sou · GWB358d4 · 2009-01-01 00:00:00 — I 6 § andra stycket branschkontrollagen föreskrivs att uppgifterna i en personalliggare ska bevaras efter utgången av det kalenderår under vilket det för näringsverksamheten gällande beskattningsåret gått ut. Detta ska i fortsättningen regleras i förordning. Anledningen till det redovisas i kommentaren till 3 §. Bestämmelsen i 6 § andra stycket branschkontrollagen förs alltså inte heller över hit, vilket innebär att innehållet i 6 § i fortsättningen kommer att ges i förordning. En viktig del av anteckningsskyldigheten är att se till att personalliggaren finns tillgänglig i verksamhetslokalen. Det är en skyldighet som gäller generellt och direkt enligt lagen. ska alltså kunna granska personalliggaren vid en kontroll utan att behöva begära att den lämnas ut. Av bestämmelsen i 6 § första stycket branschkontrollagen framgår inte tydligt om en näringsidkare som är skyldig att föra personalliggare själv ska vara antecknad när han eller hon är verksam. Regeringsrätten har funnit att bestämmelsen ska tolkas så att en sådan skyldighet inte föreligger (RÅ 2008 ref. 53). Om näringsidkaren själv, dennes make och barn inte omfattas av dokumentationsskyldigheten får skyldigheten mindre värde för kontrollarbetet. Det blir svårt att utifrån uppgifterna i personalliggaren bedöma rimligheten av den i kontrolluppgifter och skattedeklarationer redovisade årsarbetskraften. Personal- liggaren ska därför enligt utredningens mening innehålla uppgifter även om dessa personer när det finns en skyldighet att föra personalligare. Motsvarande gäller företagsledare i fåmansföretag eller fåmanshandelsbolag samt dennes make och barn . Detta klargörs i det nya tredje stycket. Bestämmelsen ersätter 14 kap. 1 a § SBL som infördes (prop. 1998/99:69) och därefter ändrats (prop. 2003/04:156, s. 96 och 97 samt prop. 2008/09:70, s. 208). Den nuvarande bestämmelsen i skattebetalningslagen genomför artikel 26 b.E i rådets direktiv /80/EG av om komplettering av det gemensamma systemet för mervärdes- skatt. Genom direktivet undantogs handel med investeringsguld från mervärdesskatt. Det faktum att guld därigenom kunde användas både för skattefritt investeringsändamål och för skattepliktigt industriändamål skapade risk för nya typer av skatteundandraganden. I syfte att motverka detta finns i nämnda artikel bestämmelser om särskilda förpliktelser för dem som handlar med investeringsguld. Enligt bestämmelserna ska medlemsländerna säkerställa att de som handlar med investeringsguld bokför alla betydande transaktioner med investeringsguld och bevarar handlingarna så att kunden kan identifieras. Det är dessa bestämmelser som genomförts genom nu aktuell paragraf (prop. 1998/99:69). Bestämmelserna om identitetskontroll vid handel med investeringsguld innebär att säljaren är skyldig att 1.kontrollera identiteten hos köparen, 2.föra anteckningar om identitetskontrollen, och 3.bevara handlingar eller uppgifter som använts vid kontrollen efter utgången av det kalenderår kontrollen gjordes. Bestämmelsen har vissa beröringspunkter med 2 § torg- kontrollagen där det sägs att den som upplåter plats för torg- och marknadshandel ska föra anteckningar om namn, personnummer m.m. för den som platsen upplåts till och för dennes företrädare och bevara uppgifterna då upplåtelsen skedde. Den bestämmelsen ersätts nu av 12 §. Beröringspunkter finns även med bestämmelserna om personalliggare i 13 §. Här benämner vi dessa skyldigheter som dokumentationsskyldigheter. Frågan är om den här bestämmelsen bör utformas på samma sätt, dvs. som en renodlad dokumentationsskyldighet. I förarbetena till torgkontrollagen uttalades att eftersom plats- upplåtaren inte ges någon befogenhet att kontrollera lämnade uppgifter mot exempelvis någon form av identitetshandling får platsupplåtaren ta uppgiftslämnarens uppgifter för goda (prop. 1997/98:100, s. 214). Skyldigheten att föra anteckningar om identitet är alltså begränsad till att anteckna de identifikations- uppgifter