sou · GXB342 · 2009-05-06 00:00:00 — Ett tillstånd enligt vatten lag får omprövas endast om förändringen har skett efter . Tidsfristerna varierar mellan olika lagar enligt följande. För tillstånd enligt löper fristen från det att tillståndet vann laga kraft. För tillstånd enligt vattenlag kan fristen vara från det att tillståndet vann laga kraft. Fristen bestämdes i vattendomen. För tillstånd i allmänhet enligt vattenlag finns ingen särskild övergångsbestämmelse, vilket betyder att de kan om- prövas efter det att tillståndet vann laga kraft (dvs. fristen måste ha löpt ut för praktiskt taget alla sådana tillstånd). Tillstånd enligt vattenlag till vattenkraftverk eller vattenreglering för kraftändamål kan omprövas efter utgången av den byggnadstid som var bestämd i domen. Var bestämmelserna om nyprövning tillämpliga på ett tillstånd enligt vattenlag och nyprövning hade kunnat begäras efter , får omprövning ske så snart fristen för nyprövning har gått ut (från byggnadstidens utgång). Om nyprövning faktiskt har skett är fristen för omprövning från det att nyprövningsdomen vann laga kraft. För tillstånd enligt 1879/lagstiftning finns ingen särskild övergångsbestämmelse, vilket betyder att 10-års- frist gäller, dvs. alla tillstånd kan numera omprövas. För papperslösa äldre rättigheter gäller samma regler som /lagstiftning, dvs. alla kan numera omprövas. Den andel av förlust av vatten eller fallhöjd och liknande som tillståndshavaren ska tåla utan ersättning enligt 31 kap. 22 § miljö- balken varierar enligt följande. För tillstånd enligt och vattenlag varierar andelen mellan och . Andelen bestäms i domen. Andelen är alltid för tillstånd enligt vattenlag och äldre bestämmelser. 4.13Äldre tillstånd eller rättsgrunder och omprövning Enligt 5 § lag om införande av gäller tillstånd meddelade enligt miljöskyddslagen, vattenlagen eller någon annan av de 16 lagar som upphävdes vid införande, även efter det att trädde i kraft. Besluten anses meddelade med stöd av motsvarande bestämmelser i . Regelverket ska beskrivas mer ingående för miljöfarlig verksamhet och vattenverksamhet. Tillstånd till miljöfarlig verksamhet kan, förutom enligt miljö- balken, vara meddelad enligt miljöskyddslagen som gällde till och med utgången av . Ett sådant tillstånd gäller, enligt 5 § lagen om införande av , som om det varit meddelat med stöd av . Vid införande kom inte bara anläggandet utan även driften av en miljöfarlig verksamhet att bli tillståndspliktig i enlighet med 9 kap. 6 § , 5 § FMH och regeringens lista över A- och B- anläggningar i bilagan till FMH. Verksamheter som vid miljö- balkens ikraftträdande saknade tillstånd men angavs som tillstånds- pliktiga enligt FMH-bilagan blev genom övergångsbestämmelser skyldiga att söka tillstånd. Tidpunkten för att söka tillstånd flyttades fram ett flertal gånger men sattes slutligen till . Tidpunkten är passerad och alla tillståndspliktiga miljöfarliga verksamheter ska således ha tillstånd meddelat enligt miljöskydds- lagen eller eller i vart fall ha sökt tillstånd. De verksam- heter som ännu inte har tillstånd är således under handläggning hos tillståndsmyndigheterna. Tillstånd till vattenverksamheter kan också vara meddelade enligt äldre lagstiftningar. Alternativt kan verksamheten vila på annan rättslig grund som t.ex. urminnes hävd. De lagstiftningar som ur ett vattenrättsligt perspektiv kan vara av intresse är följande. Byggningabalken lag (20 kap.). Jordabalkens bestämmelser om urminnes hävd. Särskilda bestämmelser om kungsådra. Fiskerilagstiftningen i övrigt (med början fiske- stadga). Enligt lag (20 kap. byggningabalken) fick jordägaren utnyttja vattnet över sin mark och grund så länge som han inte skadade andra intressen. Någon förprövning krävdes inte utan den enskilde fick själv bedöma hur långt hans rättigheter och skyldig- heter sträckte sig. Konflikter fick lösas genom processer i de vanliga domstolarna. Fiskelagstiftningen satte upp ytterligare gränser för vilken exploatering som var möjlig. Enligt bestämmelserna om kungsådra (vissa vattendrag) skulle 1/3 av vattendraget alltid hållas öppet. Dammanläggningar kunde alltså inte byggas över hela vattendraget. I vattendrag som inte hade kungsådra skulle 1/6 hållas öppen om det krävdes av hänsyn till ovanförliggande fiske eller till flottled eller för att undvika dämningsskador på mark uppströms. 