sou · GXB323 · 2009-03-03 00:00:00 — I 5 kap. 1 a § LPK stadgas ansvar för viss befattning med varor som varit föremål för brott enligt skattebrottslagen (se avsnitt 3.2.5). I 12–13 §§ finns bestämmelser om olovlig befattning med smuggelgods. Den som uppsåtligen emballerar, transporterar, för- varar, döljer, bearbetar, förvärvar, överlåter eller ingår avtal om upplåtelse av panträtt i en vara som varit föremål för bl.a. smuggling eller tullbrott döms för olovlig befattning med smuggelgods till böter eller fängelse i högst . Om gärningsmannen inte inser men har skälig anledning att anta att varan varit föremål för brott, är påföljden böter. Om gärningen är ringa ska den inte medföra an- svar. Om brottet är att anse som grovt döms för grov olovlig befattning med smuggelgods till fängelse, lägst och högst . Den som gör sig skyldig till försök till bl.a. smuggling eller tullbrott döms till ansvar enligt 23 kap. BrB. Detsamma gäller den som gör sig skyldig till försök, förberedelse eller stämpling till bl.a. grov smuggling, grovt tullbrott eller grov olovlig befattning med smuggelgods. 3.3Översikt över straffbestämmelser som rör omsättningen av tobaksvaror I tabellen nedan finns en sammanställning av de straffbestämmelser som beskrivits i avsnitt 3.1 och 3.2 och som rör omsättningen av tobaksvaror. Beskrivningen av den straffbelagda gärningen är i flera fall förenklad jämfört med ordalydelsen i aktuellt lagrum. Att uppsåtligen i när- 27 § första stycket och 11 § tobaks- vara till konsument, om deklaration eller om text 27 § första stycket och 12 § första lämna ut tobaksvaror i den som inte har fyllt Att uppsåtligen eller av 27 § första stycket och 12 § andra tobaksvara om det finns anta att den är avsedd någon som inte har fyllt 6 § lagen om retter till försäljning på annat sätt än i original- Att uppsåtligen i strid 5 kap. 1 § LPK pliktiga varor och däri- fara för att myndig- 5 kap. 1 a § LPK else i högst . dölja, bearbeta, för- varor som varit före- men haft skälig an- mål för brott som av- ledning att anta att ses i 2–4 §§ skatte- mål för brott är på- SOU 2009:23 Gällande rätt 3–5 § lagen om minderåriga att föra in else i högst två år Grovt brott: fäng- samma gäller om den till fara för att inför- seln fullföljs i strid med Gärning som ovan som 7 § lagen om straff begåtts av grov oakt- i högst två år 8–10 § lagen om låta att anmäla tobaks- böter eller fängelse i och därigenom ge upp- hov till fara för tull-, Gärning som ovan som 11 § lagen om begåtts av grov oakt- i högst två år Gällande rätt SOU 2009:23 12–13 § lagen om emballera, transportera, förvara, dölja, bearbeta, else i högst . förvärva, överlåta eller upplåta panträtt i en vara som varit föremål men haft skälig an- för smuggling eller tull- ledning att anta att mål för brott är på- 3.4Alkohollagens bestämmelser om detaljhandel med folköl 3.4.1Villkor för att bedriva detaljhandel med folköl I alkohollagen (1994:1738) delas alkoholdrycker in i spritdrycker, vin, starköl och öl.2 Detaljhandel med spritdrycker, vin och starköl får i endast bedrivas av . Detaljhandel med öl, i dagligt tal kallat folköl, omfattas inte av Systembolagets ensamrätt utan får bedrivas även av andra. Sådan handel får emeller- tid endast bedrivas om vissa förutsättningar är uppfyllda. Detaljhandel med öl får endast ske i vissa lokaler. Enligt 5 kap. 6 § första stycket alkohollagen får sålunda detaljhandel med öl endast bedrivas i sådana lokaler eller andra utrymmen i byggnader eller transportmedel 1.som är avsedda för stadigvarande verksamhet med livsmedel, 2.som ingår i anläggningar som är godkända enligt föreskrifter meddelade med stöd av 8 § 1 livsmedelslagen (2006:804) eller 2 Med spritdryck förstås en alkoholdryck som innehåller sprit (1 kap. 4 §). Med vin förstås en alkoholdryck som är framställd genom jäsning av druvor eller druvmust eller av bär, frukt eller andra växtdelar samt andra alkoholdrycker som innehåller högst 22 volymprocent alkohol och som inte är spritdryck, starköl