som den som hyr platsen lämnar. När det gäller investeringsguld bör det nämnas att skattefriheten inte är betingad av att näringsidkaren genomför en identitetskontroll av köparen. Kravet på kontroll är med andra ord ingen förutsättning för att aktuella skatteregler ska tillämpas (prop. 1998/99:69, s. 24). I likhet med platsupplåtare har näringsidkare som omsätter investeringsguld inga befogenheter att kontrollera att de identitetsuppgifter som köparen lämnar är korrekta. Det aktuella EG-direktivet synes dessutom avse en skyldighet att dokumentera transaktioner och bevara informationen under (prop. 1998/99:69, s. 23 och 24). Nämnas bör också att i förarbetena i anslutning till bestämmelsen om kontrollavgift sägs att säljaren ska kontrollera identiteten hos köparen genom att föra anteckningar om namn, adress m.m. (prop. 1998/99:69). Det synes alltså inte vara någon skillnad mellan att kontrollera identiteten och föra anteckningar om kontrollen (investeringsguld) och att anteckna identifikationsuppgifter (torgkontroll). I praktiken kan bestämmelsen om identitetskontroll i vart fall inte innebära något annat än en skyldighet att dokumentera nödvändiga identifikationsuppgifter. Vid bedömningen av om termen identitetskontroll ska ut- mönstras och ersättas med ordalydelsen dokumentera nödvändiga identifikationsuppgifter för köparen bör även vägas in att termen identitetskontroll används i lagen (2009:62) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering terrorism och att bestämmelsen om identitetskontroll på mervärdesskatteområdet fylls ut genom hänvisningar till vissa bestämmelser i nämnda lag. Det finns givetvis fördelar med att i de olika regelverken använda samma termer och begrepp. En sådan enhetlighet kan bl.a. underlätta för näringsidkare som ska tillämpa båda regelverken. Å andra sidan förlorar bestämmelserna på skatteområdet i klarhet om skyldigheter av i stort sett samma innebörd anges med olika termer och begrepp. Med hänsyn härtill och till att en enhetlig terminologi på skatteförfarandeområdet bör eftersträvas utformas bestämmelsen om underlag för skattekontroll av transaktioner med investeringsguld som en dokumentationsskyldighet, dvs. en skyldighet att dokumentera de uppgifter som behövs för att identifiera köparen. Enligt 14 kap. 1 a § fjärde stycket SBL ska handlingar eller uppgifter som använts vid identitetskontroll bevaras efter utgången av det kalenderår kontrollen gjordes. Denna bestämmelse förs inte över hit utan underlaget ska bevaras ska i fortsättningen regleras i förordning. Anledningen till det redovisas i kommentaren till 3 §. I tredje stycket sägs att vissa bestämmelser i lagen om åtgärder mot penningtvätt även ska gälla vid transaktioner som avses i första stycket. Denna hänvisning förs utan ändring över hit från 14 kap. 1 a § SBL andra stycket, som fick sin nuvarande lydelse 2009 i samband med att lagen om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism beslutades (prop. 2008/09:70, s. 208). Enligt 14 kap. 3 § andra stycket SBL får förelägga den som ska utföra identitetskontroll att lämna uppgift (prop. 1998/99:69). Syftet med att säljare av investeringsguld ska anteckna de uppgifter som behövs för att identifiera köparen är att vid behov ska kunna följa alla led i en kedja av guldtransaktioner (prop. 1998/99:69, s. 39). Bestämmelser om tredjemanskontroll genom föreläggande fanns redan på mervärdes- skatteområdet då denna möjlighet infördes på taxeringsområdet 1994. I samband därmed anpassades dock reglerna om tredjemansföreläggande för kontroll av mervärdesskatt till den nya bestämmelsen om tredjemansföreläggande på taxeringsområdet. I förarbetena till ändringarna i den då gällande mervärdesskattelagen uttalades att bestämmelsen gör det möjligt för att i vissa fall följa mervärdesskattepliktiga varor i en transaktionskedja för att kontrollera att mervärdesskatt redovisats och betalats på rätt sätt (prop. 1993/94:151, s. 114 och 178). Dokumentationsskyldigheten för säljare av investeringsguld gör att det hos sådana säljare kommer att finnas uppgifter om till vilka investeringsguld sålts. Om vill kontrollera köpare och deras eventuella vidareförsäljningar kan genom ett vanligt tredjemansföreläggande förelägga säljaren att lämna uppgift om till vilka investeringsguld sålts (37 kap. 9 §). Det behövs därför ingen särskild befogenhet att förelägga säljare av investeringsguld utan det är tillräckligt med den allmänna befogenheten att meddela tredjemansföreläggande. Bestämmelsen i 14 kap. 3 § andra stycket SBL förs därför inte över hit utan den slopas. 