik skador – skogliga skötselåtgärder med syfte att minska risken för viltskador på produktiv skog eller dess utveckling. Rädda värdet – skogliga skötselåtgärder med syfte att i viltskadade bestånd minska negativa konsekvenser för produktion, kvalitet, och skoglig utveckling. Avled viltet – skogliga åtgärder som gynnar hjortdjurens foderproduktion och därmed avleder från bete på produktionsskog. Förebygg viltolyckor – skoglig skötsel invid väg för att minska risken för trafikolyckor med vilt. konstaterar också att kunskapsunderlag vad gäller fodertillgång och betesskador är väsentligt för att kunna bedriva en framgångsrik rådgivning. Finansieringen av en systematisk och kontinuerlig inventering behöver säkerställas och nya inventeringsmetoder behöver utvecklas för delar av landet. Skogen utgör foder för många djur. Älgen är största däggdjur och varje individ konsumerar stora mängder foder. äter en vuxen älg ungefär torrvikt, vilket mot- 3 Dnr Jo2008/1881. svarar 30–färskvikt, och ungefär hälften så mycket. Älgens betesmönster handlar om vad och var den väljer att beta.4 Älgar betar och rör sig inte slumpmässigt i skogslandskapet utan de styrs av en rad faktorer som påverkar hur de fördelas i landskapet och deras betesmönster. På en större skala handlar det t.ex. om att det finns tillräckligt mycket foder men sedan handlar det också om att gå till ställen där man behöver lägga så lite energi som möjligt för att beta. Älgarnas val kan även förändras . Födosammansättningen varierar t.ex. mellan olika årstider. utgör skott från träd och buskar älgens främsta föda där huvuddelen av skotten konsumeras från tall och björk. består älgens föda till stor del av löv från träd och buskar men även av örter. Under tidig vår, sen höst och snöfattiga vintrar kan älgen äta mycket blåbärsris och ljung. Mängden foder varierar starkt, inte bara mellan träd utan också mellan områden. Ett nyupptaget hygge, en mosse, en ungskog och ett videsnår innehåller olika mycket foder.5 I mån av tillgång väljer älgen i första hand rönn, asp och viden/sälg . I andra hand kommer sedan vårtbjörk och en och därefter kommer tall och glasbjörk. Gran är mindre eftertraktad av älgen. Skillnaden i älgens foderkonsumtion kan till stor del förklaras av fyra olika faktorer – fodertillgång, markens produktionsförmåga (bonitet), mångfald av foderarter samt älgtäthet. En beräkning av mängden foder som står till förfogande för älgen måste också ta hänsyn till de andra arter som utnyttjar samma resurs, t.ex. rådjur, kron- och dovhjort. Försök har gjorts för att beräkna hur många älgar ungskogen kan föda på sikt.6 Försöken genomfördes i och resultaten indikerade att 40–75 älgar per tusen hektar tallungskog är acceptabelt för att få en uthållighet i foderproduktionen. För att använda resultaten och beräkningarna i ett annat område måste uppgifter först tas fram om andel ungskog, hur mycket av den som utnyttjas för bete och hur lång sommaren och vintern är för det området. När avverkning skett inom ett område dröjer det tills nya plantor växt upp så mycket att älgen finner dem lämpliga som foder och därefter är området lämpligt för älgbete under innan träden växt sig alltför stora. En datorberäkning av arealen vinter- 4Fakta skog nr 7 2007, . 5Resultat från Skogforsk nr. 6Fakta Skog nr 8 2004, . foder med dessa utgångspunkter visar en stor mängd foder –1985.7 Se figur 4.1. Figur 4.1 Beräkning av vinterfoderarealer Om man jämför foderarealen i figur 4.1 med avskjutningsstatistiken får man följande samband, figur 4.2. 7 Foderarealen baseras på den sammanlagda avverkningsarealen 5–, foderarealen 1980 är således de sammanlagda avverkningsarealerna 1966-1975. Figur 4.2 Älgavskjutning och skattad foderareal Beräkningen av tillgänglig foderareal kan jämföras med antalet skjutna älgar och man kan då uppskatta foderarealen per skjuten älg, se figur 4.3. Foderarealen gör ingen skillnad på tall eller gran och hänsyn tas inte heller till andra konkurrenter om fodret. Figur 4.3 Foderareal per skjuten älg (ha/ind) har projektet och foderproduktion startats av som ett delprojekt i SLU:s temaforskningsprogram Vilt och Skog som drivs i samarbete med skogsnäringen, , , och Skogforsk. Det övergripande målet med projektet är att klargöra hur olika skogliga åtgärder påverkar mängden och fördelningen av viltfoder, klargöra hur foderskapande