sou · GWB358d5 · 2009-01-01 00:00:00 — För den som överklagat och där domstolens avgörande fått laga kraft innebär dock första stycket, där principen om res judicata kommer till uttryck, att det inte finns någon möjlighet att få rättelse. Denna omotiverade skillnad mellan den som överklagat och fått sin fråga prövad av domstol och den som inte överklagat var skälet till att gavs befogenhet att på begäran ompröva beslut av länsrätt och kammarrätt vid ny eller ändrad praxis. Syftet är alltså att den som överklagar inte ska hamna i ett sämre omprövningsläge än den som inte gör det. Det bör nämnas att omprövningsfristerna i 7 § även gäller när omprövning begärs med hänvisning till ny eller ändrad praxis. Undantaget från principen om res judicata vid ny eller ändrad praxis ska i fortsättningen även omfatta avgörande från EG- domstolen. ska alltså få ompröva beslut av länsrätt eller kammarrätt även när rättstillämpningen i ett beslut avviker från ett avgörande från som meddelats därefter. Behörigheten ska även omfatta frågor som avgjorts av Regeringsrätten. Med andra ord ska även få ompröva om avgöranden från Regeringsrätten som avviker från rättstillämp- ningen i ett avgörande från som meddelats . Skälen för dessa ändringar redovisas i avsnitt 9.4. Omprövningsförbudet i 21 kap. 3 § andra stycket SBL slopas Det förekommer att lagar innehåller bestämmelser om att beslut i vissa frågor inte får överklagas. Taxeringslagen och skattebetal- ningslagen innehåller t.ex. förbud mot att överklaga vites- förlägganden och beslut om revision. Att lagar innehåller bestämmelser om att beslut i vissa frågor inte får omprövas är inte alls lika vanligt utan snarare ovanligt, i vart fall inom skatteförfarandet. I 21 kap. 3 § andra stycket SBL finns skatteförfarandets enda förbud mot att ompröva beslut i en fråga. Där sägs att betalningsskyldighet enligt 12 kap. 7 c § SBL inte får omprövas. Den betalningsskyldighet som avses är s.k. företrädaransvar. I 12 kap. SBL, 59 kap. här, finns bestämmelser om att en företrädare för en juridisk person som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet inte redovisat och betalat skatt kan åläggas betalningsskyldighet för skatten. Beslut om s.k. företrädaransvar fattas av länsrätten på ansökan av . får dock i stället ingå överenskommelse med företrädaren om betalningsskyldigheten. Om en överenskommelse har träffats får inte ansöka om betalningsskyldighet hos länsrätten. Betalningar enligt en överenskommelse ska registreras på den juridiska personens skattekonto. Om företrädaren fullföljer överenskommelsen ska överens- kommelsen enligt 11 kap. 1 § andra stycket 8 SBL anses som ett beskattningsbeslut. Att överenskommelsen fullföljs får enligt 12 kap. 7 e § SBL även den effekten att staten avstår från ytterligare anspråk mot företrädaren avseende skulder som omfattas av överenskommelsen. I fall företrädaren inte fullföljer överenskommelsen upphör den att gälla och får då i stället ansöka hos länsrätten om betalningsskyldighet. Om överenskommelsen förfaller ska belopp som företrädaren betalat in på grund av överenskommelsen överföras till företrädarens eget skattekonto. I förarbetena sägs att om en överenskommelse fullföljs är frågan om betalningsskyldighet avgjord och kan därefter inte prövas av domstol, såvida inte överenskommelsen förklaras ogiltig efter en ansökan om resning. Frågan om betalningsskyldighet är alltså rättskraftigt avgjord eller, med andra ord, res judicata (prop. 2002/03:128, s. 37, 50 och 51). Som redogörs för i kommentaren till 53 kap. slopas termen beskattningsbeslut och den därtill hörande lagstiftningstekniken. Den här lagen innehåller inte heller någon motsvarighet till klassificeringsbestämmelserna i 11 kap. 1 § andra stycket SBL med undantag för återbetalning av punktskatt, som i 53 kap. 5 § klassificeras som beslut om punktskatt enligt skatteförfarande- lagen. Utgångspunkten är alltså att överenskommelser om betalningsskyldighet för företrädaransvar inte längre ska klassificeras