sou · GXB323 · 2009-03-03 00:00:00 — Som angetts i avsnitt 7.2.3 har utredningen gett KPMG i uppdrag att genomföra en intervjuundersökning med företrädare för kom- muner och länsstyrelser för att belysa hur dessa myndigheter arbetar med tillsynen enligt tobakslagen. En kortfattad beskrivning av metod och genomförande finns i det avsnittet. Tobaksvaror säljs på flera olika typer av försäljningsställen, alltifrån de stora livsmedelskedjornas butiker till små bensinmackar och kiosker. I genomsnitt finns ca 1,3 anmälda försäljningsställen per 1 000 invånare – med en variation mellan 0,8 och 2,4. Det finns i kommunerna liten kunskap om den oregistrerade eller svarta mark- naden för tobaksvaror. Det anses ofta inte ingå i den kommunala tillsynen att kartlägga vare sig förekomsten av smuggeltobak eller oanmälda försäljningsställen. I några kommuner finns emellertid ambitionen att försöka följa och få kontroll över den olagliga delen av marknaden. 3 Undersökningsrapporten finns i bilaga 3. Vad gäller resurstilldelning finns det betydande variationer mellan kommunerna. Resurserna, mätt som antalet handläggare per en miljon invånare, varierar från knappt 1 till drygt 17. De flesta tillfrågade anser att tillräckliga resurser avsatts för till- synen. Handläggarna svarar här utifrån de ambitioner som finns hos både lagstiftaren och kommunen. För den ambitionsnivå som kom- munen har satt menar en övervägande del (14 av 20) att resurserna räcker till för ändamålet. Sex av intervjupersonerna svarar dock nej på frågan. Några konstaterar att en tillsynsverksamhet i princip aldrig kan få för mycket resurser, men att kommunen måste väga detta mot många andra behov. Det finns ingen klar korrelation mellan resurser per invånare och att handläggarna anser att resurserna är tillräckliga. Samtliga intervjuade kommuner tar med stöd av 19 b § tobaks- lagen ut någon form av tillsynsavgift av de näringsidkare som an- mält försäljning av tobaksvaror. I flertalet fall tillämpas en fast års- avgift, men i någon kommun prövar man en differentierad ersättning där de som sköter sig bra får betala mindre än de som kräver åter- besök. I någon kommun debiteras en avgift vid anmälan, men inte . Ytterligare en kommun anpassar avgiften efter handlarnas omsättning vid tobaksförsäljning och en kommun tar ut avgift vid tillsynstillfället. De årsavgifter som tillämpas varierar per försäljningsställe. Avgifterna är högre i storstäder än i många andra kommuner. Drygt hälften av kommunerna anser att avgiften täcker kommunens kostnader för tillsynsverksamheten. Tre av kommunerna svarar klart nej på frågan, medan fem är mer tveksamma till om man får full kostnadstäckning. I nästan alla kommuner är tillsynen av tobaksförsäljningen kombi- nerad med motsvarande tillsyn när det gäller folköl och/eller livs- medelstillsyn. Generellt sett dominerar tillsynen över folkölsför- säljningen klart över tobaken när det gäller fokusering och resurs- tilldelning. Den organisatoriska hemvisten för tobakstillsynen skiljer sig åt mellan kommunerna. Det finns i huvudsak tre olika organisatoriska lösningar. Den nämnd och förvaltning som svarar för är den vanligaste placeringen (11 av de 20 kommunerna). I övriga kommuner har uppgiften antingen samordnats med livsmedelstill- synen (fem kommuner) eller placerats centralt hos kommun- styrelsen (tre kommuner). I ett fall delas ansvaret mellan två nämnder. Vid tillsynen arbetar kommunerna med både piska och morot. Många tycks föredra att närma sig handlarna i en positiv anda med upplysning och informellt samråd. Detta anses i längden ge bättre resultat än att hota med administrativa eller straffrättsliga sank- tioner. Tillsynen baseras i de flesta fall på någon form av tillsynsplan hos respektive kommun. Drygt hälften av kommunerna har en sådan plan och i ytterligare några fall finns informella tillsynsplaner. I sex kommuner, innefattande både mindre och relativt stora kom- muner, saknas tillsynsplanering. Inom ramen för samtliga kommuners tillsynsarbete