sou · GWB380d2 · 2009-01-01 00:00:00 — Faktorer som påverkar bedömningen är bl.a. förvaltningens omfattning i förhållande till företagets storlek och verksamhetsinriktning samt hur förvaltningen organiseras och genomförs. Utifrån vad som framkommit om omfattningen, inriktningen och genomförandet av likviditetsförvaltningen ansåg Regeringsrätten att bolaget inte bedrivit handel med värdepapper. I sitt slutbetänkande Vissa företagsskattefrågor (SOU 2005:99) har företagsskatteutredning tagit upp frågan om handel med värdepapper. Utredningen har inte lämnat något allmänt för- slag, däremot förslag om skatteprivilegierade stiftelser och ideella föreningar. Undantaget för skattskyldighet för dessa ska gälla alla inkomster från innehav och överlåtelse av värdepapper, dvs. även inkomster från handel med värdepapper. 21.3.2Klassificering av finansiella instrument Som framgår av föregående avsnitt är behandlingen av finansiella instrument i företagssektorn beroende av om instrumenten utgör lagertillgångar eller kapitaltillgångar. Grunden för uppdelningen i lagertillgångar och kapitaltillgångar finns i reglerna om kapitalvinster och kapitalförluster i inkomst- slaget näringsverksamhet i 25 kap. IL. Där anges (3 § första stycket) att med kapitalvinst och kapitalförlust i inkomstslaget näringsverk- samhet avses vinst och förlust vid avyttring av kapitaltillgångar. Vidare anges (3 § andra stycket) att med kapitaltillgångar avses andra tillgångar i näringsverksamheten än lagertillgångar, pågående arbeten, kundfordringar och liknande tillgångar, patent och andra sådana rättigheter som räknas upp i 18 kap. 1 § andra stycket 1 även om de inte förvärvats från någon annan. I fortsättningen behandlas några olika typer av finansiella instru- ment utifrån indelningen i kapitaltillgångar respektive lagertill- gångar. Huruvida andelar i andra företag som ett företag innehar, t.ex. aktier, är lagertillgångar eller kapitaltillgångar avgörs normalt av om ägarföretaget bedriver handel med värdepapper. Om företaget bedriver handel med värdepapper är andelarna lagertillgångar om de ingår i rörelsen. Som tidigare nämnts kan också andelar i fastig- hetsförvaltande företag i byggnadsrörelse eller handel med fastig- heter vara lagertillgångar. En fråga är om ett företag vid sidan av verksamheten med handel med värdepapper, eller i handelsverksamheten men vid sidan om lagerinnehavet, kan inneha finansiella instrument som inte utgör lagertillgångar. Det finns stöd för en sådan slutsats. Andelar i dotterföretag och intresseföretag är inte avsedda för omsättning och utgör inte lagertillgångar (jfr 17 kap. 3 § IL). Frågan är uttryckligen reglerad när det gäller placeringstillgångar i försäkringsföretag. Placeringstillgångarna ska enligt 17 kap. 17 § IL behandlas som lagertillgångar, men enligt 18 § gäller detta inte för bl.a. andelar i dotterföretag eller intresseföretag. En näraliggande fråga gäller bankers innehav av aktier i utveck- lingsföretag. Den har prövats i ett förhandsbesked. ansåg att aktierna i utvecklingsföretag var hänförliga till en särskild verksamhetsgren av annat slag än handel med värde- papper och att det innebar att aktierna skulle anses utgöra kapital- tillgångar. I RÅ 2007 not. 162 har Regeringsrätten gjort samma bedömning som och fastställt förhands- beskedet. En annan fråga gäller när en arbetsgivare ställer ut optioner till anställda. I rättsfallet RÅ 2000 not. 47 hade ett moderbolag ställt ut syntetiska optioner till anställda i ett dotterbolag. Dotterbolaget bedrev handel med värdepapper. Regeringsrätten ansåg att de ersättningar som moderbolaget och dotterbolaget mottog och utgav för optionerna skulle beskattas enligt reavinstreglerna. Sammanfattningsvis går det att dra slutsatsen att företag som bedriver handel med värdepapper och därmed innehar finansiella instrument som lagertillgångar i rörelsen kan inneha finansiella instrument som är kapitaltillgångar. I sitt slutbetänkande har företagsskatteutredning tagit upp