som beslut om skatt. Förarbetena till bestämmelserna om företrädaransvar innehåller inte något uttryckligt skäl till varför det ansågs nödvändigt att klassificera fullföljda överenskommelser som beskattningsbeslut förutom att en sådan klassificering gör det möjligt att angripa den genom resning (prop. 2002/03:128, s. 37, 50 och 51). Mellan raderna ger dock förarbetena intryck av att syftet med klassificeringen var att göra det möjligt att föreskriva att besluten varken får omprövas eller överklagas. Frågan är dock om det inte är själva klassificeringen som skapar behovet av omprövnings- och överklagandeförbud. Utan klassificeringen hade det inte funnits något beskattningsbeslut utan endast beslut av att erbjuda en överenskommelse eller att anta ett förslag till överenskommelse som företrädaren lämnat. Sådana beslut har närmast karaktär av partsbesked eftersom inte avgör frågan om betalningsskyldighet genom att erbjuda eller anta en överenskommelse utan bara uttalar sin uppfattning om hur frågan bör lösas. Företrädarens rätt skyddas genom att han eller hon kan låta frågan om betalningsskyldighet avgöras av allmän förvaltningsdomstol (jfr prop. 1985/86:80). En förvaltningsmyndighet är skyldig att ompröva partsbesked enligt 27 § FL. Ändringar av sådan beslut är inte till nackdel för någon enskild part i den mening som detta uttryck har i paragrafen. I fall där det saknas uttryckliga bestämmelser om överklagande är det oklart om partsbesked är överklagbara (: Förvaltningslagen med kommentarer, 2 u., s. 270, 271 och 344). Enligt 2 § är bara skyldigt att ompröva beslut i frågor som har betydelse för beskattningen eller annat förhållande mellan enskilda och det allmänna. I det ligger att beslutet måste ha någon rättslig eller faktisk verkan. Det är en grundsats när det gäller besluts överklagbarhet men kommer alltså här även till uttryck i bestämmelsen om omprövningsskyldighet (: Förvaltningslagen med kommentarer, 2 u., s.266 och : Handledning för taxeringsförfarandet, 1996, s. 206). beslut att föreslå en överenskommelse har inga bindande verkningar för företrädaren. Det har inte heller beslut att anta en överenskommelse eftersom överenskommelsen förfaller om företrädaren inte fullföljer den. Saken kommer inte i ett annat läge om förkastar en Ett förkastande påverkar inte företrädarens situation eftersom det är länsrätten som ensidigt och med bindande verkan beslutar om betalningsskyldighet. Med hänsyn till det nu sagda är inte skyldigt att ompröva besluten och av samma skäl är besluten inte överklagbara. En annan fråga som bör belysas är om det finns något skydd för en företrädares rätt efter det att han eller hon har fullföljt en överenskommelse. Genom att en fullföljd överenskommelse klassificeras som beskattningsbeslut kan överenskommelsen enligt förarbeten angripas genom resning (prop. 2002/03:128, s. 37). En företrädare som är missnöjd med en överenskommelse på grund av nya omständigheter eller som anser att agerat uppenbart lagstridigt i samband med att överenskommelsen ingicks kan alltså ansöka om resning hos kammarrätten. Genom att en överenskommelse fullföljs avstår staten från ytterligare anspråk mot företrädaren för de skulder som omfattas av överenskommelsen. Den som fullföljer en överenskommelse riskerar alltså inte att drabbas av nya krav. Om fullföljda överenskommelser inte längre ska klassificeras som beslut om skatt försvinner dock möjligheten till resning och den säkerhetsventil som det innebär. En företrädare har dock möjlighet att i allmän domstol väcka talan om att överens- kommelsen är ogiltig med hänsyn till avtalsrättsliga regler eller att yrka skadestånd på grund av att agerat felaktig eller försumligt (: Allmän förvaltningsrätt, 23:e u, s. 227–233). Med hänsyn till att det rör sig om en överenskommelse får det anses vara en tillräcklig säkerhetsventil. Sammanfattningsvis kan det alltså konstateras att det inte behövs något omprövningsförbud utan en fullföljd överens- kommelse står fast såvida den