sou · GXB337 · 2009-04-21 00:00:00 — Rättelse av felskrivningar m.m. Erfarenheter från registreringspraxis visar att det ibland finns behov av att rätta felaktigheter i de stadgar som ges in för registre- ring. Om anmärker på en sådan felaktighet, kan denna ofta inte rättas annat än genom att föreningen på nytt tar upp frå- gan om stadgeändring på stämman, dvs. föreningen tvingas att kalla till ny stämma – med därmed förknippade kostnader – för att besluta om en ny lydelse av stadgarna. Det är tydligt att det i många fall skulle vara mera praktiskt om rättelsen kunde komma till stånd på ett mera förenklat sätt, t.ex. genom att föreningens styrelse översände en rättad handling till med uppgift om att den först översända handlingen blivit felaktig. Enligt vår uppfattning ger dock redan gällande rätt visst utrym- me för sådana förenklade rättelseförfaranden. En rättelse av detta slag bör uppenbarligen kunna ske när stadgarna har fått en lydelse som avviker från en tvingande lagregel och rättelsen syftar till att stadgarna ska följa lagen och det inte finns anledning anta annat än att den felaktiga lydelsen har berott på ett skrivfel eller liknande förbiseende. I en sådan situation innebär rättelsen inte någon rätts- förlust för medlemmarna och det framstår som en onödig omgång att kalla till ny stämma. Ett förenklat rättelseförfarande torde även kunna användas i andra situationer där det är uppenbart att stad- garna har fått en utformning som ingen av medlemmarna kan ha avsett. Det förekommer också att föreningsstämman i samband med beslutet om stadgeändring bemyndigar styrelsen att göra de änd- ringar i den beslutade stadgetexten som är nödvändiga för att änd- ringen ska kunna registreras. Ett sådant bemyndigande har i och för sig endast begränsad rättslig betydelse, eftersom stämman aldrig kan delegera rätten att besluta om stadgeändringar till annan. Om det finns ett bemyndigande av detta slag, torde det dock öka Bolags- verkets möjligheter att rättelsesituationer registrera stadgetexter som i något smärre avseende avviker från stämmans beslut. Vi har övervägt om frågor om rättelse bör lagregleras. De när- mare förutsättningarna för när rättelse kan ske på ett förenklat sätt torde emellertid variera i stor utsträckning. En lagregel måste där- för ges en ganska allmänt hållen avfattning. En allmänt hållen regel riskerar att inte ge någon närmare vägledning. Det skulle också fin- nas en risk för att vissa situationer, där rättelse i förenklad form uppenbarligen borde kunna ske, inte skulle omfattas lagens orda- lydelse. Vi föreslår därför att frågan om förutsättningarna för rät- telse i förenklad form ska – liksom – överlämnas till registre- ringspraxis. Ändrad lydelse av stadgarna mellan två stämmor Ett särskilt problem kan uppkomma när en förening ändrar sina stadgar genom två stämmobeslut. Det händer då att stadgarnas lydelse ändras i något avseende mellan den första och den andra stämman. I dessa fall kan det vara svårt att avgöra om det är samma beslut som har fattats på de olika stämmorna eller om det är fråga om ett nytt beslut. I det senare fallet blir det nödvändigt med en tredje stämma för att det ska föreligga ett giltigt beslut om stadgeändring. Mycket talar för att frågan om en tredje stämma måste hållas bör avgöras utifrån en bedömning av om ändringen mellan den för- sta och den andra stämman enbart har karaktären av en sådan rät- telse som enligt vad som ovan har anförts kan godta. Om så är fallet, torde någon tredje stämma inte behöva hållas. I motsatt fall torde få behandla den lydelse som tas upp till behandling vid den andra stämman som ett nytt beslut, vilket inte kan registreras förrän en ny stämma har hållits. Vi har emellertid inte funnit skäl att gå in på problemet närmare. Som en följd av våra förslag att föreningslagens tvåstämmokrav ska tas bort torde problemet aktualiseras i huvudsak enbart i fråga om beslut i bostadsrättsföreningar och kooperativa hyresrättsföreningar (jfr avsnitt 11). Det finns mot