sou · GWB358d6 · 2009-01-01 00:00:00 — Ansökan om återbetalning av mervärdesskatt ska även i fortsättningen göras i en skattedeklaration och för att uppnå det hänvisas här till 26 kap. skatteförfarandelagen där bestämmelserna om redovisning av mervärdesskatt i skattedeklaration finns. Upphävandet av 13 § I samband med att bestämmelserna om redovisning av mervärdesskatt i 10 kap. skattebetalningslagen förs över till skatteförfarandelagen slopas möjligheten att redovisa mervärdesskatt i självdeklaration (avsnitt 5.3.4). I fortsättningen ska alltså mervärdesskatt utan undantag redovisas i en skattedeklaration. Bestämmelserna om skattdeklaration och redovisningsperioder finns i 26 kap. skatteförfarandelagen. Av 26 kap. 12 § framgår att de som redovisar i självdeklaration i fortsättningen ska redovisa i skattedeklaration för beskattningsår. Enligt 26 kap. 14 § ska om det finns särskilda skäl besluta att redovisningsperioden i stället ska vara ett kalanderkvartal eller en kalendermånad. Under vilka förutsättningar ska få besluta om en annan redovisningsperiod än den som följer av 26 kap. 12 § bör regleras uttömmande i skatteförfarandelagen. Mot bakgrund av det nu sagda upphävs förevarande paragraf. Övriga ändringar är en följd av att skattebetalningslagen upphävs och ersätts av bestämmelser i skatteförfarandelagen och lagen om redovisning, betalning och kontroll av mervärdesskatt för elektroniska tjänster. Författningskommentar – övriga lagar Skatteförfarandelagen ska när det gäller mervärdesskatt tillämpas första gången på skatt som avser redovisningsperioder som börjar eller, om redovisningsperioden är ett brutet räkenskapsår, den redovisningsperiod som börjar närmast efter nämnda datum. Om skatten ska betalas för skattepliktiga händelser tillämpas lagen första gången på händelser som inträffar efter utgången av 2010. Skattebetalningslagen upphör att gälla vid utgången av 2010 men ska enligt punkten 18 i skatteförfarandelagens ikraftträdande- och övergångsbestämmelser fortfarande gälla för redovisningsperioder och skattepliktiga händelser som avslutats respektive inträffat före den tidpunkt då skatteförfarandelagen ska tillämpas . Denna lag ska också träda i kraft och tillämpas på mervärdesskatt som avser redovisningsperioder som börjar eller, om perioden löper över ikraftträdandet, den redovisningsperiod som börjar närmast efter utgången av 2010. Om mervärdesskatt och belopp som avses i 1 kap. 2 e inte ska redovisas för perioder tillämpas lagen på skattskyldighet och betalningsskyldighet som inträder efter utgången av 2010. Författningskommentar – övriga lagar 1.12Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och energiprodukter Ändringen beror på att lagen (1978:880)om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter (betalningssäkringslagen) och lagen (1989:479) om ersättning för kostnader i ärenden och mål om skatt, m.m. (ersättningslagen) ska upphävas. Bestämmelserna om betalningssäkring och ersättning för biträde finns därefter i skatteförfarandelagen, som inte gäller för skatt och transporttillägg enligt denna lag. En hänvisning till skatteförfarandelagens bestämmelser tas därför in i förevarande paragraf. I andra stycket sägs att vid tillämpningen av första stycket ska det som sägs om i stället gälla . Det innebär att i fråga om betalningssäkring av fordringar på transporttillägg och skatt som beslutats enligt denna lag har samma befogenheter som har enligt skatteförfarandelagen. Att för det allmännas talan även i mål om betalningssäkring av fordringar på skatt enligt förevarande lag är en nyhet (se 3 § betalningssäkringslagen). beslutar om ersättning för kostnader för biträde i ärenden som verket handlägger (40 kap. 5 § skatteförfarandelagen). Transporttillägg avseende den som är skattskyldig för bränsle till följd av bestämmelsen i 4 kap. 1 a § andra stycket lagen (1994:1776) om skatt på energi beslutas enligt 9 a § av . Transporttillägg som beslutas av ska enligt 6 § tredje