åtgärder påverkar mängden och fördelningen av viltfoder, utvärdera åtgärdernas kostnadseffektivitet samt att koppla ovanstående till betesskadornas omfattning, rumslig fördelning av bete och vilt samt tillväxt i klövviltspopulationerna. Studien är ett storskaligt försök som genomförs på fem olika områden i , från i söder till i norr. Älgens bete på tallungskog sätter ned virkesproduktionen och inverkar negativt på virkeskvaliteten. Skadorna uppkommer främst genom att topp- och sidoskott betas. Även stambrott och barkgnag förekommer. Toppskottsbetningen upphör när en tall har nått älgsäker höjd vilket brukar vara vid . Trampskador och fejnings- och slagskador gjorda med hornen förekommer också, om än i betydligt mindre omfattning. De biologiska effekterna av betningen är minskad tillväxt, nedsatt vitalitet och att de betade träden i vissa fall dör. Dessutom hämmas trädens konkurrenskraft i förhållande till andra trädslag, som exempelvis gran. Nedsatt vitalitet gör också träden mer mottagliga för sekundära angrepp av exempelvis svampar och insekter. senaste inventering av återväxtresultaten (2005– 2007) visar att viltskador minskar andelen godkända föryngringar i hela landet. I orsakar viltskadorna en minskad andel godkända föryngringar med 5 procentenheter.8 I visade en inventering 2003–2005 att gran planterats på av den mark som betraktas som lämplig för tall.9 Skogforsk har genomfört ett försök för att studera tillväxteffekter av älgskador enligt vilket älgbetesskadade träd förefaller aldrig kunna återhämta sig helt tillväxtmässigt. Betningen orsakar förmodligen volymtillväxtförluster . Av försöksresultaten att döma uppstår tillväxtförluster redan vid små inträffade skador, och när av träden har betesskador kan tillväxtförlusterna bli mycket kännbara.10 Data från Riksskogstaxeringen har visat att arealen ungskog med hög frekvens av svåra skador ökade . Riksskogstaxeringens särskilda älgskadeinventering togs bort och ersattes med en ny inventeringsmetod som är jämförbar med ÄBIN, se avsnitt 4.6, som på många platser utgör underlag till den lokala förvaltningen. Trenden för som helhet (baserat på treårsmedelvärden) är en svagt sjunkande andel tallar med färska skador.11 8PM från , Föryngringsresultat i R-polytax –2007. 9SOU 2006:81 s. 185. 10Pettersson, F., , R., Jernelid, H., Lavsund, S. och , L. Långsiktiga effekter av älgbetning i älgskadeförsöket . Manus för publicering som Skogforsk Redogörelse. Den ekonomiska betydelsen av älgskador i skogsbruket är svår att skatta inte minst pga. att det största värdet realiseras då träden är avverkningsmogna dvs. om 70–. Utöver misslyckade föryngringar och rena virkesproduktionsförluster ger betningen även virkestekniska skador. Toppskottsbetning leder ofta till krokighet och/eller barkinväxt, vilket sätter ned kvaliteten och därmed värdet på virket. Skogforsk har skattat kvalitetsförlusterna till ca enbart i tallungskog vid en skadenivå på 5–och till ca vid en årlig skadenivå på 2–vid en tioårig skadeexponering. Till detta kommer förluster i den fortsatta förädlingen av virket vilka är svåra att beräkna. Nuvärdet av skadorna är vid skador respektive vid skador beräknat efter ränta.12 har i en rapport tagit upp frågan om älg- och rådjursstammarnas kostnader och värde. Sammantaget beräknas där de samhällsekonomiska årliga nuvärdeskostnaderna för rådjurs- och älgstammarna på dagens nivå till ca . Två tredjedelar av kostnaderna återfinns i trafiken och en tredjedel av kostnaderna belastar skogsbruket och skogsindustrin. De samhällsekonomiska värdena ligger emellertid även dessa med dagens viltstammar på ca . Med hänsyn till att den samhällsekonomiska nyttan av viltets jaktliga värden bara avtar svagt med minskade viltstammar bör viltstammarna enligt resultaten i rapporten minskas med 30–på nationell nivå då den samhällsekonomiska nyttan istället för blir per år.13 4.6Metoder att mäta foder och betesskador Älgbetningsinventering (ÄBIN) utvecklade en metod att inventera älgbetningen på träd för att få en uppfattning om huruvida älgstammen är för stor, lagom eller för liten i förhållande till den aktuella fodertillgången. ÄBIN-metodiken innebär att ett studieområde definieras vilket enligt instruktionen ska omfatta en areal om 20 000–100 000 ha. Inom området slumpas det ut mellan 50 och 55 stycken 1 km²-rutor. Inom dessa rutor inventeras i princip alla ungskogsbestånd som uppfyller 12Glöde D, , på grund av älgbetning av tall i . Skogforsk Arbetsrapport nr 570; 2004. 