frågan. Utredningen anser att organisatoriska innehav av andelar ska klassificeras som kapitaltillgångar även om företaget bedriver handel med värdepapper och anför att det inte finns några skäl som talar för att rättstillämpningen ska ha en annan innebörd (SOU 2005:99, s. 317 och 318). Finansiella instrument som knyter an till kapitalvärdet på ett lån, en fordran eller en valuta i sig kallas för primärinstrument. Instrument som knyter an till värdeförändringen på instrument kallas för derivatinstrument. Det är vanligt att företag skyddar sig mot värde- förändringar på tillgångar, skulder, kassaflöden m.m. som beror på ändrade valutakurser eller räntor genom att ta motsatta positioner i finansiella instrument (säkringsinstrument). Avsikten är att värde- förändringen på tillgången, skulden eller kassaflödet (den säkrade posten) ska motsvaras av en lika stor motsatt värdeförändring på Förändringen i värde på de två posterna kommer därmed att ta ut varandra. Ofta används derivatinstrument för säkring. En fråga som har fått särskild uppmärksamhet är behandlingen av derivatinstrument i säkringssituationer i verksamhet som inte utgör handel med värdepapper. tog upp frågan i rapporten och beskattning av finansiella instrument inom företagssektorn (RSV Rapport 1996:1) och gjorde bedömningen att finansiella instru- ment vars syfte är att säkra risker i den ordinarie verksamheten också ska hänföras till den verksamheten. De skulle därmed inte bli föremål för reavinstbeskattning. Frågan om behandlingen av derivatinstrument i säkringssitua- tioner i verksamhet som inte utgör handel med värdepapper bedömdes därefter av Regeringsrätten i rättsfallet RÅ 1997 ref. 5 I. Ett bostadsbolag riskerade att få höjda räntekostnader vid omsättning av lån. För att skydda sig mot ränterisken avsåg bolaget att teckna ränteterminskontrakt. Bostadsbolaget frågade om rea- vinstreglerna skulle tillämpas på terminskontrakten. Bostadsbolagets syfte med att teckna terminskontrakten är att neutralisera de ränterisker som är förenade med den av fastighetsinnehavet betingade upplåningen. Fråga är således inte om en vid sidan av fastighetsförvaltningen bedriven handel med värdepapper e.d. Eftersom terminerna för- värvas som ett led i fastighetsförvaltningen ska de behandlas på motsvarande sätt som andra i den verksamheten förvärvade finan- siella instrument. Beskattning ska alltså ske enligt reavinstreglerna. Regeringsrätten gjorde samma bedömning som och fastställde nämndens besked. Frågan om klassificeringen av derivat regleras i 25 kap. 4 § IL på följande sätt: Med kapitalvinst och kapitalförlust avses också vinst och förlust på grund av förpliktelser enligt terminer, köp- eller säljoptioner och liknande avtal, när det inte är fråga om förpliktelser som är jämförbara med lagertillgångar. I förarbetena till bestämmelsen hänvisade regeringen till RÅ 1997 ref. 5 I och konstaterade att systemet således är uppbyggt så att om det inte är fråga om handel med värdepapper eller det på annat sätt är fråga om förpliktelser som är jämförbara med lager- tillgångar, så ska beskattningen ske i form av kapitalvinstbeskatt- ning (prop. 1999/2000:2, del 2, s. 327). Regeringen återkom till frågan i samband med att reglerna om lager av finansiella instrument infördes. I förarbetena beskrevs rättsläget på följande sätt. För flertalet företag utgör säkrings- instrument inte skattemässigt lager. För att så ska vara fallet krävs att företaget bedriver handel med värdepapper. Om ett industri- företag (som inte bedriver handel med värdepapper) terminssäkrar ett framtida kassaflöde så utgör terminen alltså inte lager skatte- mässigt. Den kommer således inte att omfattas av de nya skatte- reglerna för finansiella instrument utan beskattas enligt kapital- vinstreglerna oavsett om den värderas till det verkliga värdet i räkenskaperna eller inte (prop. 2003/04:28, s. 24). Avslutningsvis kan nämnas att ett säkringsavtal kan likna ett finansiellt instrument men ändå inte vara ett