stycket betalas och debiteras enligt bestämmelserna i skatteförfarandelagen. för det allmännas talan i mål om betalningssäkring för sådant transporttillägg. I ärenden där beslutar om transporttillägg är det också verket som beslutar om ersättnings för kostnader för biträde. Ansökan om ersättning ska nämligen enligt 40 kap. 5 skatteförfarandelagen göras hos den myndighet som handlägger ärendet. I 5 finns en hänvisning till 46 kap. skatteförfarandelagen, dvs. till bestämmelserna om betalningssäkring. Enligt 46 kap. 13 § skatteförfarandelagen ska frågor om betalningssäkring prövas av den länsrätt som är behörig att pröva ett överklagande från den som Författningskommentar – övriga lagar betalningssäkringen gäller när ansökan görs. Det innebär att om t.ex. den betalningsskyldige är en fysisk person ska ansökan göras hos den länsrätt inom vars domkrets personen har sin hemortskommun det år ansökan göras (67 kap. 8 § skatteförfarandelagen). Förevarande lag innehåller ingen särskild forumbestämmelse för överklagande. Det innebär enligt 14 § andra stycket lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar att beslut om skatt och transporttillägg överklagas hos den länsrätt inom vars domkrets ärendet först prövats. Mål om betalningssäkring och mål om skatt eller transporttillägg kan alltså komma att handläggas vid olika domstolar. Förevarande paragraf införs för att ge möjlighet att ansöka om betalningssäkring hos den länsrätt som är behörig att pröva ett överklagande av den skatt eller det transporttillägg som betalningssäkringen gäller. En motsvarande bestämmelse finns 20 § andra stycket betalningssäkringslagen (prop. 1999/2000:126, s. 107–109 och 160). Bestämmelsen gäller även när för det allmännas talan om betalningssäkring, dvs. i mål om betalningssäkring för transporttillägg som beslutar om (9 a §). Ändringen beror på att skattebetalningslagen ska upphävas och ersättas av skatteförfarandelagen. Dagens hänvisningar till vissa bestämmelser om kostnadsränta i skattebetalningslagen byts därför ut mot hänvisningar till motsvarande bestämmelser i skatteförfarandelagen. hänvisar förevarande paragraf till 19 kap. 15 § skattebetalningslagen där det sägs att om ett beslut som har legat till grund för en beräkning av ränta ändrats, ska motsvarande ändringar göras i ränteberäkningen. Skatteförfarandelagen innehåller ingen motsvarighet till den bestämmelsen. Skälet till det är att det är självklart att räntan ska ändras om eller en domstol ändrar det belopp som ränta beräknats på. Se vidare under rubrikerna bestämmelser som inte får någon motsvarighet i författningskommentarerna till 65 kap. skatteförfarandelagen. Skattebetalningslagen ska upphävas och ersättas med skatteförfarandelagen. Hänvisningen till skattebetalningslagens bestämmelser om företrädaransvar, indrivning och verkställighet måste Författningskommentar – övriga lagar därför ersättas med en hänvisning till motsvarande bestämmelser i skatteförfarandelagen. Dagens hänvisning ändrades inte i samband med att bestämmelserna om företrädaransvar reformerades (prop. 2002/03:128). Hänvisningarna till skatteförfarandelagens bestämmelser om företrädaransvar innebär därför även en försenad följdändring. Skattebetalningslagen ska upphävas och bestämmelserna ska föras över till skatteförfarandelagen. Hänvisningen i förevarande paragrafs andra stycke måste därför ändras. Hänvisningen till skattebetalningslagens bestämmelser om överklagande och förfarandet i övrigt ersätts med en hänvisning till bestämmelserna om omprövning och överklagande av beslut om skattetillägg i 66 och 67 kap. skatteförfarandelagen. Det innebär att för omprövning och överklagande gäller samma regler som för skattetillägg. I förarbetena till dagens bestämmelser sägs att ett överklagande av ett beslut om transporttillägg ska ha kommit in efter utgången av det kalenderår under vilket den skattepliktiga händelsen inträffade (prop. 2008/09:48, s. 47). För att bibehålla denna ordning sägas i