inte är ogiltig enligt avtalsrättsliga regler eller företrädaren har rätt till skadestånd. Inte heller bestämmelsen om överklagandeförbud behövs och den finns därför inte med i 67 kap.5 § där det sägs vilka beslut som inte får överklagas. Paragrafen ersätter 4 kap. 7 § tredje stycket TL och 21 kap. 1 § tredje stycket SBL. Bestämmelserna fick sina nuvarande lydelser i samband med att ersatte och de tio skattemyndigheterna (prop. 1989/90:74, s. 402, prop. 1996/97:100, s. 630 och prop. 2002/03:99). är i princip skyldigt att besluta i enlighet med skatteförfattningarna. har dock gällt att inte behöver rätta fel i deklarationer som avser mindre belopp (prop.1977/78:181, s. 244–247). En bestämmelse med det innehållet finns i 4 kap. 6 § TL (prop. 1989/90:74, s. 401). Den bestämmelsen ges här i 56 kap. 4 §. I förevarande paragraf finns motsvarande bestämmelse för omprövning, dvs. är inte heller skyldigt att genom omprövning rätta fel som endast avser mindre belopp. Det gäller givetvis bara om den som beslutet gäller varken begärt omprövning eller överklagat. uttrycks det genom att får avstå från att på eget initiativ ompröva om ändringen avser mindre belopp. Anledningen till att ett annat uttryckssätt används här är att det är en fördel om ordalydelsen korresponderar med den i 2 § där det anges i vilka fall är skyldigt att ompröva. I paragrafen finns en bestämmelse om att en särskilt kvalificerad beslutsfattare som inte har prövat frågan ska besluta i omprövningsärenden. Vi föreslår att skattenämnderna ska avskaffas. Det innebär att samtliga beslut i fortsättningen ska fattas av tjänste- män. Det är uppgift att reglera de närmare formerna för beslutsfattandet i arbetsordningen. Av rättssäkerhetsskäl har vi dock bedömt att omprövningsbeslut i ärenden där och den enskilde inte är ense bör hanteras i särskild ordning och att det bör framgå av lagen (se avsnitt 9.2.5). Här finns därför en sådan bestämmelse. Omprövning av beslut om arbetsgivaravgifter, skatteavdrag, mervärdesskatt, punktskatt, slutlig skatt, skattetillägg eller anstånd med betalning av skatt eller avgift omfattas av bestämmelsen. Vad som ingår i ett beslut om slutlig skatt framgår av 56 kap. 5 och 6 §§. Andra omprövningsbeslut enligt lagen som t.ex. beslut om registrering och ersättning för kostnader för biträde omfattas inte. I paragrafen regleras en lägsta beslutsnivå för vissa ärenden. Inget hindrar således att den särskilde beslutsfattaren även omprövar andra ärenden. Bestämmelsen ska enligt punkten 1 tillämpas vid omprövning som görs på begäran av den som beslutet gäller eller till följd av att denne överklagat. Det gäller dock inte om den som beslutet gäller och är ense om utgången. Den särskilda beslutsord- ningen ska alltså tillämpas om handläggande tjänsteman bedömer att den enskildes yrkande inte kan bifallas fullt ut. Vid fullt bifall kan den handläggande tjänstemannen själv fatta beslutet. Bestämmelsen gäller enligt punkten 2 inte om de omständigheter och bevis som åberopas redan har prövats vid en omprövning av en särskilt kvalificerad beslutsfattare. Om en sådan beslutsfattare har omprövat frågan efter en begäran om omprövning och den som beslutet gäller härefter begär omprövning på nytt eller överklagar utan att åberopa några nya omständigheter eller bevis kan alltså den handläggande tjänstemannen fatta ett omprövnings- beslut. Ärenden som inte ska prövas i sak undantas i punkt 3. Ett omprövningsbeslut som inte innefattar något ställningstagande i den materiella frågan (t.ex. ett beslut att avvisa en begäran om omprövning som för sent inkommen) omfattas alltså inte av den särskilda beslutsordningen. Enligt punkten 4 gäller den särskilda beslutsordningen inte heller om prövningen är enkel. Avsikten är att fånga in de ärenden där det är tydligt att det inte finns några chanser till framgång. I sådana fall bör omprövningsbeslutet av effektivitetsskäl kunna fattas av den handläggande tjänstemannen. Liknande rekvisit finns i domförhets- reglerna i 18 § fjärde