eller öl (1 kap. 5 §). Med starköl förstås jäst, odestillerad dryck som är framställd med torkat eller rostat malt som huvudsakligt extraktgivande ämne och som innehåller mer än 3,5 volymprocent alkohol (1 kap. 6 § första stycket). Med öl förstås jäst, odestillerad dryck som är framställd med torkat eller rostat malt som huvudsakligt extraktgivande ämne och vars alkoholhalt överstiger 2,25 men inte 3,5 volymprocent (1 kap. 6 § andra stycket). registrerade enligt och rådets förordning (EG) nr 852/2004 av om livsmedelshygien, och 3. där det bedrivs försäljning av matvaror. Denna begränsning gäller dock inte för Systembolaget eller för tillverkare av öl. Ett annat krav på detaljhandel med öl är enligt 3 kap. 6 § alko- hollagen att det ska finnas lättdrycker (dryck som antingen är fri från alkohol eller innehåller högst 2,25 volymprocent alkohol) att tillgå i tillfredsställande urval och omfattning. Enligt 5 kap. 6 § tredje stycket ska den som bedriver detalj- handel med öl anmäla verksamheten hos den kommun där försälj- ningen sker. Anmälan ska göras senast när verksamheten påbörjas. Enligt bestämmelsens fjärde stycke ska den som bedriver detalj- handel med öl utöva särskild kontroll (egenkontroll) över försälj- ningen. För egenkontrollen ska det finnas ett för verksamheten lämpligt program. Bestämmelsen motsvarar regleringen om anmälan och egentillsyn i 12 c § tobakslagen och anmälan och egenkontroll i 5 § lagen (2007:1455) om detaljhandel med nikotinläkemedel. Den språkliga skillnaden mellan begreppen egenkontroll (som används i alkohollagen och lagen om detaljhandel med nikotinläkemedel) och egentillsyn (som används i tobakslagen) har ingen saklig betydelse. I nyare lagstiftning används begreppet egenkontroll i stället för egen- tillsyn. I 3 kap. 8 § anges att vid detaljhandel med öl får varor inte säljas eller annars lämnas ut till den som inte har fyllt . Den som lämnar ut alkoholdrycker ska förvissa sig om att mottagaren har uppnått denna ålder. I bestämmelsen anges vidare att alkohol- drycker inte får lämnas ut till den som är märkbart påverkad av alkohol eller annat berusningsmedel och att alkoholdrycker inte får lämnas ut om det finns särskild anledning anta att varan är avsedd att olovligen tillhandahållas någon. Enligt 3 kap. 9 § är det förbjudet att som ombud eller på därmed jämförligt sätt anskaffa alkoholdrycker till den som enligt 8 § inte har rätt att få sådan vara utlämnad till sig. Det är också förbjudet att i större omfattning tillhandagå annan med att anskaffa alkohol- drycker. I bestämmelsen förbjuds alltså langning av alkoholdrycker i vissa angivna situationer. Öl får inte heller överlämnas som gåva eller lån till den som inte har fyllt . Sistnämnda förbud gäller dock inte när någon bjuder på en alkoholdryck för förtäring på stället såvida det inte med hänsyn till den bjudnes ålder och omstän- digheterna i övrigt är uppenbart oförsvarligt. 3.4.3Tillsyn och administrativa sanktioner Enligt 8 kap. 1 § har FHI, med vissa undantag, central tillsyn över efterlevnaden av alkohollagen och kan meddela allmänna råd till vägledning för tillämpning av lagen. utövar tillsyn inom länet och ska biträda kommunerna med råd i deras verk- samhet. Den omedelbara tillsynen över detaljhandeln med öl utövas av kommunen och polismyndigheten. Kommunen får med stöd av 7 kap. 13 § tredje stycket ta ut avgift för tillsynen. Enligt 7 kap. 16 § får kommunen träffa avtal med en annan kommun om att uppgifter som kommunen har enligt alkohollagen ska ombesörjas helt eller delvis av den andra kommunen. Kommunen får dock inte överlåta befogenhet att avgöra vissa typer av ärenden, bl.a. meddela varning eller försäljningsförbud. Föranleder detaljhandel med öl olägenheter i fråga om ordning och nykterhet eller följs inte bestämmelserna i alkohollagen, får kommunen med stöd av 7 kap. 21 § första stycket förbjuda den som bedriver försäljningen att fortsätta verksamheten. Om förbud anses vara en alltför ingripande åtgärd får