andra stycket att med beskattningsår avses det kalenderår då grunden för att ta ut transporttillägg inträffade. Transporttillägg som beslutas av ska även i fortsättningen hanteras inom skattekontosystemet. sägs i 1 kap. 2 § 6 SBL att skattebetalningslagen gäller vid bestämmande, debitering och betalning av transporttillägg som beslutas av . Någon motsvarande bestämmelse tas inte in i skatteförfarandelagen och behövs inte heller för att transporttillägget även i fortsättningen ska kunna hanteras inom skattekontosystemet. Redan av förevarande paragraf följer nämligen att transporttillägg som beslutas av ska debiteras och betalas på samma sätt som skattetillägg enligt skatteförfarandelagen. Det behöver därför inte även föreskrivas i skatteförfarandelagen. För att öka tydligheten anges de kapitel i skatteförfarandelagen som innehåller bestämmelser om debitering och betalning. Övriga ändringar är en följd av att skattebetalningslagen upphävs och ersätts av bestämmelser i skatteförfarandelagen. Författningskommentar – övriga lagar Denna lag träder i kraft och tillämpas första gången på kontroller som inleds efter utgången av 2010. Ersättning för biträdeskostnader regleras fr.o.m. i skatteförfarandelagen. De nya bestämmelserna om ersättning i skatteförfarandelagen ska tillämpas första gången på kostnader i ärenden och mål som inleds efter utgången av 2010. Detsamma ska gälla den nya hänvisningen i 4 kap. 5 § till nämnda bestämmelser om ersättning. Den upphävda ersättningslagen ska enligt punkten 15 i skatteförfarandelagens ikraftträdande och övergångsbestämmelser fortfarande gälla för kostnader i ärenden och mål som har inletts före utgången av 2010. Om kontrollen inletts före eller efter utgången av 2010 spelar alltså ingen roll utan avgörande för om den upphävda ersättningslagen eller de nya bestämmelserna i 4 kap. 5 § andra stycket ska tillämpas är när ärendet eller målet inleddes. Se vidare kommentaren till punkten 15 i skatteförfarandelagens ikraftträdande och övergångsbestämmelser. Författningskommentar – övriga lagar 1.13Förslaget till lag om ändring i inkomstskattelagen (1999:1229) Ändringarna i inkomstskattelagen (1999:1229) görs för att anpassa lagen till skatteförfarandelagen. Många av ändringarna beror på att skatteförfarandelagen får en terminologi som i viss utsträckning skiljer sig från den som används i taxeringslagen (1990:324, TL), skattebetalningslagen (1997:483, SBL) och övriga lagar som skatteförfarandelagen ersätter. Ett exempel på ett begrepp som inte kommer att föras över till skatteförfarandelagen är taxering. I taxeringslagen används begreppet taxering i betydelsen fastställelse av underlaget för att ta ut skatt eller avgift enligt bl.a. inkomstskattelagen (1 kap. 1 § TL). beslutas den slutliga skatten i två steg. Först fattar ett grundläggande beslut om årlig taxering enligt 4 kap. 2 § TL, dvs. fastställer underlagen för inkomstskatten m.fl. skatter. Därefter fattar enligt 11 kap. 9 § första stycket SBL beslut om skattens storlek enligt taxeringsbeslutet – s.k. grundläggande beslut om slutlig skatt. Beslutet om slutlig skatt är en direkt funktion av taxeringsbeslutet och innebär inget annat än att skatten på underlagen beräknas. Ett taxeringsbeslut enligt taxeringslagen leder helt enkelt till ett beslut om slutlig skatt enligt skattebetalningslagen. I fortsättningen ska bara fatta ett beslut, nämligen ett beslut om slutlig skatt. Beslutet ska innehålla såväl underlagen för skatterna och avgifterna som de olika skatternas och avgifternas storlek. Det som bestäms vid taxeringen i ett taxeringsbeslut kommer att ingå i beslutet om slutlig skatt. I skatteförfarandelagen används därför inte taxering, taxeringsbeslut och liknande begrepp. Även begreppet taxeringsår utmönstras. Taxeringsåret är enligt 1 kap. 12 § IL det kalenderår då taxeringsbeslut om den årliga taxeringen för ett beskattningsår ska meddelas enligt 4 kap. 2 § TL. När det beslut som ska fattas under taxeringsåret inte