stycket 1 lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar och 1 kap. 3 a § RB (prop. 1974:79, s. 35, prop. 1988/89:95, s. 60 samt prop. 1996/97:133, s. 43–46 och 60). Om prövningen är enkel får avgöras från fall till fall. Såväl rättsfrågor som bevisfrågor ska beaktas vid bedömningen. Rättsläget ska vara klart; finns det oklarheter om gällande rätt är prövningen inte enkel. När det är fråga om tillämpning av mer komplicerade bestämmelser är prövningen av den anledningen inte enkel. Om ärendet innefattar bevisfrågor ska bedömningen av dem vara självklar. Det ska alltså vara helt klart att den enskilde t.ex. inte lyckats visa med tillräcklig styrka att han eller hon haft en viss kostnad. En prövning som innefattar skälighetsbedömningar kan inte anses vara enkel. Prövningen av ett omfattande ärende bör inte heller betraktas som enkel. Normalt bör det inte vara några problem att avgöra om den särskilda beslutsordningen är tillämplig eller inte. inte uteslutas att i något fall bedömer att bestämmelsen inte är tillämplig och domstol senare kommer till motsatt slutsats. Frågan är vilken effekt ett sådant misstag bör få för omprövningsbeslutets giltighet. När det gäller bestämmelserna i 2 kap. 4 § TL om beslut av skattenämnd har Regeringsrätten funnit att det bör vara möjligt underlåta att undanröja ett taxeringsbeslut som fattats på tjänstemannanivå trots att det bort avgöras med skattenämnd (RÅ 1999 ref. 52). Enbart det förhållandet att domstolen finner att en tjänsteman missbedömt förutsättningarna för att avgöra ett ärende utan nämnd bör inte föranleda att beslutet undanröjs. Inriktningen bör enligt Regeringsrätten främst vara att bedöma om de intressen som de ifrågavarande reglerna avser att skydda trätts för när i påtaglig omfattning eller om ett undanröjande av andra skäl är påkallat för att upprätthålla respekten för reglerna om skattenämnds medverkan. För de allmänna domstolarna finns särskilda regler enligt vilka bristande domförhet bara ska leda till undanröjande om det kan antas att det inverkat på målets utgång och inte utan väsentlig olägenhet kan avhjälpas i överrätten (50 kap. 28 § och 51 kap. 28 § RB). Uttryckliga regler saknas för förvaltningsdomstolarnas del (jfr prop. 1996/97:133, s. 45 och RÅ 2008 ref. 10). Här aktuell bestämmelse om särskild beslutsordning bör enligt utredningens mening inte jämställas med en domförhets- bestämmelse. Kravet på särskilt kvalificerad beslutsfattare är inte heller direkt jämförbart med den nuvarande bestämmelsen om beslut i skattenämnd eftersom beslutet ska fattas av egna tjänstemän. Det talar för en något mer restriktiv inställning till återförvisning än vad RÅ 1999 ref. 52 ger uttryck för. För beslut om arbetsgivaravgifter, skatteavdrag, mervärdesskatt och punktskatt tillämpas ett automatiskt beslutsförfarande. Skatten bestäms enligt 53 kap. 2–4 §§ i enlighet med deklarationen eller, om deklaration inte lämnats, till noll kronor. Det första beslutet i nu aktuella ärenden fattas utan att någon handläggare vid gör en bedömning av hur stor skatt som bör fastställas. Först vid den första omprövningen av ett sådant beslut gör en handläggare en bedömning av ärendet. Mot den bakgrunden finns det inte skäl att redan vid den första omprövningen koppla in en särskilt kvalificerad beslutsfattare. I andra stycket undantas därför den första omprövningen av ett automatiskt beslut. Omprövning på begäran av den som beslutet gäller Att en begäran om omprövning ska vara skriftlig sägs i 4 kap. 9 § första stycket TL och 21 kap. 4 § första stycket SBL. Kravet på skriftlighet fanns med i de ursprungliga lydelserna av lagarna (prop. 1989/90:74, s. 301, 403 och 404 samt prop. 1996/97:100, s. 631). Bestämmelsernas nuvarande lydelser är dock då inrättades (prop. 2002/03:99). Det bör nämnas att krav på skriftlighet inte hindrar elektroniska rutiner utan kravet markerar bara att en begäran av omprövning ska ges en varaktig och tillgänglig form (Ds 2003:29, s. 92–95). Bestämmelser om att får