sådant. Ett fall som belyser detta bedömdes av Regeringsrätten 2004 i ett mål om för- handsbesked (dom i mål nr 4221-02, domen har inte återgetts i ). Moderbolaget i en kon- cern hade infört ett globalt aktieincitamentsprogram för anställda inom koncernen i form av en aktiesparplan. Genom ett avtal med moderbolaget säkrade ett dotterbolag sina utgifter för social- avgifter för aktiesparplanen. Regeringsrätten fann att inkomster och utgifter på grund av avtalet borde hänföras till vanlig närings- verksamhet (andra delar av förhandsbeskedet prövades av Regerings- rätten i plenum i domen , se RÅ 2004 ref. 83). Bestämmelserna om klassificering av tillgångar i näringsverksamhet i 25 kap. 3 § andra stycket IL innebär att kundfordringar inte utgör kapitaltillgångar. Begreppet kundfordringar definieras dock inte i IL. Av förarbetena till IL framgår att behandlingen blir en annan när det gäller fordringar på grund av avyttring av inventarier. I för- arbetena uttalas att sådana fordringar räknas till näringsverksam- heten, men vinsten vid en avyttring ska beräknas enligt bestäm- melserna för kapitalvinster (prop. 1999/2000:2, del 2, s. 326). har tagit upp frågan om fordringar på grund av avyttring av rörelse i en skrivelse , Fråga om en köpeskillingsfordran vid inkråmsöverlåtelse är en kapitaltillgång eller ej (dnr 130 718673-04/111). anför att en inkråms- överlåtelse inte är en normal försäljning i den löpande verksam- heten och att fordran, liksom fordran vid försäljning av inventarier, inte torde omfattas av begreppet kundfordringar, även om den innefattar en överlåtelse av varulagret. Enligt verkets mening är därför en fordran på köpeskilling vid en inkråmsöverlåtelse alltid en kapitaltillgång. Utredningen anser för sin del att gällande bestämmelser, där man skiljer mellan kundfordringar och fordringar på grund av avyttring av inventarier, talar för att en fordran på köpeskilling för en rörelse eller ett inkråm måste delas upp. Det är nödvändigt att fördela en köpeskilling för en rörelse eller ett inkråm på olika slag av tillgångar. Det behövs för att säljaren ska kunna bedöma de skattemässiga konsekvenserna av avyttringen av olika tillgångar. Det behövs också för köparen vid beräkningen av anskaffnings- utgiften för olika tillgångar. Lånefordringar som uppkommer i en näringsverksamhet, t.ex. när medel placeras i bank eller lånas ut till personer eller företag, torde normalt bedömas som kapitaltillgångar. För företag som bedriver penningrörelse eller försäkringsrörelse gäller sedan tidi- gare att lånefordringar utgör lagertillgångar (prop. 1980/81:68, del B, s. 200). Det synsättet har bekräftats av Regeringsrätten i rättsfallet RÅ 2004 ref. 143. En svensk filial till en utländsk bank yrkade avdrag för nedskrivning av värdet på utestående fordringar till låntagare i utlandet. Regeringsrätten konstaterade att låneford- ringarna skulle räknas som lagertillgångar och fann att avdrag för nedskrivning av lånefordringar för länderrisker kunde medges på schablonmässig grund. Rättsfallet RÅ 2004 not. 58 visar att låne- fordringar i en internbank i en koncern utgör lagertillgångar. En skuld är motsatsen till en tillgång. Det saknas bestämmelser om skulder i inkomstslaget näringsverksamhet. Det undantag som finns är reglerna om värdering av skulder i utländsk valuta, efter- som sådana skulder ingår bland de poster i utländsk valuta som behandlas i 14 kap. 8 § IL. I 54 kap. IL finns bestämmelser om betalning av skulder i utländsk valuta. De gäller bara i inkomstslaget kapital och gäller SOU 2008:80 Finansiella instrument därför inte juridiska personer eftersom de bara beskattas för inkomster i näringsverksamhet. Bedömningen av om en tillgång är en lagertillgång eller inte är skattemässig. Det saknar därför betydelse hur tillgången klassi- ficeras i ett företags räkenskaper. Exempel på en sådan bedömning är RÅ 1999 ref. 13 (andelar i kommanditbolag) och RÅ 2003 ref. 11 (aktier i fastighetsförvaltande dotterbolag). I 17 kap. 3 och 