kommunen i stället med- dela varning. Enligt bestämmelsens andra stycke kan ett förbud inskränkas till att gälla för vissa närmare angivna tider eller under vissa närmare angivna omständigheter. Förbud meddelas för av eller, vid upprepad eller allvarlig försummelse, räknat från det att den som bedriver försäljningen fått del av beslutet. Enligt 9 kap. 1 § gäller beslut enligt alkohollagen, till skillnad från beslut enligt tobakslagen, om inte något annat anges i beslutet. Alkohollagen innehåller flera bestämmelser i vilka stadgas straff- ansvar för olika förfaranden som står i strid med alkohollagen (10 kap. 1–10 §§). I det följande redovisas endast de straffbestäm- melser som berör detaljhandel med öl. Enligt 10 kap. 2 § döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet säljer alkoholdrycker utan rätt enligt alkohollagen för olovlig för- säljning av alkoholdrycker till böter eller fängelse i högst . Om brottet har begåtts uppsåtligen och är grovt, döms enligt 10 kap. 3 § till fängelse i lägst och högst . Vid be- dömande av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gär- ningen utgjort ett led i en verksamhet som bedrivits yrkesmässigt eller i större omfattning eller har varit inriktad mot ungdomar. I 10 kap. 5 § anges att den som innehar alkoholdrycker i syfte att sälja dem döms för olovligt innehav av alkoholdrycker till böter eller fängelse i högst . Enligt 10 kap. 6 § döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet anskaffar, överlämnar eller bjuder på alkoholdrycker i strid med 3 kap. 9 § (den s.k. langningsbestämmelsen) för olovligt anskaffande av alkoholdrycker till böter eller fängelse i högst eller, om brottet är grovt, till fängelse i högst . I 10 kap. 7 § stadgas ansvar för olovlig dryckeshantering för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet säljer eller lämnar ut alkohol- drycker i strid med 3 kap. 8 § till någon som inte har uppnått före- skriven ålder eller som är märkbart berusad av alkohol eller annat berusningsmedel. För olovlig dryckeshantering döms också den som säljer öl i strid med förbud som meddelats enligt 7 kap. 21 §. Straffskalan är i båda fallen böter eller fängelse . Är någon av nämnda gärningar att anse som ringa ska enligt 10 kap. 8 § inte dömas till straff. Enligt 10 kap. 9 § ska för försök eller förberedelse till olovlig försäljning av alkoholdrycker och olovligt anskaffande av alkohol- drycker dömas till ansvar enligt 23 kap. BrB. Det är emellertid inte straffbart att ta emot lagligen framställda alkoholdrycker för person- ligt bruk. Bestämmelser om förverkande finns i 11 kap. alkohollagen. Enligt 11 kap. 1 § ska sprit, alkoholdrycker och mäsk som har varit före- mål för brott enligt alkohollagen eller deras värde samt utbyte av sådant brott förklaras förverkade. Detsamma gäller vad någon har tagit emot som ersättning för kostnader i samband med ett sådant brott, eller värdet av det mottagna, om mottagandet utgör brott enligt denna lag. Förverkande av alkoholdrycker kan ske även hos den som är fri från ansvar för brottet enligt 10 kap. 9 § andra stycket. Enligt 11 kap. 3 § ska förverkande inte ske om det är uppenbart oskäligt. 3.5Lagen om detaljhandel med nikotinläkemedel 3.5.1Villkor för att bedriva detaljhandel med nikotinläkemedel trädde lagen (2007:1455) om detaljhandel med nikotinläkemedel i kraft. Lagen innebär att inte längre har ensamrätt att bedriva detaljhandel med nikotinläkemedel till konsument. Med nikotinläkemedel avses enligt 1 § i lagen godkända receptfria läkemedel som inte har förskrivits och vars enda aktiva substans är nikotin. I samma bestämmelse definieras detaljhandel som försäljning och annat utlämnande i näringsverk- samhet till den som är konsument. Enligt 3 § får en näringsidkare inte bedriva detaljhandel med nikotinläkemedel utan att först ha anmält handeln till den kommun där handeln ska bedrivas. Bestämmelsen motsvarar 12 c § första stycket tobakslagen och 5 kap. 6 § tredje stycket alkohollagen. En an- mälan