längre benämns taxeringsbeslut blir beteckningen givetvis inte längre så lyckad. Det är emellertid inte bara beteckningen utan också begreppets innebörd som inte kommer att fungera. Vi föreslår förändringar av deklarationstidpunkterna för juridiska personer som innebär att Författningskommentar – övriga lagar den strikt kalenderårsbundna taxeringen överges (se avsnitt 5.2.5). För juridiska personer med de brutna räkenskapsåren – och –kommer taxeringsperioden att sträcka sig över ett kalenderårsskifte. Begreppet taxeringsår ska därför inte längre användas. Det ersätts i stället med andra lämpliga begrepp, i det flesta fall används beskattningsåret. Begrepp som anknyter till fastighetstaxeringen så som taxeringsenhet och taxeringsvärde berörs inte av våra förslag och behålls därför. Vidare finns i inkomstskattelagen en del bestämmelser som hänvisar till ett visst tidigare års taxering. Ett sådant exempel är 33 kap. 14 § IL enligt vilken övergångsposten vid räntefördelning är ett negativt fördelningsunderlag vid taxering. Dessa bestämmelser påverkas inte av att taxeringsåret inte kommer att användas i skatteförfarandet framöver. 5 och 7 §§ I paragraferna ersätts taxerad förvärvsinkomst med fastställd förvärvsinkomst. Den nya terminologin beror på att taxeringslagens bestämmelser arbetas in i en gemensam förfarandelag där uttryck som taxering, beslut om taxering och liknande inte används. I paragrafen definieras begreppet beskattningsår för fysiska personer som ett kalenderår. Bestämmelsen i nuvarande lydelse pekar också ut ett i förhållande till taxeringsåret specifikt kalenderår. Begreppet taxeringsår används dock inte i förslaget till skatteförfarandelag, se det inledande avsnittet till författningskommentaren. Ändringarna i förevarande paragraf innebär att den del av bestämmelsen som anknyter till taxeringsåret utgår. Enligt nuvarande lydelse av paragrafen ska inkomster i ett svenskt handelsbolag tas upp vid den taxering då handelsbolaget skulle ha taxerats om det hade varit skattskyldigt. För delägare som är fysiska personer gäller detta dock bara sådana inkomster som inte ska tas upp i inkomstslaget kapital. Bestämmelsens nuvarande lydelse innebär att handelsbolagets räkenskapsår får styra beskattningstidpunkten. Författningskommentar – övriga lagar har ett brutet räkenskapsår och delägaren har samma räkenskapsår kommer intäkten från handelsbolaget att tas upp till beskattning hos delägaren vid den taxering som skulle ha gällt om delägaren själv bedrivit verksamheten. Om handelsbolaget har brutet räkenskapsår och delägaren har kalenderår kommer resultatet från handelsbolaget att tas upp vid taxeringen året efter utgången av handelsbolagets räkenskapsår. Inkomsten tas enligt nuvarande bestämmelse i sådana fall upp vid taxeringen av en senare period än handelsbolagets räkenskapsår. I den motsatta situationen, handelsbolaget har kalenderår och delägaren brutet räkenskapsår, tas resultatet från handelsbolaget upp vid taxeringen av en tidigare period än handelsbolagets räkenskapsår. Våra förslag till nya deklarationstidpunkter för juridiska personer innebär att den nuvarande ordningen inte i sin helhet kan upprätthållas. Om handelsbolaget och delägaren har samma räkenskapsår blir det givetvis inga problem att upprätthålla nuvarande ordning. Inte heller situationen då delägaren har kalenderår som räkenskapsår och handelsbolaget har brutet räkenskapsår ställer till några problem. Delägaren tar upp resultatet i deklarationen för det beskattningsår som slutar närmast efter utgången av handelsbolagets räkenskapsår. Resultatet kommer alltså även fortsatt att tas upp för en senare period än handelsbolagets räkenskapsår. I de fall delägaren har brutet räkenskapsår och handelsbolaget har kalenderår tar delägaren enligt dagens regler upp resultatet vid taxeringen av en tidigare period än handelsbolagets räkenskapsår. Enligt vårt förslag ska en juridisk person deklarera den 1 i den sjunde månaden efter utgången