45 , Omprövning av vattenverksamhet Fakta s. 22–23. För mjöl- och sågqvarnar fanns regler om särskild prövning innan de fick anläggas, historiskt antagligen lika mycket för skattläggningens skull som för att undersöka om dämningen skulle skada motstående intressen. Reglerna jordabalk om urminnes hävd innebar att anspråk på äganderätt till fast egendom eller på en (fastighets- rättsligt betonad) rättighet skulle respekteras om innehavaren i så okvald nyttjat och brukat haver /rättigheten/, att ingen minnes, eller av sanna sago vet, huru hans förfäder, eller fångesmän först därtill komne äro, dvs. den hävdade rättigheten var så gammal att det inte gick att skönja dess uppkomst. Det ankom på den som gjorde gällande rättigheten att vid tvist styrka att kriterierna var uppfyllda. I den nya jordabalken, som trädde i kraft , finns inga bestämmelser om urminnes hävd. Redan uppkomna rättigheter lever dock vidare. Vattenrättsliga rättigheter som uppkommit enligt äldre regler ska enligt 34 § lag om införande av fortfarande gälla. I omprövningssammanhang kan alltså uppträda tillstånd som utgörs av sådana rättigheter, grundade på domar och förlikningar i processer vid allmänna domstolar, eller vattenrättsförordning innebar att jordägare som ville till- godogöra sig en vattenresurs genom nybyggnad eller ombyggnad av något vattenverk kunde få domstols prövning av om företaget fick komma till stånd och i så fall på vilka villkor (10 §). Pröv- ningen ägde rum vid en syneförrättning hos den lokala allmänna domstolen (19 §), som ofta biträddes av någon tekniskt sakkunnig (20 §, vanligen en lantmätare eller väg- och vattenbyggnadsofficer). Kriterierna för att ett företag skulle vara tillåtligt var likartade med dem som gällde tidigare; verksamheten skulle inte få medföra skada för annan (6 § första stycket). Dämningsskador kunde dock tillåtas om skadan var ringa mot den nytta som dämningen medförde (6 § andra stycket). Skadan skulle i så fall ersättas. Nyheterna i förordningen var alltså dels reglerna om tillståndsprövning på förhand, dels den första bestämmelsen om samhällsekonomisk avvägning vid tillståndsprövningen. För markavvattningsintresset innebar dikningslag rätt för jordägare att tvångsvis utnyttja angränsande mark för diken (1 §). För egentliga torrläggningsföretag fick en majoritet av berörda jordägare rätt att framtvinga gemensamma projekt (11– 12 §§). Torrläggning blev tillståndspliktigt (13 §). Prövning skedde vid en syneförrättning (27 §) genom en särskilt förordnad förrättningsman (29 §, normalt statens lantbruksingenjör eller lantmätare) med biträde av två gode män (30 §). vattenlag kom till mot bakgrund av den ökande vattenkraftsutbyggnaden. Syftet var till stor del att skapa en prövningsordning som kunde handskas med stora och komplexa kraftutbyggnader. För ändamålet skapades de särskilda vatten- domstolarna med specialiserade ledamöter (vattenrättsdomare, vattenrättsingenjörer och vattenrättsnämndemän). Tillståndspröv- ningen inriktades mycket på den samhällsekonomiska tillåtligheten, alltså prövningen av om nyttan med företaget tillräckligt mycket översteg värdet av kostnaderna, den skada och det intrång som det förde med sig (2 kap. 3 § första stycket). Det fanns också flera olika skyddsbestämmelser för motstående intressen vad gällde boende, näringsliv, naturförhållandena och allmänna intressen i övrigt (se bl.a. 2 kap. 3 § andra stycket och 12 §). En nyhet var att vissa större företag kunde nyprövas, första gången och sedan (4 kap. 5 §). Nyprövningen skulle innebära att den avvägning mellan tillståndshavaren och motstående allmänna intressen som gjordes vid