behöver inte göras av . I förarbetena till bestämmelsen behandlades frågan om det skulle finnas en skyldighet att anmäla försäljningen eller om försäljningen i stället skulle vara tillståndspliktig. Utredningen om detaljhandel med nikotinläkemedel förslog att det med hänsyn till kraven på en hög patientsäkerhet, en säker användning av läkemedel och en effektiv tillsyn skulle införas ett tillståndsförfarande (SOU 2006:15, s. 51 ff.) I propositionen föreslog regeringen i stället en anmäl- ningsplikt (prop. 2007/08:17 s. 23 ff.). Regeringen fann att ett till- ståndssystem skulle innebära en administrativ börda som inte står i rimlig proportion till de risker som finns med försäljning av receptfria nikotinläkemedel. Enligt regeringen skulle ett anmälnings- förfarande kombinerat med en kontinuerlig tillsyn och egenkontroll tillgodose de säkerhetskrav som är rimliga att ställa. I 5 § anges att den som bedriver detaljhandel med nikotinläke- medel ska utöva särskild kontroll (egenkontroll) över försäljningen och hanteringen av läkemedlen och se till att det finns ett för verk- samheten lämpligt egenkontrollprogram. Bestämmelsen har sin före- bild i reglerna om egentillsyn i 12 c § andra stycket tobakslagen och 5 kap. 6 § fjärde stycket alkohollagen. Enligt 4 § får nikotinläkemedel inte säljas eller på annat sätt lämnas ut till den som inte har fyllt . Om det finns särskild anledning att anta att läkemedlet är avsett att lämnas över till någon som inte har fyllt får det inte lämnas ut. Där detaljhandel med nikotin- läkemedel bedrivs ska det finnas en tydlig och klart synbar skylt med information om dessa förbud. Den som lämnar ut nikotin- läkemedel ska förvissa sig om att mottagaren har uppnått nämnda ålder. Bestämmelsen motsvarar 12 § tobakslagen och har stora lik- heter med 3 kap. 8 § alkohollagen. 3.5.3Tillsyn och administrativa sanktioner I 8 § anges att har tillsyn över efterlevnaden av lagen och föreskrifter som meddelats i anslutning till lagen. Verket får meddela de förelägganden och förbud som behövs för att lagen eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen ska efter- levas. Beslut om föreläggande eller förbud får förenas med vite. Lagen innehåller, till skillnad mot tobakslagen, inte något förbud mot att förvandla vite till fängelse. En annan skillnad jämfört med tobakslagen är att beslut gäller , om inte annat förordnas (se 13 § tredje stycket). Enligt 9 § ska kommunen bl.a. kontrollera efterlevnaden av bestämmelserna om anmälan (3 §), åldersgräns (4 §), egenkontroll (5 §) samt de föreskrifter som meddelats om anmälan och egen- kontroll. I föreskrifter om detaljhandel med nikotinläkemedel (LVFS 2008:2) finns bestämmelser om egenkon- troll som bl.a. tar sikte på nikotinläkemedels förvaring, hantering och exponering samt system för reklamationer, indragningar och dokumentation. Efterlevnaden av dessa krav ingår alltså i kommunens kontrollansvar. Av 9 § följer vidare att kommunen ska rapportera brister i efterlevnaden till . omfattas inte av kommunens kontroll. Enligt 10 § får kommunen för sin kontroll ta ut avgift av den som bedriver detaljhandel med nikotin- läkemedel. Enligt 11 § första stycket döms den som med uppsåt eller av oaktsamhet bedriver detaljhandel med nikotinläkemedel utan att ha anmält handeln till kommunen till böter eller fängelse . Detsamma gäller den som med uppsåt eller av oakt- samhet säljer eller på annat sätt lämnar ut nikotinläkemedel till den som inte har fyllt . I ringa fall ska inte dömas till ansvar. Till skillnad från tobakslagen och alkohollagen är det inte straffbart att sälja varor som är avsedda att lämnas över (langas) till någon som inte har fyllt . Stadgandet om straffansvar för underlåtenhet att anmäla handeln saknar motsvarighet i alkohollagen och tobakslagen. I förarbetena till stadgandet (prop. 2007/08:17 s. 45) anges att det är av stor vikt att kommunerna och kan fullgöra sina uppgifter på ett effektivt sätt. En sanktion kopplat till kravet på anmälan