av beskattningsåret.5 Det innebär att delägaren ska deklarera ett brutet räkenskapsår som löper ut , eller . I de två första fallen ska deklarationen alltså lämnas än då handelsbolagets räkenskapsår () löper ut. Det är inte genomförbart. Delägaren bör i stället ta upp resultatet i deklarationen för det beskattningsår som slutar närmast efter handelsbolagets räkenskapsår. Principen blir med andra ord densamma som när det är handelsbolaget som har brutet räkenskapsår. Dagens bestämmelse justeras alltså så att en inkomst från handelsbolag ska beskattas hos delägarna det beskattningsår som 5 I stället för ska dock av praktiska skäl tillämpas. Författningskommentar – övriga lagar motsvarar handelsbolagets räkenskapsår eller, om beskattningsåret inte avser som handelsbolagets räkenskapsår, det beskattningsår som avslutas närmast efter handelsbolagets räkenskapsår. Som nedanstående exempel visar innebär de nya tidsfristerna för deklaration och betalning av skatt som vi föreslår att den föreslagna justeringen av förevarande paragraf inte leder till så stora skillnader i dessa avseenden. Exemplet avser handelsbolagets resultat för . Delägarens räkenskapsår är –. Delägaren deklarerar och betalar enligt dagens regler enligt följande. deklarerar delägaren för beskattningsåret –. Den slutliga skatten betalas . När delägaren i stället tar upp inkomsten i deklarationen för det senare beskattningsåret blir, med nya bestämmelser för deklaration och betalning av slutlig skatt, resultatet följande. deklarerar delägaren för beskattningsåret –. Den slutliga skatten betalas . I paragrafen definieras begreppet beskattningsår för juridiska personer som ett räkenskapsår eller, för näringsverksamhet som bokföringslagen (1990:1078) inte tillämpas på, ett kalenderår. Bestämmelsen i nuvarande lydelse pekar också ut ett i förhållande till taxeringsåret specifikt kalenderår. Begreppet taxeringsår används dock inte i förslaget till skatteförfarandelag, se det inledande avsnittet till författningskommentaren. Ändringarna i förevarande paragraf innebär att den del av bestämmelsen som anknyter till taxeringsåret utgår. Hänvisningen till lagen (2001:1227) om självdeklarationer och kontrolluppgifter (LSK), taxeringslagen och skattebetalningslagen ersätts av en hänvisning till skatteförfarandelagen. Ordalydelsen anpassas också till den terminologi som används i skatteförfarandelagen. Författningskommentar – övriga lagar Begreppet taxeringsår ska inte längre användas, se det inledande avsnittet till författningskommentaren. Det tas därför bort från uppräkningen i paragrafens andra stycke. Paragrafen justeras redaktionellt med anledning av att begreppet taxeringsår inte längre ska användas, se det inledande avsnittet till författningskommentaren. Andra stycket anpassas till terminologin i skatteförfarandelagen. Enligt den lagen beslutar inte om taxeringen utan fattar beslut om slutlig skatt. I beslutet om slutlig skatt ingår det nuvarande taxeringsbeslutet. I paragrafen ersätts en hänvisning till skattebetalningslagen med en hänvisning till skatteförfarandelagen. Ändringen från arbetsgivare till utbetalare är en anpassning till skatteförfarandelagens terminologi. I andra och tredje styckena ersätts taxeringen av beskattningen. Ändringen är en följd av den nya terminologi som används i skatteförfarandelagen. I andra stycket ersätts taxeringen av beskattningen. Ändringen är en följd av den nya terminologi som används i skatteförfarandelagen. Paragrafen begränsar avdragsrätten för kostnader för reparation och underhåll av andelshus. Avdragsutrymmet är bl.a. beroende av Författningskommentar – övriga lagar fastighetens taxeringsvärde året före taxeringsåret. Det kan också uttryckas som fastighetens taxeringsvärde vid utgången av beskattningsåret. Eftersom begreppet taxeringsår inte längre ska användas väljs nu det sistnämnda uttrycket. Se det inledande avsnittet till författningskommentaren. Punkten 1 justeras med anledning av den nya