tillståndsprövningen utfördes på nytt, med hänsyn till inträffade förändringar i lagstiftningen. För markavvattningens del blev reglerna och prövnings- ordningen i stort sett oförändrade i förhållande till tidigare bestämmelser. vattenlag innebar inga egentliga ändringar av prövningsorganisationen. Vattendomstolarnas organisation och arbetssätt blev oförändrade. Den största förändringen gällde tillåtlighetsreglerna. Den äldre vattenlagens många olika bestämmelser om förutsättningar för tillstånd fördes ihop till fyra paragrafer, som föreskrev att företaget inte fick strida mot allmänna planeringssynpunkter, (i stort sett natur- resurslagen) (3 kap. 1 § VL) eller mot detaljplan (3 kap. 2 §), inte fick ha en oacceptabel inverkan på allmänna intressen (3 kap. 3 §) och måste vara samhällsekonomiskt lönsamt (3 kap. 4 §). En annan nyhet var att alla tillstånd skulle kunna omprövas med beaktande av förändringar i omgivningen som inträffat efter tillståndet. Inte heller den nya vattenlagen innebar några betydande ändringar av markavvattningsreglerna. De centrala delarna i vattenlagen integrerades i genom att balken föreskriver samma hänsynsregler för alla verksamheter. Tillståndsprövningen sker alltså i första hand mot 2 kap. . Separat kvarstår endast den samhälls- ekonomiska tillåtlighetsbestämmelsen i 11 kap. 6 § . ändrades så att de separata vatten- domstolarna ombildades till miljödomstolar. Organisation och arbetssätt är i stort sett oförändrade. Nämndemännen har dock ersatts med sakkunniga ledamöter, samma som i mål om tillstånd till miljöfarlig verksamhet enligt 9 kap. . har särskilda regler om rättegångskostnader i 25 kap. Reglerna skiljer sig åt mellan miljöfarlig verksamhet och vatten- verksamhet. I 25 kap. 1 § slås det fast att i mål om miljöfarlig verksamhet gäller inte i fråga om rättegångs- kostnader. Detta innebär att varje part alltid själv ska svara för sina kostnader. För vattenverksamheter gäller andra regler. Enligt 25 kap. 2 § ska sökanden i ansökningsmål om vattenverksamhet i princip svara för sina egna och motparternas kostnader vid miljödomstolen. Kostnadsregeln är ett avsteg från huvudregel att kostnadsansvaret bestäms av vem som vinner eller förlorar processen. Sökandens betalningsskyldighet enligt 25 kap. 2 § gäller både gentemot sådana myndigheter som har rätt att uppträda som hans eller hennes motparter i ansökningsmålet och gentemot enskilda sakägare. Däremot har sådana miljöorganisationer som enligt 16 kap. 13 § har talerätt i vissa frågor ingen rätt till kostnadsersättning. Vilka kostnader som är ersättningsgilla regleras i 18 kap. 8 § . Ersättning ska utgå för kostnaden för rätte- gångens förberedande och talans utförande jämte arvode till ombud och biträden. Som rättegångens förberedande räknas också sådana förhandlingar mellan sökanden och motparterna som har betydelse för deras ställningstaganden i målet, som t.ex. förlik- ningsförhandlingar i en ersättningsfråga. Också partens eget arbete och tidsspillan ska ersättas. Enligt 25 kap. 5 § begränsas ersättningsskyldigheten också av bestämmelsen i 18 kap. 6 § att part inte får ersättning för merkostnader som han orsakat genom försumlig processföring. De viktigaste ersättningsposterna är normalt arvoden till sak- ägarnas ombud och tekniska biträden. Storleken på dessa arvoden kan bli betydande. I princip bestäms de ersättningsgilla beloppen av marknadsvärdet på sådana konsulttjänster som det gäller. Förut- sättningen för ersättning är dock att kostnaden skäligen har varit påkallad för tillvaratagande av partens rätt. Ersättningsanspråken ska enligt 18 kap. 14 § andra stycket prövas i sak av domstolen i den mån sökanden inte har vitsordat dem. Huvudregeln om sökandens kostnadsansvar har undantag. I 25 kap. 2 § första stycket andra meningen finns en specialregel för ansökningsmål som innefattar bildande av vatten- rättsliga samfälligheter. Då gäller inte sökandens kostnadsansvar enligt första meningen för deltagare i samfälligheten. Bakgrunden till