15 och 16 §§ Paragrafernas innehåll är hämtat från 19 kap. 2 a och 2 b §§ LSK. De infördes och har härefter inte ändrats (prop. 2005/06:169, s. 99–111, 134 och 135). Bestämmelserna anknyter till den så kallade armlängdsprincipen. Det är en grundläggande princip i internationell skatterätt vid pris- sättning av transaktioner mellan företag i intressegemenskap. Marknadsmässiga villkor ska styra prissättningen. Därigenom hindras att vinster flyttas mellan olika länder genom felaktig prissättning. I svensk lagstiftning kommer armlängdsprincipen till uttryck i 14 kap. 19 § IL. I 19 kap. 2 b § första stycket LSK finns en uppräkning av vilka uppgifter som dokumentationsskyldigheten avseende internpris- sättning omfattar. Dokumentationen ska innehålla 1) en beskrivning av företaget, organisationen och verksamheten, 2) uppgift om arten och omfattningen av transaktionerna, 3) en funktionsanalys, 4) en beskrivning av vald prissättningsmetod och 5) en jämförbarhetsanalys. Enligt förarbetena anger paragrafen de yttre ramarna för vad dokumentationen ska innehålla. Syftet med bestämmelserna är att det ska finnas underlag för en bedömning av om priser och övriga villkor motsvarar vad som skulle ha avtalats mellan oberoende näringsidkare. Dokumenta- tionsskyldigheten avser alltså de uppgifter som behövs för en bedömning av om det finns grund för att korrigera resultatet av näringsverksamheten enligt 14 kap. 19 § IL. Det anges nu i lagen. Mer detaljerade bestämmelser om vilka uppgifter dokumentations- skyldigheten omfattar har karaktären av verkställighetsföreskrifter och bör därför ges i förordning. Uppräkningen i 19 kap. 2 b § första stycket LSK får alltså ingen motsvarighet i lagen. Bestämmelsen ersätter 11 § branschkontrollagen (prop. 2005/06:169, s. 127) och delar av 19 § kassaregisterlagen (prop. 2006/07:105, s. 94). Enligt 11 § branschkontrollagen får förelägga en näringsidkare att fullgöra skyldigheten att föra personalliggare och att avhjälpa brister i personalliggaren som konstaterats vid ett kontrollbesök. Av 19 § kassaregisterlagen framgår att får förelägga en näringsidkare att fullgöra sina skyldigheter enligt 18 § och avhjälpa de brister som har konstaterats vid tillsyn. Skyldigheterna enligt 18 § kassaregisterlagen är att lämna de upplysningar och tillhandahålla de handlingar som behövs för tillsyn. Föreläggandebestämmelsen är i denna del direkt kopplad till tillsynen och har därför inte placerats i anslutning till bestämmelserna om anteckningsskyldigheten utan i 44 kap. 2 §. Här diskuterar vi alltså den del av 19 § kassaregister- lagen som avser föreläggande att avhjälpa de brister som har konstaterats vid tillsyn. När det sedan gäller den lagtekniska utformningen av 11 § branschkontrollagen och 19 § kassaregisterlagen är det värt att notera att föreläggandena får avse att fullgöra skyldigheten att föra personalliggare och att avhjälpa brister som konstaterats vid ett kontrollbesök respektive vid ett tillsynsbesök. Brister är givetvis detsamma som ej fullgjorda skyldigheter, dvs. att avhjälpa en brist är i princip detsamma som att fullgöra en skyldighet som inte är fullgjord. Det är alltså knappast någon skillnad på att förelägga näringsidkaren att avhjälpa bristen och på att förelägga närings- idkaren att fullgöra skyldigheten. Andra bestämmelser om förelägganden i den här lagen som tar sikte på att en person ska fullgöra en skyldighet är formulerade på så