borde enligt regeringen öka sannolikheten för att näringsidkarna följer kravet på anmälan. Om anmälan av verksamheten inte görs försvåras kommunernas kontroll och tillsyn efter- som det då är omöjligt att veta var de nya försäljningsställena finns och om de uppfyller kraven på t.ex. förbud mot försäljning till underårig eller kraven på egenkontroll. Det framhålls att Läke- medelsverket har möjlighet att meddela förelägganden och förbud samt förena dessa med viten, men att erfarenheter från tobaks- området har visat att försäljning av tobak utan anmälan ändå före- kommer. För att undvika dubbelbestraffning stadgas i 11 § andra stycket att den som har överträtt ett vitesföreläggande eller ett vitesförbud inte ska dömas till ansvar enligt lagen om detaljhandel med nikotin- läkemedel för gärning som omfattas av föreläggandet eller förbudet. Enligt 12 § ska nikotinläkemedel som varit föremål för brott en- ligt lagen om detaljhandel med nikotinläkemedel eller dess värde samt utbyte av brott förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. Lagen (1985:206) om viten, härefter benämnd viteslagen, innehåller de grundläggande bestämmelserna om viten som enligt lag eller annan författning får föreläggas av myndigheter, s.k. offentligrätts- liga viten. I viteslagen behandlas inte civilrättsliga viten (avtals- viten). Det offentligrättsliga vitet finns i två former, individuellt och generellt vite. Individuellt vite är ett penningbelopp som en dom- stol eller annan myndighet i förväg bestämmer som påföljd för eventuell olydnad mot beslutet. Karakteristiskt för det individuella vitet är dess anknytning till ett visst föreläggande eller förbud. Genom denna förbindelse kommer vitet att riktas mot den i be- slutet namngivna adressaten, och vitesföreskriftens innehåll att av- passas till denna persons förhållanden och andra särskilda omstän- digheter vid beslutets meddelande. Generellt vite riktar sig till envar och fungerar ungefär som ett straff.3 är bestäm- melser om generellt vite sällsynta. Tobakslagen innehåller inte några sådana bestämmelser. Enligt 1 § andra stycket viteslagen ska lagen inte tillämpas i den mån annat följer av vad som är särskilt föreskrivet. Detta innebär att bestämmelser i specialförfattningar generellt ska tillämpas fram- för viteslagens. Tobakslagen innehåller inte några bestämmelser som avviker från viteslagens. Däremot finns i 20 § tredje stycket tobakslagen ett uttryckligt förbud mot att förvandla vite till fäng- else. Denna bestämmelse avviker från de generella bestämmelserna om förvandling av viten i 25 kap. 7–9 §§ BrB och bötesverkställig- hetslagen (1979:189). Viteslagen innehåller inga regler om vilka myndigheter som får sätta ut vite i sina beslut. Detta regleras i stället i olika special- författningar, bl.a. i tobakslagen. Enligt 20 § tredje stycket tobaks- lagen får tillsynsmyndigheten i beslut om föreläggande eller förbud sätta ut vite. De myndigheter som i beslut om föreläggande eller förbud får sätta ut vite enligt tobakslagen är , den eller de nämnder kommunfullmäktige bestämmer, länsstyrelserna och FHI (se 20 första stycket och 20 § andra stycket tobakslagen jämfört med 19 a § samma lag). 3 Lavin, s. 16 f. Enligt 2 § första stycket viteslagen ska ett vitesföreläggande vara riktat till en eller flera namngivna fysiska eller juridiska personer (adressater). En myndighet kan i allmänhet fritt bestämma om ett föreläggande ska riktas mot en juridisk person eller mot en eller flera företrädare för denna. Det finns inte heller något hinder mot att både den juridiska personen och företrädare för denna sätts ut som adressater i samma föreläggande.4 Valet av adressat får avgöras med ledning av omständigheterna i det enskilda fallet. En fördel med att ange den juridiska personen som adressat är att vites- föreläggandet inte förfaller på grund av personbyte bland ställ- företrädarna. En nackdel är att det kan vara svårt att hos en juridisk person fastställa den tredska eller det motstånd