undantaget är att deltagande fastigheter har nytta av den verksamhet som ansökan gäller. I mål som gäller återkallelse, förbud mot fortsatt verksamhet eller omprövning av tillstånd till vattenverksamhet enligt 24 kap. 3– 6 §§ eller enligt 7 kap. 15 § LSV, ska de myndigheter, , och , som har rätt att ansöka om åtgärderna, samt tillståndshavaren svara för sina egna kostnader vid miljödomstolen. I mål enligt 24 kap. 5 § som avser omprövning för att tillgodose allmänna intressen ska den myndighet som ansökte om omprövning dessutom svara för kostnader vid miljödomstolen som uppkommer för andra motparter än tillståndshavaren. Detta gäller dock inte omprövning enligt 24 kap. 5 § första stycket 11 av bestämmelser till skydd för fisket. Gäller en omprövningsansökan förbättring av anläggningens säkerhet enligt 24 kap. 5 § första stycket 10 ska tillståndshavaren i stället för myndigheten svara för övriga motparters kostnader. Vid omprövning på grund av ändrade förhållanden i samfällig- heter enligt 7 kap. 17 § LSV i fråga om kretsen av deltagare eller kostnadsfördelningen eller då målet gäller fastställelse enligt 7 kap. 18 § i den lagen av överenskommelse mellan deltagare ska varje part svara för sina egna kostnader. I 25 kap. 5 § andra stycket finns en särregel beträffande särskilda frågor i ansökningsmål om vattenverk- samhet. Som exempel på fall då stadgandet bör kunna tillämpas har nämnts den situationen att sakägare tvistar inbördes om fördelningen mellan dem om ett ersättningsbelopp. Sökanden har i regel inget eget intresse att bevaka i tvister som inte rör ersättningens belopp utan endast fördelningen av beloppet. I sådana fall bör man enligt förarbetena till bestämmelsens äldre motsvarighet kunna se till den verkliga partsställningen i målet när det gäller att avgöra vem som ska stå för rättegångskostnaderna. De bestämmelser som har behandlats i det närmast föregående gäller kostnaderna i första instans. Bestämmelsen i 25 kap. 2 § andra stycket innebär att en sakägare som klagar till högre rätt får stå för sina egna kostnader, om han förlorar, men att han inte kan åläggas att betala sökandens kostnader annat än med tillämpning av 18 kap. 6 § . I mål om vattenverksamhet får enligt 25 kap. 7 § sökanden förpliktas att betala ersättning för motparters rättegångs- kostnader även om deras talan inte har blivit prövad slutligt vid domstolen. Paragrafen innebär att domstolen slutligt kan avgöra frågan om ersättning för de kostnader sakägarna har haft.46 Enligt vad som framförts i avsnitt 4.9 är sakägarbegreppet enligt utvidgat jämfört med vad som gällde tidigare. Detta leder till att kretsen av motparter som har rätt till ersättning för sina rättegångskostnader i ansökningsmål om vattenverksamhet enligt har vidgats jämfört med vad som gällde före införande.47 Bestämmelser om tillsyn finns i 26 kap. . Tillsynen ska säkerställa syftet med balken. ska på eget initiativ eller efter anmälan kontrollera efterlevnaden av miljö- balken samt föreskrifter, domar och andra beslut som har meddelats med stöd av balken. Myndigheten ska vidta de åtgärder som behövs för att åstadkomma rättelse. I fråga om miljöfarlig verksamhet eller vattenverksamhet som omfattas av tillstånd ska tillsynsmyndigheten även fortlöpande bedöma om villkoren är tillräckliga. Om tillsynsmyndigheten finner att villkoren är otillräckliga, ska myndigheten begära att villkoren omprövas enligt 46Se med kommentar s. 339. 