sätt att personen får föreläggas att fullgöra sina skyldigheter. Med hänsyn till det nu sagda ersätts ordalydelserna avhjälpa de brister som konstaterats vid ett kontrollbesök och avhjälpa de brister som konstaterats vid tillsynen av kassaregister med fullgöra sina skyldigheter. Det innebär inte att utrymmet för förelägganden ändras. Förelägganden med stöd av paragrafen kommer att aktualiseras när vid en kontroll konstaterar brister. I sådana fall ska en kontrollavgift tas ut. Kontrollavgiften tas av effektivitetsskäl ut med ett i lag fastställt belopp oberoende av näringsidkarens förhållanden. Om bedömer att kontrollavgiften i något fall inte är en tillräcklig sanktion kan verket förelägga näringsidkaren att vidta rättelse, t.ex. att skaffa ett certifierat kassaregister. Föreläggandet kan förenas med vite enligt 44 kap. 3 §. Vitesbeloppet kan bestämmas så att det blir tillräckligt effektivt för att förmå näringsidkaren att följa föreläggandet. Om föreläggandet inte följs kan vitet dömas ut. Av 50 kap. 6 § framgår att kontrollavgift inte får tas ut för en överträdelse som omfattas av ett vitesföreläggande. Syftet med föreläggandet ska vara att förmå näringsidkaren att i fortsättningen fullgöra sina skyldigheter. Den som t.ex. inte har en personalliggare ska förmås att skaffa en sådan. Om bristen är att alla som är verksamma inte finns upptagna i personalliggaren eller att personalliggaren inte finns tillgänglig i verksamhetslokalen ska syftet vara att förmå näringsidkaren att i fortsättningen föra personalliggaren på rätt sätt och följa kravet på att ha liggaren tillgänglig. Förelägganden enligt paragrafen ska däremot inte avse att i efterhand föra personalliggare eller registrera försäljning i kassaregister. Vid sidan av förevarande föreläggandebefogenhet kan det givetvis bli aktuellt att förelägga näringsidkaren med stöd av 37 kap. 6 § att lämna uppgifter som behövs vid kontroll av egen uppgiftsskyldighet, t.ex. deklarationsskyldighet. Föreläggande att lämna uppgift för kontroll av annans uppgiftsskyldighet kan utfärdas med stöd av 37 kap. 8 §. Bestämmelser om anteckningsskyldighet som inte får någon motsvarighet Här redogörs för bestämmelser som inte får någon motsvarighet i den nya lagen och som inte behandlats tidigare i kommentaren. Enligt 9 § branschkontrollagen meddelar regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer närmare föreskrifter om personalliggarens form och hur den ska föras. Av den proposition som föregick branschkontrollagen framgår att detta enbart är en upplysning (prop. 2005/06:169, s. 127). Motsvarande gäller den upplysning om verkställighetsföreskrifter om dokumentations- skyldighet avseende internprissättning som finns i 19 kap. 2 b § andra stycket LSK (prop. 2005/06:169, s. 135). Enligt 14 kap. 1 a § tredje stycket SBL ska den som är skyldig att utföra identitetskontroll föra anteckningar om kontroll. Där föreskrivs också att regeringen eller den myndighet regeringen SOU 2009:58 Författningskommentar – skatteförfarandelagen bestämmer meddelar närmare föreskrifter om antecknings- skyldigheten. Ursprungligen föreskrevs att vid identitetskontroll ska säljaren föra anteckningar om vad transaktionen avser och om köparens namn, personnummer, adress och telefonnummer. Om köparen var en juridisk person skulle även uppgifter om firma och organisa- tionsnummer antecknas (SFS 1999:641). När bestämmelsen ersattes med dagens bemyndigande uttalades i förarbetena att bestämmelser som preciserar vilka uppgifter som ska antecknas har karaktären av verkställighetsföreskrifter (prop. 2003/04:156, s. 96). Regeringen får med stöd av 8 kap. 13 § första stycket RF besluta föreskrifter om verkställighet av lag. För det behövs inget bemyndigande och bestämmelserna i 8 § branschkontrollagen och 14 kap. 1 a § tredje stycket SBL är därför bara upplysningar om att det finns verkställighetsföreskrifter. Vi har i avsnitt 2.6 dragit slutsatsen att skatteförfarandelagen inte bör innehålla några bestämmelser som enbart