13Älg- och rådjursstammarnas kostnader och värden. 2007:3; 2007. vissa kriterier, varav de viktigaste är att beståndet ska vara minst 0,5 ha stort, ha uppnått 1–4 m medelhöjd, och av huvudstammarna ska vara tall. I varje sådant bestånd fördelas ett antal provytor (R = 3,5 m) där de olika variablerna registreras. Provyteförbandet (antalet ytor) i beståndet är beroende av beståndets storlek och tallandel, men i bestånd som är mindre än 1,2 ha med en tallandel som är , inventeras bara en yta. De variabler som registreras på provytan enligt grundmodulen är av älg orsakade färska stambrott och toppskottsbete på björk och tall samt dessutom barkgnag på tall. De stammar som ska inspekteras har en höjd som överstiger av medelhöjden för de två högsta barrträden på ytan. Som frivillig tilläggsfunktion finns ett stort antal variabler som spänner från att olika aspekter på färska och gamla älgskador noteras till att alla stammar inventeras, huvudstammar definieras, trädbildning av asp, rönn, ek/ask och täckningsgrad av viltfoder m.m. mäts. Till ÄBIN hör också beräkningsrutiner som producerar medelvärden och medelfel för de variabler som ingått i inventeringen. ÄBIN-metoden har varit föremål för en utvärdering.14 Enligt utvärderaren ger metoden en korrekt och objektiv skattning av andelen färskt skadade tallar inom inventeringsområdet men det är mer oklart vilka slutsatser man kan dra av den informationen när det gäller älgförvaltningen. Metoden har då flera svagheter. Skillnaderna i skadenivåer var exempelvis så stora mellan olika år att de inte med säkerhet kunde anses spegla en lika stor förändring i älgstammens storlek. Enligt utvärderingen tycks helt andra faktorer ha betydelse för skadornas variation mellan olika år, än att antalet älgar har förändrats. Detta riskerar att undergräva det viktiga syftet att återspegla det lokala förhållandet mellan älgstammens storlek och dess födoresurs. Finansieringen av ÄBIN delas normalt mellan olika intressenter och beslutas år . Även om avvikelser förekommer innefattar ett ÄBIN-område i normalfallet en eller flera jaktkretsar. Syftet med att avgränsa inventeringsområdet så att det sammanfaller med jaktkretsen är att erhålla ett beslutsunderlag som är anpassat till det område man avser förvalta. Av praktiska skäl förekommer dock avvikelser. ÄBIN-områden planeras, finansieras och beslutas normalt sett länsvis. är huvudman för planering och genomförande i de nordliga länen (, , och ). I inventeras alla kretsar 14 , , Utvärdering av ÄBIN, 2006. och i de övriga tre länen . älgvårdsfond, och Skogsbruket finansierar inventeringarna. Kostnadsfördelningen mellan dessa parter varierar mellan länen. Det finns många faktorer som påverkar kostnaderna för en ÄBIN-inventering. Exempel på sådana faktorer är skogsmarksareal, ungskogsareal, antal nollytor (antal ytor som utgår då de besöks i fält), vägnät, inventerarens erfarenhet, vilka variabler som ska inventeras och beståndets beskaffenhet. utför en stor del av den årliga inventeringen på uppdragsbasis. Skogsbolag har också egna inventerare som utför inventering på bolagens mark. Nedanför de fyra nordliga länen avtar den årliga inventerade andelen av kretsarna markant. I och utförs ÄBIN-inventering för skogsbolagens räkning av privata aktörer. I län har ett område om ca 400 000 ha inventerats . I södra inventerades ca 300 000 ha 2008. I utförs ÄBIN-inventering endast i mycket liten omfattning. Kostnaderna för ÄBIN-inventering varierar liksom fördelningen av dem. I var t.ex. kostnaderna för sådan inventering , varav betalades ur älgvårdsfonden, av skogsbruket och av . I var kostnaderna ca där älgvårdsfonden och stod för vardera och skogsbruket för resterande del. I län har storskogsbruket stått för två tredjedelar av kostnaderna och för resterande del men kommer myndighetens andel att sjunka till . I betalades inventeringarna 2008 av Konjunkturutjämningsfonden för den privata skogsmarken, , medan storskogsbrukets del var och . Inom ramen för Riksinventeringen av skog inventeras skogar genom stickprovsinventering. Resultaten redovisas i Riksskogstaxeringen och där ingår skador pga. älgbetning som mäts enligt ÄBIN-metoden. Lokal ÄBIN är en förenklad version av ÄBIN