lämnas råd och information, både muntligt och i form av broschyrer m.m. om exempelvis vilka regler som gäller i samband med försäljning av tobaksvaror till unga personer. Tillsynsbesök hos anmälda försäljningsställen görs i flertalet kommuner. Tre intervjuade är mer svävande i sina svar och en svarar nekande på denna fråga. Vid sådana besök kontrolleras om försälj- ningsstället följer kravet på skyltning med information om ålders- gränsen (12 § tredje stycket tobakslagen) samt bestämmelsen om reklam och annan marknadsföring (14 § tobakslagen). Vidare ber man att få se och gå igenom säljarens egentillsynsprogram för att kon- trollera om det finns klara interna instruktioner till personalen om vad som ska iakttas i fråga om tobaksförsäljning. Knappt hälften av kommunerna kontrollerar de försäljnings- ställen som inte har anmält att de säljer tobak. Vid besök hos oanmälda försäljare informerar man om gällande regler samt lämnar ofta över broschyrmaterial och anmälningsblanketter. Normalt tar handlaren emot kommunens företrädare på ett positivt sätt, men det förekommer även en avvisande hållning och t.o.m. hot. Någon kommun bedriver även spaning vid sådana försäljningsställen där man kan misstänka tobaksförsäljning men som inte har gjort någon anmälan. Provköp som rutin tillämpas i tre fjärdedelar av kommunerna, i många fall en eller , i andra fall kanske om de personella resurserna inte räcker till större insatser. Flera kommuner gör regelmässiga uppföljningar, dvs. återbesök i de fall där unga har fått köpa utan att legitimera sig. Fyra av kommunerna gör över huvud taget inga regelbundna provköp. När det gäller kravet att anmäla tobaksförsäljning till kommunen (12 c § första stycket tobakslagen) anser hälften av kommunerna att handlarna sköter detta relativt bra. Det gäller framför allt de minsta kommunerna. I två av kommunerna i ett storstadsområde anses anmälningsplikten respekteras på ett dåligt sätt och i fem kommuner är bedömningen att detta sköts på ett någorlunda bra sätt. En respondent har ingen uppfattning. Respondenterna nämner att kunskapen om anmälningsplikten numera är ganska stor, särskilt hos de större aktörerna, såsom livsmedelskedjor. Det finns dock en viss eftersläpning vid ägarbyten och på mindre försäljnings- ställen. En kommun lyfte även fram språksvårigheter som en anled- ning till att anmälan uteblir. Enligt 12 c § andra stycket tobakslagen ska näringsidkare som säljer tobak utöva egentillsyn över försäljningen och ansvara för att det finns ett för verksamheten lämpligt egentillsynsprogram. Fler- talet kommuner (12 av 20) uppger att man ofta finner ett egen- tillsynsprogram vid sina tillsynsbesök. Av övriga kommuner svarar några att sådana program återfinns ibland eller sällan. En kommun uppger att man inte vet eftersom man inte genomför tillsynsbesök. Hos stora butikskedjor tycks förekomsten av tillsynsprogram vara regel. I de fall tillsynsprogram finns innehåller de i samtliga fall rutiner kring kontroll av att personalen följer 18-årsgränsen. Kommunerna saknar en klar bild av om egentillsynsprogrammen följs. Det framstår som om handlarna i stor utsträckning följer kravet på att det på varje försäljningsställe ska finnas en tydlig och klart synbar skylt med information om 18-årsgränsen (12 § tredje stycket tobakslagen). På frågan om handlarna följer kravet är svaret nästan entydigt ja. Kommunernas svar varierar betydligt när det gäller den centrala frågan om åldersgränsen följs. Många kommuner uppger att detta är fallet ofta eller ganska ofta. I några kommuner menar man att åldersgränsen respekteras ibland, sällan eller att man helt enkelt inte vet. Vissa kommuner har uttryckt frustration över att de känner till att tobaksförsäljning sker till unga men att kommunen saknar resurser eller möjligheter att bevisa att så sker. Någon kommun har nämnt att man känner till försäljningsställen som säljer till minder- åriga med användandet av särskilda kodord samt att langning sker. Dock finns väldigt