den bakgrun- den inte tillräckliga skäl att behandla frågan i lag. Komplettering med frånvarandes godkännande Vi har även övervägt om det bör vara möjligt att i efterhand komplettera ett stämmobeslut med godkännande från frånvarande medlemmar. Frågan torde främst aktualiseras när en förenings- stämma ska besluta om en stadgeändring. Detta kräver anting- en att samtliga medlemmar biträder beslutet på en stämma eller att beslutet konfirmeras vid en andra stämma. Den situationen kan då inträffa att samtliga medlemmar som närvarar på en första stämma enhälligt röstar för en stadgeändring men att några medlemmar är frånvarande. För att det inte ska vara nödvändigt att kalla till en andra stämma förekommer det att beslutet kompletteras med skriftligt godkännande från de frånvarande medlemmarna.8 Förfaran- det synes i viss utsträckning godtas av . Behovet av denna typ av praktiskt förfarande kommer uppen- barligen att minska om man, såsom vi föreslår, gör det möjligt att besluta om stadgeändring genom majoritetsbeslut på en enda stäm- ma. Våra förslag innebär också att det enbart vid ett särskilt slag av beslut (upplösning utan föregående likvidation) kommer att krävas att beslutet biträds av samtliga medlemmar. I de övriga fall där det kommer att krävas enhällighet kommer det att vara fråga om ett krav enhällighet bland de röstande. Frågan om denna typ av förfa- rande bör accepteras kommer därmed i huvudsak att aktualiseras enbart vid beslut om upplösning utan föregående likvidation enligt 11 kap. 18 a § (se avsnitt 10) och i bostadsrättsföreningar och koope- rativa hyresgästföreningar (se avsnitt 11). Vi anser för vår del att det inte bör vara uteslutet att i sådana fall undantagsvis godta att ett beslut i efterhand kompletteras med godkännande från medlemmar som inte har varit närvarande på föreningsstämman. Detta kan vara fallet om medlem själv kontaktar och förklarar sig lämna sitt samtycke till beslutet. Frågan bör emellertid inte lag- regleras utan liksom överlämnas till registreringspraxis. 8 Se A. Mallmén, Lagen om ekonomiska föreningar, en kommentar, 3 uppl., s. 293. Vi vill dock i detta sammanhang understryka att det inte kan komma i fråga att komplettera med frånvarandes godkännande i efterhand för att uppnå tillräcklig majoritet på stämman. Vid bedöm- ningen av om ett majoritetskrav är uppfyllt eller ej är det enbart rösterna från de medlemmar som är närvarande på stämman som ska räknas. 7.4.11Klander av föreningsstämmans beslut Om ett beslut om stadgeändring klandras, kan detta få betydelse även för de uppgifter som framgår av föreningsregistret. En dom- stol kan ju i en dom upphäva stämmans beslut eller under rätte- gången besluta att föreningsstämmans beslut inte får verkställas, s.k. inhibition. I dessa fall är det viktigt att tredje man får känne- dom om förhållandena och inte förlitar sig på felaktiga uppgifter i föreningsregistret. Bestämmelser om under- rättelseskyldighet för domstolar finns i 7 kap. 17 § fjärde stycket föreningslagen. Enligt dessa ska en domstol underrätta Bolags- verket om klandertalan, om stämmans beslut har ändrats genom en dom som har vunnit laga kraft eller rätten genom beslut under rättegången har förordnat att föreningsstämman beslut inte får verkställas. För aktiebolagens del har behovet av information om dom- stolens beslut lösts genom bestämmelser om underrättelseskyldig- het för domstolarna i 1 kap. 8 § aktiebolagsförordningen. Enligt dessa ska en domstol underrätta om en pågående klandertalan i följande fall; när talan har väckts, när det föreligger en dom eller ett slutligt beslut som har vunnit laga kraft, och när det genom beslut under rättegången har bestämts att ett bolags- stämmobeslut inte får verkställas. Domstolarnas underrättelse- skyldighet enligt aktiebolagsförordningen är alltså mera omfat- tande än underrättelseskyldigheten enligt föreningslagen. Det är naturligt att samma reglering gäller även för de ekono- miska föreningarnas del. Vi föreslår därför att en bestämmelse med motsvarande innehåll tas in i förordningen om ekonomiska före- ningar. 