informerar om verkställighets- föreskrifter. Informationsbestämmelserna i 8 § bransch- kontrollagen, 19 kap. 2 b § andra stycket LSK och 14 kap. 1 a § tredje stycket SBL förs därför inte över hit. Bestämmelser om bevarande av fakturor I 14 kap. 2 a och 2 b §§ SBL finns bestämmelser om skyldigheten att i vissa fall bevara fakturor. Bestämmelserna avser samma person som enligt bestämmelser i 11 kap. ML är skyldig att säkerställa att fakturan utfärdas. Bestämmelser om utfärdande och bevarande bör enligt vår bedömning ges i ett sammanhang. Bestämmelserna i 14 kap. 2 a och 2 b §§ SBL förs därför inte över till skatte- förfarandelagen utan flyttas till 11 kap. Avd. VII Ersättning för kostnader för biträde Ersättning för kostnader för biträde Ersättningslagen upphävs och bestämmelserna flyttas över hit Ersättningslagen upphävs och bestämmelser om ersättning ska i stället ges här i skatteförfarandelagen. I det här kapitlet ges förutsättningarna för ersättning och bestämmelserna om hur och när den enskilde ska ansöka om ersättning, dvs. de bestämmelser som finns i 3–5, 7 och 9 §§ ersättningslagen. Bestämmelserna om vem som för det allmännas talan och om överklagande i 2, 10 och 11 §§ ersättningslagen finns här i 67 kap. I 6 § ersättningslagen finns bestämmelser om verkställighet. Bestämmelser om verkställighet av beslut om ersättning finns här i 68 kap. 2 § och 71 kap. 4 §. I vilka ärenden och mål ska det gå att få ersättning för kostnader för biträde? I avsnitt 6.7.1 föreslås att ersättning för nödvändiga biträdeskostnader ska kunna beviljas i samtliga ärenden och mål enligt skatteförfarandelagen. Det innebär att rätten till ersättning utvidgas till ärenden och mål där det inte är möjligt att få ersättning. Som exempel kan nämnas ärenden och mål om kontrollavgifter, undantag från kontroll och ärenden och mål som gäller just rätten till ersättning. Denna utvidgning kommenteras vidare nedan. är avsikten att ärenden och mål som omfattas av rätten till ersättning ska göra det även i fortsättningen. Hur det uppnås när det gäller tull, skatter som inte tas ut enligt skatte- förfarandelagen m.m. redogörs för nedan. Skatt som inte omfattas av skatteförfarandelagen Av 1 § ersättningslagen framgår att lagen är generellt tillämplig i ärenden och mål om skatt, dvs. i sådana ärenden gäller lagen utan undantag. Rätten till ersättning enligt förevarande kapitel gäller i ärenden och mål enligt skatteförfarandelagen. Bestämmelserna om ersättning är därför inte direkt tillämpliga om ärendet eller målet avser en skatt som tas ut enligt en annan lag än skatteförfarande- lagen. Skatteförfarandelagen gäller inte vid uttag av skatt enligt kupongskattelagen, lagen om stämpelskatt vid inskrivningsmyndigheter, lagen om skatt på ränta på skogskontomedel m.m., lagen om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta artister m.fl., lagen om trängselskatt och vägtrafikskattelagen. Självfallet ska ersättning kunna beviljas i ärenden och mål om nyssnämnda skatter. Det uppnås genom att det i respektive lag föreskrivs att förevarande bestämmelser om ersättning gäller i ärenden och mål om aktuella skatter. Ärenden och mål om avgifter Enligt 1 § andra stycket ersättningslagen är lagen tillämplig på ärenden och mål om avgifter om avgiften i fråga omfattas av betalningssäkringslagen. Betalningssäkring får enligt 2 § första stycket 1 betalnings- säkringslagen användas i fråga om fordran på avgift om det är särskilt föreskrivit. Av punkten två i nämnda lagrum följer dock att någon sådan föreskrift inte behövs för att betalningssäkring ska få ske för fordran på skattetillägg, ränta, dröjsmålsavgift, försenings- avgift eller liknande avgift om den fordran som tillägget, räntan eller avgiften avser får betalningssäkringssäkras. Föreskrifter om att betalningssäkring får användas för avgifter som beslutar om finns i –4 § lagen om allmän löneavgift, –8 § lagen om allmän pensionsavgift, –4 kap. 2 § , och –11 § lagen om fastighetsavgift. Av 1 kap. 3 § följer att nu