som vitet ska övervinna. En annan nackdel är att vite som ådömts en juridisk person inte kan förvandlas till fängelse, vilket medför att före- läggandet kan vara mindre effektivt. I 2 § första stycket anges vidare att, om föreläggandet innebär en skyldighet för adressaten att vidta en viss åtgärd, det alltid ska framgå av föreläggandet eller inom vilken tids- frist åtgärden ska vidtas. I allmänhet kan den föreläggande myndig- heten bestämma tidpunkten eller tidsfristen tämligen fritt. Ett krav är dock att adressaten ska ges skälig tid för att efterkomma före- läggandet. Någon motsvarande bestämmelse finns inte beträffande vitesförbud. Enligt 3 § viteslagen ska, när vite föreläggs, vitet fastställas till ett belopp som med hänsyn till vad som är känt om adressatens ekonomiska förhållanden och till omständigheterna i övrigt kan antas förmå adressaten att följa föreläggandet. Av bestämmelsen följer att vitesbeloppet ska bestämmas till sådan storlek att det kan antas bryta den enskildes motstånd. Vid denna bedömning kan myndigheten söka ledning i hur den enskilda betett sig vid de kontakter myndigheten tidigare haft med honom i ärendet.5 Hän- syn ska också tas till adressatens ekonomiska förhållanden. Här- med avses ekonomiska förhållanden som är lätta att konstatera och som myndigheten därför inte behöver alltför mycket tid att utreda. Vidare ska hänsyn tas till omständigheterna i övrigt. Till dessa omständigheter räknas bl.a. värdet av det föremål som avses med föreläggandet, kostnaderna för föreläggandets fullgörande och om- fattningen av de påfordrade åtgärderna. Vitesbeloppets storlek bör vidare bestämmas med hänsyn till angelägenheten av att före- läggandets föreskrifter följs. Ett högre belopp kan vara motiverat om föreläggandet avser att tillgodose ett betydelsefullt samhälls- intresse.6 Myndigheterna kan inom ramen för 3 § bestämma beloppet hur högt eller lågt som helst. Vissa specialförfattningar innehåller emellertid bestämmelser om en särskild latitud med en lägre och högre beloppsgräns eller ett högsta belopp som inte får överskridas. Tobakslagen innehåller inte några sådana bestämmelser. Av 3 § följer vidare att vitet ska bestämmas till ett bestämt be- lopp, om det inte är fråga om ett löpande vite enligt 4 §. Ett löp- ande vite får föreläggas om det är lämpligt med hänsyn till omstän- digheterna. Vitet bestäms då till ett visst belopp för varje tidsperiod av viss längd under vilken föreläggandet inte har följts eller, om föreläggandet avser en återkommande förpliktelse, för varje gång adressaten underlåter att fullgöra denna. Om vitesföreläggandet avser ett förbud eller någon liknande föreskrift eller det annars är lämpligt, kan i stället bestämmas att vitet ska betalas för varje gång föreskriften överträds. Enligt 2 § andra stycket får vite inte föreläggas om adressaten kan antas sakna faktisk eller rättslig möjlighet att följa före- läggandet. Ett exempel på den förra situationen är om adressaten är fysiskt förhindrad att följa föreläggandets föreskrifter, t.ex. till följd av sjukhus- eller anstaltsvistelse. Den senare situationen avser fall då det finns författningsbestämmelser eller myndighetsbeslut som frånkänner adressaten rätt att råda över egendomen i det av- seende föreläggandet innehåller föreskrifter (prop. 1984/85:96 s. 48). I 2 § tredje stycket anges att när vite har förelagts, får nytt vite mot adressaten i samma sak inte föreläggas förrän det tidigare föreläggandet har vunnit laga kraft. Regeln innebär att myndig- heten är förhindrad att meddela ett nytt föreläggande i samma sak om det första föreläggandet överklagats och överklagandet ännu inte blivit slutgiltigt prövat. Enligt 2 § fjärde stycket ska ett vitesföreläggande delges adressaten. Detta innebär att föreläggandet ska delges på något av de sätt som anges i delgivningslagen (1970:428). 6 A.a. s. 93. I 6 § viteslagen regleras vilken myndighet som ska föra talan om vitets utdömande och vilken myndighet som ska döma ut vitet.