8Likvidation och annan upplösning Vi har i uppdrag att föreslå förenklingar som kan lätta föreningarnas administrativa bördor. Som redan har framgått av redovisningen i avsnitt 3.5 är likvidationsförfarandet förenat med ganska höga kost- nader för föreningarna. Vi behandlar därför i det följande möjlig- heterna att förenkla det befintliga likvidationsförfarandet och att införa ett enklare upplösningsförfarande som ett alternativ till lik- vidation. En ekonomisk förening kan av olika anledningar upphöra med sin verksamhet. För att den ska upphöra att existera som en juridisk person krävs dock att den upplöses enligt något av de förfaranden som lagstiftaren har ställt upp. En ekonomisk förening kan upp- lösas på flera sätt. Det kan ske genom att föreningen går upp i en annan juridisk person genom fusion enligt bestämmelserna i 12 kap. föreningslagen eller genom att den tas bort ur föreningsregistret enligt 11 kap. 18 § föreningslagen (se avsnitt 8.2.3). En ekonomisk förening kan också upplösas genom konkurs. Om en förening är försatt i konkurs och denna avslutas utan överskott, är föreningen upplöst när konkursen avslutas (se 11 kap. 19 § föreningslagen). Vanligt är också att upplösningen av föreningen sker genom ett särskilt likvidationsförfarande. Under likvidationen avvecklas förenin- gens verksamhet, dess tillgångar realiseras och skulderna betalas. Därefter skiftas föreningens kvarvarande tillgångar ut till medlem- marna. Lagen skiljer mellan likvidation som beslutas av förenings- Likvidation och annan upplösning stämman (frivillig likvidation) och likvidation som beslutas av rätten eller registreringsmyndigheten (tvångslikvidation). 8.2.1Majoritetskrav vid beslut om frivillig likvidation De föreningar som vill avsluta sin verksamhet – och som inte är på obestånd och därför inte kan försättas i konkurs – är hänvi- sade till att fatta beslut om att föreningen ska gå i likvidation. Det är föreningsstämman som beslutar om att föreningen ska gå i likvi- dation. Ett beslut om frivillig likvidation har ansetts vara av sådan betydelse för medlemmarna att de bör ha möjlighet att överväga och diskutera det grundligt (se prop. 1986/87:7 s. 206). I förenings- lagen föreskrivs därför att ett sådant beslut är giltigt endast om alla röstberättigade är överens om beslutet eller beslutet har fattats på två föreningsstämmor i följd och på den senare stämman har biträtts av minst två tredjedelar av dem som har röstat. Föreningsstämman kan dock alltid fatta beslut om likvidation med absolut majoritet – dvs. mer än hälften av rösterna – om det finns grund för tvångslikvidation, exempelvis därför att antalet med- lemmar har understigit lägsta föreskrivna antal (se prop. 1986/87:7 s. 205). Motsvarande bestämmelser för aktiebolag finns i 25 kap. aktie- bolagslagen. Enligt dessa kan bolagsstämman dock alltid fatta beslut om att bolaget ska gå i likvidation med absolut majoritet. Frågan behöver inte behandlas vid mer än en stämma. Det är möjligt att i bolagsordningen föreskriva om kvalificerad majoritet. Finns det grund för tvångslikvidation, kan beslutet emellertid ändå alltid fattas med absolut majoritet. Föreningen upplöses inte genom beslutet om likvidation utan först när det åtföljande likvidationsförfarandet avslutas. Medan likvida- tionsförfarandet pågår, är föreningen alltså fortfarande ett bestå- ende rättssubjekt. När stämman har beslutat om likvidation, ska detta genast anmälas för registrering. ska i samband med registreringen av likvidationen också utse en eller flera likvidatorer. Likvidatorn träder i styrelsens och, i förekommande fall, den verkställande direktörens Likvidation och annan upplösning Däremot behåller föreningsstämman i princip sin befogen- het, dock med de begränsningar som följer av att syftet med likvida- tionen är att avveckla föreningens verksamhet. Även revisorns upp- drag kvarstår. Likvidatorns uppdrag är att avveckla föreningens