47NJA 2004 s. 590. reglerna i 24 kap. 5 § eller själv ta upp frågan om omprövning. tillsynssystem bygger i mångt och mycket på att verksamhetsutövaren kontrollerar sig själv och rapporterar resultatet av kontrollen till tillsynsmyndigheten. Egenkontrollen omfattar bl.a. kontrollprogram, egenkontroll genom reglerna i förordningen (1998:901) om verksamhetsutövares egenkontroll (egenkontrollförordningen) samt reglerna om miljörapport. En utförligare beskrivning av reglerna finns i avsnitt 13. Enligt 28 kap. 10 § första stycket kan verksamhets- utövaren ges rätt att utföra anläggningar eller åtgärder inom fastigheter som tillhör någon annan och ta i anspråk mark eller annat utrymme för detta, när det är fråga om 1.vattenverksamhet som utövas av staten, kommuner eller vatten- förbund och som är önskvärda från hälso- eller miljösynpunkt eller som främjar fisket, 2.vattenverksamhet för att motverka förorening genom avloppsvatten, 3.vattenverksamhet som avser tillgodogörande av yt- eller grundvatten, 5.vattenverksamhet som avser allmän farled eller allmän hamn, eller Bestämmelsen gör det möjligt för den som har legal rådighet för t.ex. en vattentäkt för allmän vattenförsörjning att erhålla tvångs- rätt till den mark som behövs för verksamheten. Ägaren av ett strömfall kan få rätt att uppföra en regleringsdamm på annan fastighet än den egna. Bestämmelsen kan bl.a. åberopas för rätt till utmål på annans fastighet, dvs. mark för byggnader som behövs för t.ex. en kraftstation. Tvångsrätten behöver inte vara inskränkt till fastigheter i närheten av verksamhetsutövarens egendom. Ägaren av ett strömfall i nedre delen av en älv kan alltså medges rätt att utföra en regleringsdamm vid någon av älvens källsjöar.48 48 s. 120, prop. 1997/98:45 del 2 s. 300. Tvångsrättsreglerna korresponderar med de legala rådighets- fallen på så sätt att den som har legal rådighet för en viss verksamhet också kan få tvångsrätt för att utföra verksamheten på annans fastighet. Undantag från den principen gäller för allmän väg och järnväg, där verksamhetsutövarna kan skaffa sig erforderliga tvångsrättigheter enligt väglagen (1971:948) respektive lagen (1995:1649) om byggande av järnväg. Anspråk på tvångsrätt handläggs normalt i det ansökningsmål där också frågan om tillstånd till den verksamhet som tvångsrätten gäller ska prövas. Tvångsrättsfrågan prövas enligt tillåtlighetsregler, alltså de särskilda bestämmelserna om vatten- verksamhet samt de generella reglerna i balkens första avdelning, bl.a. försiktighetsprincipen i 2 kap. 3 § och lokaliseringsregeln i 2 kap. 6 §. Om tvångsrätt beviljas tas beslutet om detta in i tillståndsdomen (22 kap. 2 § fjärde stycket och 7 kap. 6 § 1 LSV). Även om det normala alltså är att tvångsrättsfrågor prövas tillsammans med tillståndsfrågan förekommer det separata processer om särskilda tvångsrätter. Om verksamhetsutövaren väcker frågan separat handläggs den som ett stämningsmål enligt 7 kap. 2 § 6 LSV. Målet handläggs enligt vanliga regler om tvistemål. En konsekvens av detta är att det gäller andra rättegångskostnadsregler än i ansökningsmålen. Fastighetsägarna kan bli skyldiga att betala verksamhetsutövarens rättegångs- kostnader. Vår enkät visar att separata processer om tvångsrätt är sällsynta. Så bör det också vara eftersom tillståndshavarens behov av en sådan process förutsätter att han har misstagit sig om fastighetsägarnas inställning till projektet eller helt enkelt har förbisett frågan. Regler om ersättning vid ingripande av det allmänna och vid tillståndsprövning och omprövning av vattenverksamhet finns i 31 kap. . Ersättning och inlösen vid tillstånd till vattenverksamhet och vid utrivning Den som med stöd av tillstånd enligt 11 kap. genom inlösen eller på annat sätt tar i anspråk annans egendom eller vidtar åtgärder som skadar annans egendom ska betala ersättning för vad som avstås eller skadas. Ersättning ska betalas endast för skador som kvarstår, sedan förebyggande eller avhjälpande åtgärder har utförts av tillståndshavaren. Fastigheter eller delar av en fastighet som drabbas av synnerliga olägenheter av en verksamhet för vilken tillstånd har meddelats enligt 11 kap. ska lösas in, om ägaren begär det. Den ersättningsskyldige har rätt att lösa in fastigheten, om detta skulle medföra endast en ringa höjning av fastighetsägarens ersättning och fastighetsägaren inte har något beaktansvärt intresse av att behålla fastigheten. Den som har fått tillstånd till utrivning av en vattenanläggning eller har ålagts eller medgetts enligt 24 kap. 4 § att riva ut en vattenanläggning, ska