sällan några klara bevis på att 18-årsgränsen inte efterlevs. Enligt 20 § tobakslagen får kommunerna i sin tillsynsverksamhet meddela de förelägganden eller förbud som behövs för att lagen eller en föreskrift som har meddelats med stöd av lagen ska följas. I beslut om föreläggande eller förbud får kommunen sätta ut vite. En av storstadskommunerna arbetar ganska ofta med förelägganden och förbud. Övriga kommuner använder sällan eller aldrig dessa verktyg i sin tillsyn. På frågan om förelägganden efterlevs svarar ett par av storstadskommunerna jakande. Ingen av kommunerna an- vänder sig av möjligheten att omhänderta tobaksvaror med stöd av 21 § första stycket tobakslagen. En vanlig invändning enligt undersökningen mot att använda nu- varande sanktionsmöjligheter mot olaglig försäljning är att detta inte har fått effekt. Några uttrycker att man har begränsade kunskaper om hur man kan tillämpa lagen. De allra flesta intervjupersoner som har besvarat frågan anser att det inte är effektivt för kommunen att anmäla brott av detta slag till polisen. Det anses att beviskraven för att styrka brott är höga och att fällande domar är sällsynta. Kom- muner har även uttryckt missnöje med att polisen nedprioriterar frågan. Kommunernas åsikter om länsstyrelsernas roll Länsstyrelsernas tillsyn och rådgivning uppfattas i många fall som begränsad. Kommunerna har tillfrågats om länsstyrelserna är aktiva och gör ett bra arbete på detta område, varvid relativt många svarar klart nej. Ytterligare några är tveksamma till om dessa insatser gör någon nytta eller över huvud taget förekommer i någon märkbar utsträckning. Fem av de 20 kommunerna anser dock att respektive länsstyrelse är aktiv och bra som rådgivare m.m. (det gäller fyra olika län). Kommunernas förslag till ändringar Den nuvarande lagstiftningen bedöms av kommunerna inte vara till- räckligt effektiv. På den allmänna frågan om nuvarande lagstiftning är tillräcklig svarar endast fem av kommunerna klart ja. Tolv kom- muner säger att lagen är klart otillräcklig och ytterligare tre kom- muner är tveksamma. Flera kommuner har lämnat liknande förslag om hur reglerna bör kunna ändras. Bland dessa kan följande nämnas: Tydligare sanktioner och straff för handlare som inte följer be- stämmelserna om åldersgräns (12 kommuner) Tydliga möjligheter för kommunerna att tillfälligt förbjuda tobaks- försäljning (8 kommuner) Ersätt anmälningsplikten med tillstånd (3 kommuner) Bland mer enstaka förslag märks bland annat att begränsa antalet försäljningsställen, att bara sälja limpor och förbjuda enstaka paket, höjd avgift, bötfällning av handlare direkt på plats, möjlighet att an- vända minderåriga vid provköp, högre åldersgräns än , inför- ande av lämplighetsprövning (körkort) för handlare samt inför- ande av ett delat tillsynsansvar med polisen för att underlätta sank- tioner och tillsyn för båda parter. Några kommuner menar att det inte är lagen som är problemet utan inställningen hos handlarna, varför mer måste satsas på till exempel gemensamma informations- insatser och kampanjer. 8.1.1Beslut om föreläggande eller förbud Enligt 20 § tobakslagen får länsstyrelserna och kommunerna i sin tillsynsverksamhet meddela de förelägganden eller förbud som behövs för att lagen eller en föreskrift som har meddelats med stöd av lagen ska följas. I beslut om föreläggande eller förbud får länsstyrelserna och kommunerna sätta ut vite. FHI:s möjlighet att meddela förelägganden och förbud är enligt samma paragraf mera inskränkt och får t.ex. inte användas för att förmå någon att följa bestämmelserna om åldersgräns (12 och 12 a §), styckeförsäljning (12 b §) eller anmälan och egentill- syn (12 c §). Enligt förarbetena till lagen (prop. 1995/96:228 s. 23) är avsikten inte att tillsynsmyndigheten med stöd av bestämmelsen ska kunna helt förbjuda en näringsidkare att sälja tobak . I två olika ärenden beslutade miljönämnden i kommun om förelägganden som innebar förbud för en butiksinnehavare att vid vite sälja tobak i kommun . I båda