verksamhet. En viktig del i likvidationsförfarandet är kallelse på okända borge- närer. Detta förfarande regleras i lagen (1981:131) om kallelse på okända borgenärer. Likvidatorn ska genast hos Kronofogdemyndig- heten ansöka om kallelse på föreningens okända borgenärer. I kallel- sen uppmanar Kronofogdemyndigheten föreningens borgenärer att anmäla sina fordringar mot föreningen till myndigheten för kallelsen. När har gått ut och alla kända skulder har betalats, ska likvidatorn fördela (skifta) föreningens kvarvarande tillgångar bland medlemmarna och eventuella inne- havare av förslagsandelar. När likvidatorn har fullgjort sitt uppdrag och lagt fram sin slutredovisning är föreningen upplöst. Likvidatorn har rätt till arvode för sitt arbete. Detta utgör en likvidationskostnad som föreningen ska betala. 8.2.3Avregistrering enligt 11 kap. 18 § föreningslagen Det förekommer inte sällan att ekonomiska föreningar avslutar sin verksamhet utan att något likvidationsförfarande genomförs. Före- ningarna finns därför kvar som juridiska personer, registrerade i föreningsregistret. Detta är givetvis inte bra, bl.a. därför att det leder till en sämre registerkvalitet. 11 kap. 18 § föreningslagen innehåller därför bestämmelser om ett särskilt avregistreringsförfarande. Om någon anmälan rörande föreningen inte har kommit in till registret , ska efter en viss kontroll ta bort föreningen från föreningsregistret. Föreningen är därmed upp- löst. – En ekonomisk förening har inte någon rätt att bli avregist- rerad utan föregående likvidation, om inte den nämnda paragrafen är tillämplig (se RÅ 1955 Ju 116 och 1960 Ju 50). Om det efter avregistreringen uppkommer behov av en likvida- tionsåtgärd, exempelvis fördelning av okända tillgångar, ska rätten förordna en eller flera likvidatorer. Likvidation och annan upplösning 8.3Tidigare överväganden om förenklade avvecklingsförfaranden föreningslag fanns särskilda bestämmelser om s.k. fattig- likvidationer. Enligt dessa bestämmelser kunde allmän domstol, om en ekonomisk förening inte hade tillgångar som täckte likvidations- kostnaderna, på anmälan av likvidatorerna förklara att likvidationen skulle läggas ner. Föreningen ansågs då upplöst. Fattiglikvidation innebar bl.a. att kallelse på okända borgenärer inte behövde ske. Eventuella kvarstående tillgångar skulle efter rättens förordnande tillfalla ett allmännyttigt eller därmed jämförligt ändamål. Bestäm- melserna om fattiglikvidation överfördes inte till den nuvarande föreningslagen. – Motsvarande bestämmelser om fattiglikvidation hade funnits även på aktiebolagsrättens område men upphävdes där . Att bestämmelserna om fattiglikvidation togs bort hängde samman med att reglerna om konkurs reformerades i syfte att komma till rätta med ekonomisk brottslighet. Systemet med s.k. fattigkonkurser avskaffades och ersattes med en reglering som innebar utökad tillsyn även över mindre konkurser. Lagstiftaren såg i det sammanhanget en fara för att den ekonomiska brottslig- heten som tidigare hade förekommit inom systemet med fattig- konkurser skulle flyttas över till fattiglikvidationerna. Systemet med fattiglikvidationer ersattes därför med bestämmelser om att likvidatorerna, om de finner att föreningen är på obestånd och inte kan betala likvidationskostnaderna, i stället ska begära att förenin- gen försätts i konkurs. Inom konkursförfarandets ram sker då en ingående granskning av föreningens angelägenheter (se prop. 1980/81:146 s. 11 ff. och prop. 1986/87:7 s. 224 f.). Ett likvidationsförfarande är alltid förenat med vissa kostnader. I föreningar och bolag med begränsade tillgångar kan det därför finnas ett motstånd mot att initiera ett likvidationsförfarande. Det medför i sin tur att nödvändiga avvecklingsåtgärder inte alltid kommer till stånd. I ett tidigare lagstiftningsärende om likvidation av aktiebolag övervägdes därför att införa någon form av förenklat likvidationsförfarande (se prop. 2000/01:150 s. 56 ff.). Utgångs- punkten var dock att ett sådant förfarande inte