betala skälig ersättning för skador på annans egendom som orsakas av bestående ändring i vatten- förhållandena. Om medgivande att riva ut en vattenanläggning har lämnats till någon annan än den som är skyldig att underhålla anläggningen och skyldighet att betala ersättning har ålagts i samband med detta, får ersättningen sökas åter av den underhålls- skyldige. Ersättning vid omprövning av vattenverksamhet Ersättning för en förlust eller en inskränkning lämnas, om en om- prövning medför förlust av vatten eller fallhöjd eller inskränkning i rätten att reglera vattnets avrinning för den som har tillstånd till den vattenverksamhet som avses med omprövningen. Ersättning lämnas inte till den del förlusten eller inskränkningen är att räkna som förbättring av en vattenanläggnings säkerhet. lämnas om omprövningen medför skada för någon annan än tillståndshavaren som omfattas av omprövningen. Ersättning betalas vanligen av den som har begärt omprövningen. Ersättning för minskning av andelskraft från vattenkraftverk som omfattas av omprövningen betalas av den som har tillstånd till kraftverket. Ovan nämnda ersättningsregler begränsas enligt en särskild reglering i 31 kap. 22 § så att vid omprövning till förmån för det allmänna fiskeintresset, allmän farled, allmän hamn eller hälsovården eller till förmån för den allmänna miljövården ersätts inte högst och lägst av produktionsvärdet av vattenkraften eller värdet av den vattenmängd, fallhöjd eller magasinsvolym som omfattas av tillståndet. Denna begränsning är tillämplig på tillstånd meddelade enligt och vattenlag. För tillstånd meddelade enligt vattenlag och äldre bestämmelser är andelen , vilket framgår av 39 § lagen om införande av . Enligt 31 kap. 23 § är rätten till ersättning begränsad på samma sätt som gäller enligt 31 kap. 22 § om den som har tillstånd till en vattenverksamhet orsakas förlust av vatten eller fallhöjd eller inskränkning i rätten att reglera vattnets avrinning till följd av att tillstånd lämnas till en vattenverksamhet som ska tillgodose det allmänna fiskeintresset, allmän farled eller allmän hamn, hälsovården eller den allmänna miljövården. För förlust av fallhöjd som inte är utbyggd ersätts inte den del som motsvarar av värdet av vattenkraften i det berörda strömfallet. För tillstånd enligt vattenlag och äldre bestämmelser tillämpas begränsningen endast om bestämmelserna om kungsådra var tillämpliga på vattenföretaget. 4.18Kammarkollegiet och arbete med omprövningar Kammarkollegiet och har i rapporten av regeringens uppdrag med anledning av skrivelsen Vissa fiskeripolitiska frågor49 redovisat till regeringen hur arbetet med omprövningar av vattenverksamheter har bedrivits och utifrån dessa erfarenheter lagt förslag till regeringen. Uppdraget har sin grund i regeringens skrivelse 2005/06:171 Vissa fiskeripolitiska frågor som 49 dnr Jo2007/1393/JFS. antagits av , bet. 2005/06:MJU27, rskr. 2005/06:144. I rapporten framför Kammarkollegiet och bl.a. följande. Kammarkollegiet har drivit ca 200 omprövnings- ärenden där merparten gällt vattendrag och åtgärder för fiskbestånden. Utöver dessa 200 omprövningar har ca 50 verksam- heter granskats och bedömts inte kunna omprövas p.g.a. för höga kostnader eller för att verksamheten saknar tillstånd att ompröva. En omprövning består av ett förberedande arbete att ta fram underlag för omprövningen samt att driva själva omprövningen. Dessa kostnader bekostas av anslag. Kammarkollegiets arbete med omprövningar har kostat ca och ca . Själva åtgärderna som ska vidtas i vattendragen ska i princip bekostas av verksamhetsutövaren. Det innebär bl.a. att verksamhetsutövarens kostnader ska vara skäliga enligt 2 kap. 7 § och att omprövningen inte får vara så ingripande att verksamheten inte kan bedrivas. För små vattenverksamheter med låg lönsamhet kan det vara ett problem. Om den mängd vatten verksamhetsutövaren kan tvingas avstå utan ersättning inte räcker till åtgärden, kan man behöva köpa in vatten av verksamhets- utövaren.