4 §§ IL finns huvudreglerna för lager. Huvud- principen är att lagertillgångar inte får tas upp till lägre värde än enligt lägsta värdets princip. Huvudreglerna för lager är uttryckliga skatteregler. Det anses ändå att lagerredovisningen i räkenskaperna i vissa fall ska ligga till grund för beskattningen, i varje fall om redovisningen är förenlig med god redovisningssed (jfr t.ex. prop. 2003/04:28, s. 16 och 17). Det företag som tar upp ett högre värde på en lagertillgång än vad som följer av reglerna i IL kommer att bli beskattat för vinst som uppstår som en konsekvens av värderingen. Alternativregeln i 17 kap. 4 § IL innebär att lagret får tas upp till lägst av lagertillgångarnas sammanlagda anskaffnings- värde. Det gäller dock inte lager av bl.a. aktier, obligationer, låne- fordringar eller liknande tillgångar. När alternativregeln infördes uttalades i förarbetena att undantaget bl.a. gällde lager av värde- papper (prop. 1989/90:110, del 1, s. 672). Såväl bestämmelserna som uttalandet i förarbetena visar att huvudreglerna för lager i princip även gäller finansiella instrument som är lager. Däremot har räckvidden av huvudreglerna ändrats i och med tillkomsten av reglerna för lager av finansiella instrument. Reglerna om lager av finansiella instrument I 17 kap. 19–20 c §§ IL finns reglerna om lager av finansiella instrument. Värderingsreglerna i 20 § innebär att lager av finansiella instru- ment ska tas upp till det verkliga värdet eller till det samlade Reglerna är oberoende av den faktiska redo- visningen i räkenskaperna och av god redovisningssed. Det val som ett företag gör vid en viss taxering – värdering till det verkliga värdet eller till anskaffningsvärdet – binder inte företaget för framtiden. I förarbetena uttalas särskilt att eftersom reglerna bara föreskriver vilken värderingsmetod som ska tillämpas vid utgången av ett visst beskattningsår är det självfallet möjligt för företagen att fritt byta metod mellan åren (prop. 2003/04:28, s. 29). Som tidigare nämnts finns det ingen definition av finansiella instrument i bestämmelserna utan en hänvisning i 17 kap. 19 § första stycket IL till 4 kap. 14 a och 14 c §§ ÅRL. I förarbetena beskrivs det som att uttrycket finansiella instrument ska ha exakt samma betydelse som i 4 kap. 14 a och 14 c §§ ÅRL (prop. 2003/04:28, s. 22) respektive att uttrycket ska ha samma innebörd som det har i 4 kap. 14 a och 14 c §§ ÅRL (s. 29). Av förarbetena framgår att avsikten med hänvisningen i 17 kap. 19 § första stycket IL till bestämmelserna i 4 kap. 14 a och 14 c §§ ÅRL är att sådana finansiella instrument som i räkenskaperna inte får tas upp till sitt verkliga värde heller inte utgör finansiella instru- ment enligt reglerna om lager av finansiella instrument. I 17 kap. 20 a § IL finns en säkringsbestämmelse. Om det i ett lager av finansiella instrument ingår säkringsinstrument ska dessa tas upp till anskaffningsvärdet. Med säkringsinstrument avses i denna paragraf ett finansiellt instrument som säkrar annat än lager och som i räkenskaperna får redovisas enligt principerna för säkringsredovisning. I förarbetena redogörs för behovet av säkringsbestämmelsen. Om både säkringsinstrumentet och den säkrade posten är lager finns det ingen anledning att ha någon specialreglering. Enligt de föreslagna reglerna kommer båda posterna att värderas på samma sätt, dvs. antingen till det verkliga värdet eller till anskaffnings- värdet. Inte heller i övriga fall finns det anledning att ha någon specialregel om den skattskyldige värderar sitt lager av finansiella instrument till anskaffningsvärdet. Om den skattskyldige väljer att värdera lagret till det verkliga värdet som den säkrade posten är en kapitaltillgång eller en post som inte redovisas i balansräkningen kommer värdeförändringarna på de två posterna inte att ta ut varandra vid beskattningen utan någon specialregel. En uttrycklig regel om att sådana säkringsinstrument som säkrar andra poster än lager ska tas upp till anskaffningsvärdet