får inbjuda till missbruk eller utnyttjas för att dölja ekonomiska oegentligheter. Det ansågs därför inte lämpligt att återinföra systemet med fattiglikvida- tioner. I stället övervägdes ett förenklat avregistreringsförfarande liknande det som finns i (se avsnitt 8.4.3). Likvidation och annan upplösning kom emellertid fram till att inte heller detta innebar tillräckligt god tillsyn och kontroll. Av visst intresse i detta sammanhang är den reglering som har kommit till användning när man vid olika tillfällen har höjt gränsen för lägsta tillåtna aktiekapital. Frågan har då uppkommit om hur de aktiebolag som inte vill eller kan företa den föreskrivna höjningen av aktiekapitalet ska behandlas. Lagstiftaren har löst detta problem genom att i övergångsbestämmelserna till respektive lagändring före- skriva att ett bolag som inte har ett registrerat aktiekapital som mot- svarar lagens nya krav ska avregistreras från aktiebolagsregistret. I och med denna avregistrering anses bolaget upplöst (se SFS 1981:460 och 1994:802) och ansvaret för bolagets förpliktelser övergår på aktieägarna, styrelseledamöterna och den verkställande direktören. Dessa ansvarar solidariskt för bolaget skulder, dock att aktieägare som inte har varit styrelseledamot eller verkställande direktör ansvarar endast i förhållande till sin andel i bolagets aktiekapital (se bet. 1980/81:LU28 s. 12 f. och prop. 1993/94:196 s. 216 f). Bolagets rättigheter, bl.a. äganderätten till egendom, övergår på aktieägarna. Aktieägarna inträder i bolagets ställe i de avtal som bolaget har slutit med tredje man. Enligt finsk rätt kan ett andelslag upplösas genom likvidation. Fri- villig likvidation beslutas av andelsstämman. Beslutet kan som huvud- regel fattas på en stämma med två tredjedelars majoritet. Det finns möjlighet att föreskriva strängare majoritetskrav i stadgarna. Kallelse till stämma som ska pröva fråga om likvidation ska utfärdas minst en månad före stämman. I är det registreringsmyndigheten som kallar på andels- lagets borgenärer. Borgenärerna ska anmäla sina fordringar till registreringsmyndigheten senast den dag som myndigheten har satt ut. Enligt myndighetens praxis är tidsfristen för kallelse på okända borgenärer som regel . Om andelslaget särskilt begär det, kan tiden sättas ned . I finsk rätt finns också, som ett alternativ till likvidations- förfarandet, bestämmelser om avregistrering av andelslag. Andels- stämman kan då, i stället för att besluta om frivillig likvidation, Likvidation och annan upplösning besluta att andelslaget ska ansöka hos registreringsmyndigheten om avregistrering utan föregående likvidationsförfarande. I dessa fall ska registreringsmyndigheten, i stället för att förordna om likvida- tion, avregistrera andelslaget. Avregistreringen innebär, till skillnad från ett likvidationsförfarande, att det inte sker någon kallelse på andelslagets okända borgenärer. Avregistreringen innebär således inte att okända skulder avskrivs. Ett andelslag som har avregistrerats enligt det ovan nämnda förfarandet har, i likhet med andelslag som har upplösts genom likvidation, fortfarande rättskapacitet. Det kan alltså fortfarande äga egendom och avregistreringen har i sig ingen betydelse för betal- ningen av andelslagets skulder. Däremot saknar det rättshandlings- förmåga i den meningen att det inte kan företa några rättshandlingar, såsom att ingå avtal, förvärva egendom eller ådra sig ytterligare skulder. Vid behov ska likvidationsåtgärder inledas. Den eller de som vidtar åtgärder för ett avregistrerats andelslags räkning blir i allmänhet personligt ansvariga för de förpliktelser som åtgärderna medför (se RP 176/2001 rd s. 169). Som huvudregel gäller att tillgångarna i ett avregistrerat andels- lag inte får skiftas ut till andelshavarna utan att det först genomförs ett likvidationsförfarande. Om tillgångarna understiger och det har gått avregistreringen, får dock skifte ske under förutsättning att andelslagen inte har några kända skulder. Den norska lagen föreskriver