terminologin i skatteförfarandelagen. Av punkten 2 framgår att en förutsättning för att ett annat företag än det som haft förlusten ska få göra avdrag för den (koncernkvittning) är att var och en av de juridiska personerna med avdragsrätt kan lämna koncernbidrag till den andra juridiska personen. Som förutsättning för koncernbidrag föreslås i 35 kap. 3 § 2 att givarens och mottagarens räkenskapsår går ut . Det innebär att koncernbidrag inte kan lämnas om det ena företaget har kalenderår som räkenskapsår och det andra företaget har ett brutet räkenskapsår eller om företagen har olika brutna räkenskapsår. Eftersom koncernbidragsrätt är en förutsättning för koncernkvittning gäller motsvarande begränsning för sådan kvittning. Om ett avyttrat företag vill att undantag från skalbolagsbeskattning ska göras ska företaget även i fortsättningen ge in en skalbolagsdeklaration och i deklarationen ta upp företagets resultat enligt ett särskilt bokslut. Detta ska dock i fortsättningen enbart regleras i skatteförfarandelagen, närmare bestämt i 27 kap. Skälet till ändringen är att dagens reglering är förvirrande eftersom det dels här, dels i 10 kap. 8 a § SBL sägs att skalbolagsdeklaration ska lämnas om undantaget ska tillämpas. Anledningen till att även bestämmelserna om särskilt bokslut flyttas till skatteförfarandelagen är att regelverket blir tydligare om reglerna om deklaration och bokslut ges sammanhållet på ett ställe. Första stycket 1 motsvarar det som i dags sägs i första stycket 3. Innehållet i första stycket 2 är däremot nytt. Där sägs att om inte begär säkerhet krävs för undantag att den som avyttrat delägarrätten är subsidiärt ansvarig för det avyttrade företagets slutliga skatt. Om det avyttrade företaget lämnar en Författningskommentar – övriga lagar skalbolagsdeklaration men inte begär säkerhet följer det av 12 kap. 8 c § SBL att den som avyttrat delägarrätten blir subsidiärt ansvarig för det avyttrade företagets slutliga skatt, dvs. säljaren ansvarar tillsammans med företaget för företagets skatt. En motsvarighet till nämnda bestämmelse i SBL finns i 59 kap. 27 § skatteförfarandelagen. För att undantag från skalbolagsbeskattning ska ske krävs alltså att det avyttrade företaget ställt begärd säkerhet eller att säljaren är subsidiärt ansvarig för det avyttrade företagets slutliga skatt. Sistnämnda effekt, som ju är en direkt effekt av att inte begär säkerhet, anges nu som alternativ förutsättning i punkten 2. Skälet till det är att paragrafen inte ska ge sken av att det inte krävs något för undantag i fall där inte begär säkerhet. Ändringen innebär att andra stycket upphävs. Den upphävda bestämmelsen reglerar för en viss situation tidpunkten för avdrag till periodiseringsfond och avsättning i bokslutet. Bestämmelsen gäller för en juridisk person som gör avsättning för en andel i ett svenskt handelsbolag om den juridiska personen och handelsbolaget inte har samma räkenskapsår. Den tar sikte på den situationen att delägaren har brutet räkenskapsår och handelsbolaget har kalenderår. Enligt 1 kap. 14 § IL ska inkomst hos handelsbolag tas upp till beskattning hos delägare vid den taxering då handelsbolaget skulle ha taxerats om det varit skattskyldigt. Om delägaren t.ex. har det brutna räkenskapsåret –och handelsbolaget har kalenderår 2007 innebär det att delägaren ska ta upp handelsbolagets resultat vid taxering, dvs. när delägaren taxeras för räkenskapsåret –. Enligt här aktuell bestämmelse ska avdrag för periodiseringsfond avseende resultatandelen i handelsbolaget medges vid den taxering då resultatet tas upp, i vårt exempel vid taxering. Avsättningen ska dock göras i bokslutet för det räkenskapsår då handelsbolagets räkenskapsår löper ut, dvs. i bokslutet för perioden –. Bestämmelsen innebär att eftersyn blir nödvändig. Görs ingen avsättning vid taxeringen efter den då avdraget görs, får den förra omprövas och avdraget vägras i efterhand (prop. 1993/94:234, s. 140). Författningskommentar – övriga lagar