behövdes därför (prop. 2003/04:28, s. 24 och 25). I förarbetena konstateras även att säkringsbestämmelsen bara ska tillämpas om säkringsinstrumentet och den säkrade posten finns i samma företag (s. 30). Införandet av ÅRFL och ÅRKL innebar bl.a. att försäk- ringsföretag respektive kreditinstitut och värdepappersbolag fick rätt att värdera tillgångar till verkligt värde även om detta var högre än anskaffningsvärdet. För att motverka att en sådan värdering skulle slå igenom vid beräkningen av det skattemässiga resultatet för företagen infördes uttryckliga värderingsregler i 2 kap. 6 a § i den då gällande lagen (1947:576) om statlig inkomstskatt. Bestäm- melserna innebar att tillgångarna skulle behandlas enligt reglerna för omsättningstillgångar och att de fick tas upp till det lägsta av anskaffningsvärdet och verkliga värdet även om de tagits upp till ett högre värde i räkenskaperna. Reglerna beträffande försäkringsföretag finns kvar, numera i 17 kap. 17 § IL, och innebär att ett försäkringsföretags placerings- tillgångar enligt ÅRFL ska behandlas som lagertillgångar. Andra placeringstillgångar än sådana finansiella instrument som ska värde- ras enligt 17 kap. 20–20 c §§ får vid beskattningen tas upp till det lägsta av anskaffningsvärdet och nettoförsäljningsvärdet även om de tagits upp till ett högre värde i räkenskaperna. Frågan om fastställandet av anskaffningsvärdet har belysts i rättsfallet RÅ 2004 ref. 71. Ett försäkringsföretag innehade aktier i ett annat företag. Målet gällde om aktierna skulle anses övergå från att vara kapitaltillgångar till lagertillgångar hos företaget och hur anskaffningsvärdet för aktierna skulle beräknas. ansåg att aktierna skulle behandlas som lagertillgångar och att anskaffningsvärdet för dem utgjordes av ett belopp mot- svarande det omkostnadsbelopp som skulle ha använts om aktierna hade avyttrats från vilken de skulle behandlas som lagertillgångar. Regeringsrätten gjorde samma bedömning och fastställde förhandsbeskedet. Vad som sägs i 17 kap. 17 § IL gäller inte för kontorsfastigheter som huvudsakligen är avsedda för försäkringsrörelsen och inte heller för andelar i dotterföretag eller intresseföretag (17 kap. 18 §). I 17 kap. 21 § IL finns den s.k. utdelningsspärren. Den innebär att det värde som tillgångarna har tagits upp till enligt 17 och 20 20 b §§ ska höjas till den del företaget har delat ut medel eller på något annat sätt förfogat över vinst på ett sätt som inte lagligen hade kunnat ske om tillgångarna tagits upp till samma värde i räkenskaperna som vid beskattningen. 21.3.4Avyttring av finansiella instrument Det finns inga uttryckliga bestämmelser om beskattningstid- punkten vid avyttring av finansiella instrument som är lager. Tidpunkten styrs därför av huvudregeln om god redovisningssed i 14 kap. 2 § IL. I fortsättningen behandlas några speciella fall med avyttring av finansiella instrument. Frågor om byte av lageraktier har behandlats i två rättsfall. I RÅ 2001 not. 146 (taxering) var det frågan om ett försäkringsföretag som bytte aktier som var lager mot andra aktier som också blev lager i företaget. Vid bytet uppkom en ekonomisk vinst genom att de tillbytta aktierna var mer värda än de bortbytta (det bokförda värdet). Företaget hävdade att vinsten inte var skattepliktig eftersom god redovisningssed tillämpades. Denna ansågs av företaget innebära att samma värde kunde redovisas på de tillbytta aktierna som för de bortbytta aktierna. Företaget tog därför inte upp någon intäkt i redovisningen i anledning av bytet. Företagets bedömning stöddes av BFN, som i ett yttrande till Regeringsrätten ansåg att det redovisningsmässigt inte var fråga om en inkomstskapande transaktion. Regeringsrätten anförde följande. Några särskilda regler om byte av lageraktier finns inte för det i målet aktuella beskattnings- året. Byte av egendom innebär skatterättsligt sett dels att den bort- bytta egendomen anses ha avyttrats mot ersättning i form av den tillbytta egendomen, dels att