nämnda avgifter tillsammans med avgifter enligt begravningslagen och avgift enligt lagen om avgift till registrerat trossamfund ska tas ut enligt skatteförfarandelagen. Ärenden och mål om sådana avgifter är därför ärenden och mål enligt denna lag och omfattas därmed av rätten till ersättning. Att rätten till ersättning i fortsättningen även kommer att omfatta ärenden och mål om begravningsavgifter och tros- samfundsavgifter saknar praktisk betydelse. Det beror på att avgifterna beräknas på den förvärvsinkomst som genom beslutet om slutlig skatt ingår i underlaget för inkomstskatt. Rätten till ersättning för kostnader i ärenden och mål om avgifter ska inte enbart omfatta avgifter som tas ut enligt skatteförfarandelagen utan givetvis också avgifter där grunden för avgiftsskyldigheten finns i förevarande lag, som i fråga om skattetillägg, förseningsavgifter och kontrollavgifter. Torgkontrollagen, branschkontrollagen och kassaregisterlagen ska upphävas och i stället ska bestämmelserna i lagarna ges här. Det innebär att grunderna för de olika lagarnas kontrollavgifter i fortsättningen kommer att finnas i förevarande lag och att ärenden och mål om kontrollavgifter är ärenden och mål enligt denna lag. Förevarande lag kommer även att innehålla grunden för att ta ut den kontrollavgift som regleras i 15 kap. 9 § SBL och som tas ut av säljare av investeringsguld som inte fullgjort skyldigheten att anteckna en köpares identitet. Kontrollavgifterna omfattas inte av betalningssäkringslagen (jfr prop. 1995/96:197, s. 19 och 20 samt prop. 1997/98:100, s. 203). kan därför inte ersättning beviljas för kostnader i ärenden och mål om kontrollavgifter, men det ska alltså vara möjligt i fortsättningen. Ärenden och mål om ansvar för skatt Enligt 1 § ersättningslagen är lagen tillämplig i mål om företrädar- ansvar enligt 12 kap. 6 och 6 a §§ SBL. Kammarrätten i har i en dom från ansett att det inte finns laglig möjlighet att bevilja ersättning i ett mål om betalningsansvar för delägare i kommanditbolag enligt 12 kap. 8 a § SBL. Regerings- rätten vägrade prövningstillstånd (mål nr 1895-06). Mål om företrädaransvar enligt 12 kap. 6 och 6 a §§ SBL lades till i 1 § ersättningslagen 2004. Tillägget gjordes för att mål om företrädaransvar inte ansågs vara mål om skatt. Att endast mål om företrädaransvar räknas upp och inte sådana ärenden innebär att ersättning inte kan beviljas om ärendet avslutas med en överenskommelse om betalningsansvar (prop. 2002/03:128, s. 62). Med andra ord kan ersättning endast beviljas om ansöker om företrädaransvar och då endast för kostnader i förvaltningsdomstolarna. I avsnitt 6.7.1 föreslås att till skillnad mot ska rätten till ersättning för nödvändiga biträdeskostnader inte enbart gälla i mål om företrädaransvar utan i samtliga ärenden och mål om ansvar för skatt. Det innebär bl.a. att i det fortsättningen går att få ersättning i ärenden och mål om sådant ansvar som regleras i 12 kap. 8 a § SBL och här regleras i 59 kap. 11 §. Ärenden och mål om bevissäkring och betalningssäkring Tvångsåtgärdslagen och betalningssäkringslagen ska upphävas och i stället ska bestämmelser om bevissäkring, som är den term som används här, och betalningssäkring ges i förevarande lag. Det innebär att det inte behövs några särskilda föreskrifter för att bestämmelserna om ersättning ska vara tillämpliga i ärenden och mål om bevissäkring och betalningssäkring enligt 45 respektive 46 kap. Tvångsåtgärdslagen räknas till skillnad från betalningssäkrings- lagen inte upp i 1 § ersättningslagen. Enligt praxis omfattas dock ärenden och mål om eftersökning och omhändertagande av handlingar av rätten till ersättning (RÅ 1996 ref. 97). Eftersom mål enligt tvångsåtgärdslagen i praxis ansetts vara mål om skatt i den mening som avses i 1 § ersättningslagen får det förutsättas att ärenden enligt lagen är sådana ärenden om skatt. Det innebär i princip att ersättning kan beviljas även i ärenden om bevissäkring där granskningsledaren och inte länsrätten beslutar.