att ett samvirkeforetaks verksamhet ska avvecklas genom upplösning (oppløysning). Förfarandet vid upplösning är närmast att likna vid likvidation. Beslut om frivillig upplösning fattas av årsmötet med två tredjedelars majoritet. Sam- virkeforetakets stadgar kan föreskriva strängare majoritetskrav. Förfarandet syftar till att reglera samvirkeforetakets skulder. Kallelse på okända borgenärer ska ske. Borgenärerna ska anmäla sina fordringar från det att beslutet om upplös- ning kungjordes i registreringsmyndighetens () elektroniska kungörelsepublikation. Efter reglering av skulder och återbetalning av insatser m.m. ska kvarvarande tillgångar som huvud- regel tillfalla ett kooperativt ändamål eller allmännyttigt ändamål. Det finns dock möjlighet att i samvirkeforetakets stadgar före- Likvidation och annan upplösning skriva att tillgångarna ska fördelas bland medlemmarna på grundval av deras omsättning med foretaket. Den norska lagen innehåller inte någon form av förenklat förfa- rande för upplösning av ett samvirkeforetak. Frågor om upplösning av ett andelsselskab regleras i loven om visse erhvervsdrivende virksomheder. Enligt denna kan ett andelsselskab avvecklas genom ett formellt likvidationsförfarande. I så fall gäller bestämmelserna i 14 kap. aktieselskabsloven, med de avvikelser som kan vara motiverade med hänsyn till den kooperativa verksam- hetens karaktär. Detta innebär att det är generalförsamlingen som beslutar att andelsselskabet ska gå i likvidation och att beslutet fattas med den majoritet som anges i selskabets stadgar. Om stadgarna saknar bestämmelser i frågan, kan aktieselskabslovens bestämmelser användas analogt, vilket torde innebära att beslut om likvidation ska fattas med två tredjedelars majoritet.1 Generalförsamlingen ska även utse en likvidator att genomföra likvidationen. Beslutet om likvidation ska anmälas till Erhvervs- og Selskabsstyrelsen. Denna ska offentlig- göra beslutet, och likvidatorn får inte avsluta likvidationen förrän det har gått från offentliggörandet.2 I dansk associationsrätt finns också – för såväl större som mindre aktiebolag som andra associationsformer med begränsat personligt ansvar – möjlighet till förenklad avveckling genom s.k. opløsning ved erklæring. gällde detta enbart mindre aktie- bolag, anpartsselskaber, men står möjlig- heten öppen även för aktieselskaber och andelsselskaber. Ändringen infördes efter önskemål från rådgivare och verksamma inom andels- selskaber. Förfarandet kan enligt lagtexten användas enbart i företag som har betalat samtliga sina skulder (se 20 a § lov om visse erhvervs- drivende virksomheder). Medlemmarna i andelsselskabet måste därför underteckna en förklaring om att andelsselskabets samtliga skulder är betalda och att verksamheten är upplöst. Upplösningen innebär att medlemmarna övertar samtliga skulder – förfallna, icke- förfallna eller tvistiga – som andelsselskabet hade för förklaringen. Betalningsansvaret för skulderna är personligt, soli- H. m.fl., Erhvervsdrivende virksomheder, en lovkommentar, 2 udg., s. 173. 2Se a.a. s. 175. Likvidation och annan upplösning dariskt och obegränsat. Om det eventuellt finns några kvarvarande tillgångar i andelsselskabet, ska dessa fördelas mellan medlemmarna. Intyget om skuldfrihet ska skickas till registreringsmyndigheten från undertecknandet. Om handlingen kommer in till myndigheten först senare, är detta ett hinder mot registrering. I samband med ingivandet av förklaringen ska det även bifogas intyg från tull- och skattemyndighet om att det inte finns några obetalda skatter och avgifter avseende verksamheten. Det har framhållits att denna form för upplösning av en andels- selskab enbart bör användas i de fall som medlemmarna har kun- skap om alla existerande och potentiella krav mot verksamheten, såsom är fallet i ett andelsselskab som inte har kommit i gång med sin verksamhet. I dessa fall är det inte förknippat med någon större risk för medlemmarna att åta sig ett personligt ansvar för föreningens skulder.3