fallen överklagade butiksinnehavaren beslutet till i län som, med hänvisning till uttalandena i lagens förarbe- ten, upphävde besluten.1 Förelägganden som utfärdas till följd av att åldersgränsen inte följs utformas ofta på så sätt att butiksinnehavaren föreläggas att begära legitimation av alla kunder med undantag för de som uppen- bart är , . Det förekommer också att butiksinnehavaren föreläggs att inge egentillsynsprogram. Även andra förelägganden förekommer, t.ex. förelägganden angående kra- vet på skyltning (12 § tredje stycket tobakslagen). I dessa fall före- läggs butiksinnehavaren att på en viss plats ha en tydlig och klart 1 i län beslut , Dnr 505-10267-2006 och 505-09819-2006. synbar skylt med text om förbudet mot att sälja eller lämna ut tobaksvaror till den som inte har fyllt 18 år.2 Till följd av ansvarsfördelningen mellan länsstyrelserna och kommunerna (se avsnitt 3.1.4) använder sig länsstyrelserna i prakti- ken inte av möjligheten att meddela förelägganden eller förbud för att förmå någon att följa åldersgränsen i tobakslagen. Det är också sällsynt att kommunerna beslutar om förelägganden eller förbud på denna grund. har det, med undantag då 15 förelägganden beslutades, rört sig om en handfull förelägganden i hela landet. Ännu mera sällsynt är att föreläggandena eller förbuden förenas med vite. I avsnitt 7.3.2 finns en tabell som utvi- sar antalet förelägganden eller förbud som beslutats mot detalj- handlare på grund av att åldersgränsen i tobakslagen inte följts. Tillsynsaktiviteterna har ökat i vissa kommuner. I exempelvis utfärdades fyra förelägganden, varav ett förenat med vite, . I kommun meddela- des 15 förelägganden . Föreläggandena utformades på så sätt att butiksinnehavaren förelades att vid försäljning av tobaks- varor kontrollera legitimation på samtliga kunder med undantag för de som uppenbart är eller äldre, . Vad utredningen känner till har ingen tillsynsmyndighet ansökt om utdömande av vite i en situation då någon inte följt ett föreläggande eller förbud gällande åldersgränsen i tobakslagen. Ett beslut om föreläggande eller förbud kan med stöd av 25 § tobakslagen överklagas till . beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Som nämnts ovan överklagades 2006 två beslut om försäljningsförbud som meddelats av kommun. överklagades ett beslut om föreläg- gande som meddelats av kommun. Såvitt känt har inga andra beslut om föreläggande eller förbud, som gäller åldersgränsen i tobakslagen, överklagats . Enligt 21 § tobakslagen får tillsynsmyndigheten besluta att en tobaksvara ska tas om hand, om den bjuds ut till försäljning eller uppenbart är avsedd att bjudas ut till försäljning i strid mot tobaks- lagen eller en föreskrift som har meddelats med stöd av tobakslagen. 2 I finns exempel på hur förelägganden kan utformas. Hand- boken finns på institutets hemsida: Möjligheten för en tillsynsmyndighet att ta hand om en tobaksvara används av allt att döma mycket sällan när det gäller överträdelser av bestämmelsen om åldersgräns. Ingen av kommunerna i KPMG:s undersökning (se bilaga 3) har svarat att de använt sig av denna möj- lighet. En av förklaringarna till att omhändertagande används i liten utsträckning kan vara att det är svårt att bevisa att en tobaksvara bjuds ut till försäljning eller uppenbart är avsedd att bjudas ut till försäljning i strid med bestämmelserna om åldersgräns. Möjligheten att omhän- derta en tobaksvara har sannolikt större användningsområde vid för- säljning av en tobaksvara som inte har erforderlig varningstext eller innehållsdeklaration (11 § tobakslagen). Enligt 27 § tobakslagen döms den som uppsåtligen eller av oakt- samhet bryter mot 12 § första eller andra stycket tobakslagen för olovlig tobaksförsäljning till böter eller fängelse . Detta innebär att det är brottsligt att uppsåtligen eller av oaktsam- het sälja eller på annat sätt lämna ut tobaksvaror i näringsverksam- het till den som inte har fyllt (12 § första stycket). Det är också brottsligt att uppsåtligen