förelägga den som begärt omprövning att egenhändigt underteckna en begäran som inte är undertecknad finns i 4 kap. 10 § TL och 21 kap. 6 § SBL. Paragraferna har bara ändrats en gång och det var i samband med att ersatte och de tio skattemyndig- heterna (prop. 1989/90:74, s. 404, prop. 1996/97:100, s. 631 och prop. 2002/03:99). Innehållet i bestämmelserna om egenhändigt undertecknande skiljer sig åt. Taxeringslagen innehåller till skillnad från skatte- betalningslagen inte något generellt krav på att en begäran om omprövning ska vara egenhändigt undertecknad. Att en begäran om omprövning inte är undertecknad är alltså inget hinder mot omprövning enligt taxeringslagen. Däremot får enligt taxeringslagen förelägga den som inte egenhändigt undertecknat en begäran att göra det vid påföljd att omprövning annars inte görs. Enligt skattebetalningslagen följer dock kravet på egenhändigt undertecknande direkt av 21 kap. 6 § och avsaknaden av underskrift är därför ett omprövningshinder (: Handledning för taxeringsförfarandet, 1996, s. 251 och 252 samt : Handledning för skattebetalning 2006, s. 649 och 650). Det bör nämnas att förvaltningslagen inte kräver att handlingar som ges in ska vara egenhändigt undertecknade. Enligt 10 § tredje stycket FL får dock en förvaltningsmyndighet begära att ett telegram eller annat meddelande som inte är underskrivet bekräftas genom en egenhändigt undertecknad handling. Något generellt krav på att en begäran om omprövning ska vara egenhändigt undertecknad bör inte finnas utan det är tillräckligt att efter taxeringslagens modell ges befogenhet att förelägga den som beslutet gäller att underteckna begäran och upplysa om att omprövning annars inte kommer att ske. Det innebär, i likhet med , att om det inte råder något som helst tvivel om att begäran kommer från den som är behörig att begära omprövning, behöver verket inte förelägga om undertecknande. Alternativet att låta förvaltningslagen gälla är inte bra på grund av att lagen inte innehåller något krav på skriftligt anhängiggörande i första instans. Dessutom avser bestämmelsen om bekräftelse genom egenhändigt undertecknad handling en delvis annan situation än den som är aktuell här. Tiden för begäran om omprövning – huvudregeln Tiderna för att begära omprövning är antingen efter utgången av det kalenderår då beskattningsåret har gått ut (sexårsfristen) eller räknat från den dag då den som beslutet gäller fick del av det (tvåmånadersfristen). Detta är huvudregeln, vilket innebär att andra omprövningstider gäller i vissa fall. Undantagen från huvudregeln finns i 8–11 §§. Dessutom finns det särskilda bestämmelser om omprövning av beslut om betalning av preliminär skatt i 12–14 §§. Omprövning av beslut som avser på vilket sätt preliminär skatt ska betalas, F-skatt, särskild A-skatt eller A-skatt, regleras dock i förevarande paragraf. Sexårsfristen finns i 4 kap. 9 § första stycket TL och 21 kap. 4 § första stycket SBL (prop. 1989/90:74, s. 403 och 404 samt prop. 1996/97:100, s. 631). Paragraferna ändrades i samband med att ersatte och de tio skattemyndigheterna (prop. 2002/03:99). Fristen utrycks på olika sätt i taxeringslagen respektive skattebetalningslagen. I taxeringslagen används ordalydelsen före utgången av det femte året efter taxeringsåret. I skattebetalnings- lagen sägs att begäran om omprövning ska ha kommit in före utgången av sjätte året efter utgången av det kalenderår under vilket beskattningsåret har gått ut. Det är dock bara lydelsen av bestämmelserna som skiljer sig åt. I sak finns det ingen skillnad (prop. 1996/97:100, s. 631). Med hänsyn till att omprövnings- bestämmelserna nu ska slås ihop till en bestämmelse och till att termen taxeringsår inte används i skatteförfarandelagen uttrycks SOU 2009:58 Författningskommentar –skatteförfarandelagen omprövningsfristen på i stort sett samma sätt som i skattebetalningslagen. I 21 kap. 5 § SBL anges för vilka beslut tvåmånadersfristen gäller. Det rör sig om beslut där en sexårig omprövningsfrist