den tillbytta egendomen anses ha förvärvats mot ersättning i form av den bortbytta egendomen. Vad som inflyter i en rörelse i pengar eller varor vid försäljning av lager utgör inkomst av rörelse. Inkomster i annat än pengar ska värderas Regeringsrätten konstaterade sammanfatt- ningsvis att bytet hade gett upphov till dels en skattepliktig inkomst på grund av avyttring av de bortbytta aktierna, motsvarande mark- nadsvärdet på de tillbytta aktierna, dels en avdragsgill utgift på grund av förvärvet av de tillbytta aktierna, motsvarande marknads- värdet på de bortbytta aktierna. Eftersom försäkringsföretaget hade rätt att skriva ned värdet på de tillbytta aktierna ansåg Regerings- rätten avslutningsvis att det inte fanns skäl för någon höjning av företagets inkomst av rörelse. I RÅ 2002 not. 133 (förhandsbesked) bytte ett företag aktier som utgjorde lagertillgångar mot aktier som utgjorde kapital- tillgångar. Regeringsrätten konstaterade följande. Det är klart att den mottagna ersättningen ska tas upp som intäkt vid beskatt- ningen för avyttringsåret. Värderingen av denna intäkt utgör inte någon periodiseringsfråga. Vidare gäller som huvudregel att inkomster i annat än pengar ska värderas till marknadsvärdet. Då det inte rör sig om en periodiseringsfråga och dessutom frågan är reglerad i IL saknas anledning att inhämta yttrande från BFN angående god redovisningssed. I båda rättsfallen har lageraktier bytts mot andra aktier, lagertillgångar i RÅ 2001 not. 146 och kapitaltillgångar i RÅ 2002 not. Regeringsrätten har konstaterat att lageraktierna har avyttrats genom bytet och att ersättningen i form av de tillbytta aktierna ska värderas till marknadsvärdet. Enligt utredningens mening visar rättsfallen att ett byte av lagertillgångar mot andra tillgångar är en inkomstskapande händelse. Det är ett renodlat skattemässigt synsätt som skiljer sig från det redovisningsmässiga. finns bestämmelser som reglerar det fall att lageraktier byts mot aktier i ett företag som förvärvar det företag som lager- aktierna är andelar i. Däremot finns det inga bestämmelser som reglerar övriga fall med byte av lageraktier mot aktier. I 17 kap. 16 § IL hänvisas till bestämmelserna i 49 kap. om upp- skovsgrundande andelsbyten. Bestämmelserna i 49 kap. gäller för juridiska personer och del- ägare i svenska handelsbolag. I inkomstslaget näringsverksamhet gäller bestämmelserna inte bara för andelar som är kapitaltillgångar utan också för andelar som är lagertillgångar. andelen är en lagertillgång gäller bestämmelserna även för fysiska personer. Systemet med uppskovsgrundande andelsbyten innebär att om någon (säljaren) avyttrar andelar i ett företag (det överlåtna före- taget) till ett annat företag (det köpande företaget) på marknads- mässiga villkor i utbyte mot andelar i det köpande företaget får säljaren om han vill uppskov med beskattningen av den vinst som uppkommit vid avyttringen. I 49 kap. 17 och 18 §§ IL finns närmare bestämmelser om beskatt- ningen av det uppskovsgrundande andelsbytet och uppskovs- beloppets storlek i det fall den avyttrade andelen var en lager- tillgång hos säljaren. Aktielån används bl.a. för att göra blankningsaffärer. En blank- ningsaffär innebär att en person (blankaren) lånar aktier av en annan person för att sälja dem. Blankaren väntar därefter med att köpa samma mängd av aktier på marknaden i förhoppning om att kursen ska gå ned. Då köps aktier som lämnas tillbaka till långivaren. Syftet med affären är ur blankarens perspektiv att han ska göra en vinst på affären, genom att försäljningspriset är högre än inköpspriset. Det finns bestämmelser om blankning i 44 kap. IL. I 9 § anges att som avyttring anses inte att delägarrätter eller fordringsrätter lånas ut för blankning. Enligt 29 § ska kapitalvinst på grund av att en lånad delägarrätt avyttras (blankningsaffär) tas upp som intäkt det beskattningsår då en delägarrätt återställs till långivaren, dock efter det beskattningsår då den lånade delägarrätten avyttrades.