som ger jaktlag eller markägare en översiktlig bild av betestrycket i ungskogen inom sitt område. Lämpliga områden är jaktvårdsområden, älgskötselområden, byar eller större skogsfastigheter. Inventeringen omfattar normalt ett älgjaktsområde. Ett urval av bestånd görs, ungskog med en viss medelhöjd, och ett antal bedömningsytor läggs sedan ut. De träd på vilka betningen bedöms är grupperade efter den turordning som älgen väljer sin föda. Antalet betade exemplar inom ytan anges sedan i ett protokoll där man kan avläsa betestrycket inom området. Metoden togs fram av men är inte vetenskapligt testad och används inte i någon större utsträckning sedan utvecklandet av ÄBIN. I är ÄBIN mindre lämplig som viltförvaltningsinstrument. Detta beror på att viltsituationen är mer komplicerad än i norr genom att det finns fler skadegörande djurarter och att de viktiga skadorna sker på flera trädslag, inte bara tall. tillsatte därför en arbetsgrupp 2004 för att göra en förstudie om hur hägn skulle kunna användas som beslutsstöd inom vilt- och skogsförvaltning. Arbetsgruppens slutsats är att man genom att systematiskt jämföra vegetationen innanför och utanför hägn (s.k. referenshägn) kan utveckla en metod för att skatta viltbetestryckets omfattning. Gruppen föreslår att ett sådant utvecklingsarbete inriktas mot att skapa ett index för den vegetationspåverkan djuren har genom att mäta skillnader i höjd mellan växter innanför och utanför hägn i plant- och ungskogar. Primärt bör en metod anpassas mot användning inom ett viltförvaltningsområde på minst 50 000 ha och sedan mot en betydligt större geografisk nivå t.ex. län. Data från referenshägn bör sedan kombineras med data som vilttäthet, fodertillgång och ekonomiska skador av betet. Kostnaderna skattas till ca och förvaltningsområde utifrån 45 referenshägn som används och mäts en gång . 15 , , Referenshägn som ett verktyg i vilt- och skogsförvaltning, 2006. och har fått i uppdrag att i samråd se över inventeringen av viltskador.16 Uppdraget består av två delar: -att utreda möjligheterna att vidareutveckla pågående inventeringar till att omfatta även andra viltskador än betesskador av älg i tallungskog, och -att utreda nyttan av en inventeringsmetod som omfattar andra viltskador än de som orsakas av älg. Bakgrunden till uppdraget är att det för att balansera olika intressen krävs kunskap om bl.a. djurens antal, skador, betestryck och fodertillgång. Statistik om skador på skog orsakade av vilt är en viktig grund för en utvecklad rådgivning om viltanpassad skogsskötsel och för fortsatta diskussioner om en god viltförvaltning. I förekommer andra djur än älg som orsakar betesskador men omfattningen av skadorna är svåra att bedöma då det saknas mätmetoder. ÄBIN ger en bra överblick av älgbetesskadorna i ungskogar med tall och björk men för andra typer av skador på skog, skador orsakade av annat vilt och på andra trädslag finns inte någon utvecklad mätmetod. Uppdraget ska redovisas . 16 Dnr Jo2009/421. Flera myndigheter och organisationer har uppgifter inom viltförvaltningen. I detta kapitel redogörs för dessa och vad uppdraget är när det gäller älgförvaltningen samt ges också i någon mån en beskrivning av hur arbetet bedrivs i praktiken. är förvaltningsmyndighet på miljöområdet och ska vara pådrivande och samlande i miljöarbetet. uppdrag är att se till att de miljöpolitiska besluten genomförs. Större delen av verksamheten riktas till andra myndigheter, kommuner, företag och organisationer. Myndigheten ger bland annat vägledning, fördelar resurser till olika miljösatsningar, tar fram kunskap och rapporterar om miljötillståndet. svarar också för frågor om jakt och vilt enligt jaktlagstiftningen. Antalet anställda var 2008 i medeltal 581. Verkets naturresursavdelning ansvarar för arbetet med frågor om bevarande av biologisk mångfald och hållbart nyttjande av naturresurserna. Avdelningen ansvarar för frågor om friluftsliv och för miljökvalitetsmålen Ett rikt växt- och djurliv, Hav i balans samt levande kust och skärgård, Myllrande våtmarker, Levande sjöar och vattendrag och Storslagen fjällmiljö. Avdelningen samordnar verkets arbete med åtgärdsstrategin för hushållning med mark, vatten och den bebyggda miljön – Hushållningsstrategin. Inom avdelningen finns kanslierna till Rådet för rovdjursfrågor, Vetenskapliga rådet för biologisk mångfald, och .