eller av oaktsamhet lämna ut en tobaksvara om det finns särskild anledning att anta att tobaksvaran är avsedd att lämnas över till någon som inte har fyllt (12 § andra stycket). Om gärningen är ringa ska dock inte dömas till ansvar. Böter för olovlig tobaksförsäljning utdöms i dagsböter eller, om brottet föranleder lägre straff än 30 dagsböter, i penningböter. Dags- böter ska bestämmas till ett antal av minst 30 och högst 150. Penning- böter ska bestämmas till lägst och högst . Som gemen- samt straff för flera brott får dagsböter bestämmas till ett antal av högst 200 och penningböter till högst . Enligt 27 § tobakslagen kan även den som bryter mot 11 § tobaks- lagen, dvs. tillhandahåller en tobaksvara som saknar varningstext eller innehållsdeklaration eller en vara vars text eller deklaration är uppen- bart oriktig, dömas för olovlig tobaksförsäljning. Denna typ av olovlig tobaksförsäljning omfattas inte av redogörelsen nedan. (Brå) har på utredningens uppdrag sam- manställt statistikuppgifter rörande olovlig tobaksförsäljning i form av brott mot 12 § tobakslagen. Uppgifterna avser anmälda brott 2006 och 2007 samt uppföljning av ärendenas handläggning i rättskedjan. Brytpunkten för statistiken är . Detta innebär att händelser efter detta datum inte redovisas i statistiken. Det bör noteras att olovlig tobaksförsäljning saknar en unik s.k. brottskod. Sökning har därför gjorts med olika sökord. Sannolikt har dessa sökningar gett bra täckning. Det kan dock finnas anmäl- ningar som inte fångats upp i sökningen och som därför inte ingår i statistikuppgifterna. Det går inte heller att utan vidare följa anmälda brott till lagförda brott, bl.a. används olika ärendenummer genom rättskedjan och åklagare kan redovisa brottstidpunkter på annat sätt än polisen vilken kan göra det svårt att bestämma vilket anmält brott som avses i lagföringen. Enligt statistikuppgifterna anmäldes 2006 i hela riket 1 025 brott mot 12 § tobakslagen. Huvuddelen av dessa brott, 957, anmäldes i kommun. Orsaken till denna övervikt beskrivs nedan under rubriken . Övriga 68 anmälda brott är ganska jämnt för- delade på ett 40-tal olika kommuner med stor geografisk spridning. anmäldes betydligt färre brott, närmare bestämt 219 brott i hela riket. Den geografiska spridningen följde däremot mönstret . Merparten av brotten, 157 brott, anmäldes sålunda i kommun medan resterande 62 brott är tämligen jämnt fördelade på ca 40 olika kommuner med stor geografisk spridning. När det gäller de 1 025 brott som anmäldes 2006 ledde 830 av dem till åtalsbeslut, varav 820 i . Nio av brotten ledde till strafföre- läggande3 medan fyra ledde till åtalsunderlåtelse4. Samtliga beslut om strafföreläggande och åtalsunderlåtelse avser brott som anmälts i Öre- bro kommun. Nio av brotten ledde till fällande dom i domstol, varav fyra i . Vad avser de 219 brott som anmäldes 2007 ledde 164 av dem till åtalsbeslut, varav 156 i . Tre av brotten ledde till strafföreläg- 3Alternativ till åtal som innebär att åklagaren i stället för att väcka åtal vid domstol föreläg- ger den som begått brott, för vilket böter ingår i straffskalan, att betala böter. Strafföreläg- gande kan även utfärdas för påföljden villkorlig dom eller villkorlig dom i förening med böter. Ett godkänt strafföreläggande har samma verkan som en brottmålsdom. 4Beslut att inte väcka åtal som åklagare kan fatta i vissa situationer under förutsättning att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts. gande och inget ledde till åtalsunderlåtelse. Sex av brotten ledde till fäl- lande dom i domstol. I tabellen nedan finns en sammanställning över antalet anmälda brott mot 12 § tobakslagen . Vidare anges hur många av dessa brott som resulterat i lagföring, dvs. strafföreläggande, åtalsunderlåtelse eller lagakraftvunnen dom, före . Brott som anmälts i kommun ingår inte i sammanställningen. Tabell 8.1 Antalet anmälda brott mot 12 § tobakslagen och antalet efterföljande lagföringar före . Brott som anmälts i kommun är exkluderade. Som