skulle vara meningslös, som t.ex. beslut om på vilket sätt preliminär skatt ska tas ut, dvs. som F-skatt, särskild A-skatt eller A-skatt. Beslut om kontrollavgift enligt branschkontrollagen lades till 2007 i samband med att det beslutades att den nya lagens kontrollavgift skulle tas ut enligt skattebetalningslagen (prop. 2005/06:169). Det är vidare beslutat att kontrollavgift enligt kassaregisterlagen ska tas ut enligt skattebetalningslagen och att tvåmånadersfristen ska gälla för beslut om sådana avgifter. Denna ändring i 21 kap. 5 § SBL träder dock inte i kraft förrän (prop. 2006/07:105). I samband med att ersatte och de tio skattemyndigheterna gjordes en följdändring i 21 kap. 5 § SBL (prop. 2002/03:99). Utgångspunkten är att tvåmånadersfristen i princip ska omfatta samma beslut som plus andra beslut där det ter sig meningslöst med en omprövningsfrist . Det rör sig dels om beslut som omprövas enligt andra bestämmelser än skattebetalningslagen men som i fortsättningen ska omprövas enligt skatteförfarandelagen, dels beslut som omprövas enligt skattebetalningslagen men där sexårsfristen synes gälla. För preliminär skatt föreslås dock särskilda omprövningsregler i 12–14 §§. Skälet till det är att en frist skulle hindra ändringar som förbättrar överensstämmelsen mellan den preliminär skatten och beräknad slutlig skatt. Möjligheten till omprövning bör därför stå öppen så länge en sådan ändring är meningsfull. Omprövning av beslut som avser på vilket sätt preliminär skatt ska tas ut regleras dock här. Beslut som omprövas enligt den allmänna förvaltningsrätten Skatteförfarandelagen ska inte bara ersätta skattebetalningslagen och taxeringslagen utan även andra lagar ska upphävas och ersättas av bestämmelser i förvarande lag. Vissa av dessa lagar innehåller inga bestämmelser om omprövning. Det rör sig om betalningssäkringslagen, ersättningslagen, tvångsåtgärdslagen och LSK. Att betalningssäkringslagen, tvångsåtgärdslagen, ersättnings- lagen och LSK saknar bestämmelser om omprövning innebär att beslut ska omprövas enligt 27 § FL och att verket får ompröva sina beslut enligt de befogenheter som utvecklats i praxis. I kommentaren till 2 § görs bedömningen att dessa beslut i fortsättningen bör omprövas enligt skatteförfarandelagen och beslut i nu aktuella ämnen undantas därför inte i 2 §. För beslut som avser deklarationer och kontrolluppgifter, bevissäkring (ersätter termen tvångsåtgärd) eller betalningssäkring bör tvåmånadersfristen gälla. En omprövningstid kan tyckas väl lång för beslut där frågan normalt hinner förfalla , som t.ex. beslut om försegling enligt bestämmelserna om bevissäkring i 45 kap. Att införa en särskild omprövningstid för sådana beslut leder dock inte till några fördelar utan bara till att regelverket blir svårare att överblicka. När det gäller frågan om vilken omprövningstid som bör gälla för beslut om ersättning för kostnader för biträde finns det skäl att snegla för överklagande. Av 11 § ersättningslagen följer att om beslutar om ersättning i samband med avgörandet i det ärende som kostnaderna hänförs sig till (huvudfrågan), får den som har begärt ersättning överklaga beslutet inom den tid som gäller för överklagande av beslutet i huvudfrågan. Beslutar verket om ersättning efter beslutet i huvudfrågan gäller överklagandetiden i förvaltningsprocesslagen, dvs. räknat från den dag då den som begärt ersättning fick del av beslutet. Dagens bestämmelser innebär att om avslår en begäran om ersättning i ett ärende om inkomstskatt är överklagandetiden räknat från utgången av det kalenderår då beskattningsåret gick ut. Något skäl till varför överklagandetiden i huvudfrågan även ska gälla vid överklagande av beslut om ersättning ges inte i förarbetena (prop. 1988/89:126, s. 22 och 33 samt prop. 1993/94:151, s. 176). Lagstiftaren har dock sannolikt ansett att eftersom utgången i huvudärendet har stor betydelse för rätten till ersättning bör överklagandetiden för beslutet i huvudärendet även gälla för ersättningsbeslutet.