framgår av tabellen har förhållandevis få av de anmälda brotten 2006 och 2007 lett till lagföring före . En orsak till detta är att en stor andel av förundersökningarna av olika anledningar lagts ned, antingen av polis eller åklagare. De vanligast anledningen till att förundersökningar lagts ned är att brott inte kunnat styrkas. En annan förklaring till den förhållandevis låga lagföringsandelen är att det i många fall saknas beslut av polis och åklagare, vilket kan innebära att förundersökning alltjämt pågår. Nästan samliga brott mot tobakslagen som anmäldes i och 2007 avser försäljning från en och samma butik i . De närmare omständigheterna var följande. tingsrätts mål nr B 2659-06 vid för olovlig tobaksförsäljning. Åklagaren påstod att de båda feb- ruari 2005 till i en butik i uppsåtligen eller av oaktsamhet vid minst 500 tillfällen sålt cigaretter och snus till ung- domar under . är båda söner till den dåva- rande butiksinnehavaren. åtalades också för olovligt förfo- gande och rattfylleri. bestred ansvar för olov- lig tobaksförsäljning. Tingsrätten dömde O.M. för olovlig tobaksför- säljning och olovligt förfogande till tre månaders fängelse. Vidare förverkade tingsrätten en villkorligt medgiven frihet om en månad och . Åtalet för rattfylleri ogillades. dömdes för olovlig tobaksförsäljning. I hans fall undanröjde tingsrätten en tidigare ådömd skyddstillsyn och bestämde en gemensam påföljd för brotten enligt domen på skyddstillsyn och för de olovliga tobaksförsäljningarna till fem månaders fängelse. I domskälen yttrade tingsrätten bl.a. att det var utrett att O.M. uppsåtligen hade sålt cigaretter och snus till åtta personer som inte fyllt . Det ansågs styrkt att försäljning skett vid ett relativt stort antal tillfällen, dock inte tillnärmelsevis så många som åklagaren påstått. Tingsrätten preciserade inte vad som avsågs med ett relativt stort antal tillfällen. Vad gäller O.M. fann tingsrätten utrett att försälj- ning skett i tiden –. ansågs styrkt att försäljning skett i tiden –septem- ber 2005 och –. I påföljdsdelen anförde tingsrätten bl.a. att den olovliga tobaks- försäljningen skett och i ett relativt stort antal fall samt att det varit fråga om systematisk försäljning av cigaretter och snus till minderåriga. Tingsrätten motiverade påföljdsvalet med att brottsligheten var av sådan art att påföljden bör bestämmas till fängelse samt att de tilltalade hade återfallit i brottslighet under löpande prövotid. överklagade tingsrättens dom till hov- rätt. som överklagandena behandlades där, väcktes återigen åtal mot dem båda vid för olovlig tobaksförsäljning. tingsrätts mål nr B 1163-07 på nytt vid för olovlig tobaksförsäljning. Åklagaren påstod att de båda i en butik i upp- såtligen eller av oaktsamhet vid minst 58 tillfällen sålt cigaretter till ungdomar . Vidare påstods att W.M. tillfällen juni hade sålt ciga- retter till en ungdom . för ytterligare olovliga tobaksförsälj- ningar. Åklagaren påstod att O.M. till och med i samma butik i uppsåtligen eller av oaktsamhet sålt ciga- retter till en person . Förutom olovlig tobaksförsäljning åtalades O.M. även för annan brottslighet. åtaldes för tre stölder (cigarett- stölder), övergrepp i rättssak och våld mot tjänsteman. åtala- des för ringa narkotikabrott, narkotikabrott av normalgraden, över- grepp i rättssak och stöld (cigarettstöld). förnekade samtliga fall av olovlig tobaksförsälj- ning. Tingsrätten dömde O.M. för stöld, övergrepp i rätts- sak, våld mot tjänsteman (ringa brott) och olovlig tobaksförsälj- ning till fem månaders fängelse. Ett av åtalen för stöld ogillades. dömdes för ringa narkotikabrott, narkotikabrott av normal- graden, övergrepp i rättssak, stöld och olovlig tobaksförsäljning. Även i hans fall bestämdes påföljden till fem månaders fängelse. Vad gäller det första åtalet för olovlig tobaksförsäljning fann tingsrätten utrett att O.M. vid åtskilliga tillfällen uppsåtligen hade sålt cigaretter till ungdomar . Tingsrätten ansåg det emeller- tid inte styrkt att W.M.