sou · GXB322 · 2009-03-04 00:00:00 — För alkohollagen gäller sålunda att beslut av en kommun eller av FHI kan överklagas av den som t.ex. inte har fått tillstånd till viss verksamhet, fått ett tillstånd återkallat eller meddelats varning. Vad gäller serveringstillstånd har i praxis även närboende som känt sig störda av verksamheten tillerkänts klagorätt (se RÅ 1994 ref. 82). Det har, från bl.a. , framställts önskemål om att en kommuns beslut om att serveringstillstånd har meddelats skulle kunna överklagas av annan tillsynsmyndighet, dvs. länsstyrelse eller FHI. Utredningen finner inte att det finns skäl att i alkohollagen införa särbestämmelser som avviker från de allmänna reglerna. Utredningens förslag: Gällande regler kompletteras med straffbestämmelser för olovlig förmedling av försäljning av alkoholdrycker samt underlåtenhet att anmäla detaljhandelsförsäljning av öl. Särbestämmelsen om mäsk utgår. I 10 kap. alkohollagen finns straffbestämmelser för brott mot de olika förbud som uppställs i lagen. Straffskalan varierar mellan böter och fängelse . Till böter eller fängelse i högst döms sålunda den som olovligen tillverkar sprit eller spritdryck eller bereder mäsk i syfte att tillverka sådan produkt, eller förvärvar, innehar, forslar, döljer eller förvarar sprit eller spritdrycker som är olovligen tillverkade (1 §). Den som olovligen tillverkar, överlåter eller innehar destillationsapparat eller delar av sådan döms till böter eller fängelse högst (1 a §). Otillåten tillverkning av vin, starköl eller öl bestraffas med böter eller fängelse (4 §). Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet gör sig skyldig till olovlig försäljning, dvs. försäljning utan tillstånd eller servering av drycker som är olovligt anskaffade bestraffas med böter eller fängelse i högst (2 §). Innehav av alkoholdrycker i syfte att olovligen sälja dem bestraffas enligt samma skala (5 §). För olovlig tillverkning m.m. enligt 1 § samt olovlig försäljning enligt 2 § finns en särskild straffskala för grovt brott, fängelse lägst och högst . Vid bedömande av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om gärningen har utgjort ett led i yrkes- mässigt bedriven verksamhet eller i större omfattning eller har varit inriktad mot ungdomar. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet anskaffar, överlämnar eller bjuder på alkoholdrycker i strid mot 3 kap. 9 §, dvs. till bl.a. underårig döms för olovligt anskaffande av alkoholdrycker till böter eller fängelse i högst eller, om brottet är grovt, högst (6 §). Slutligen bestraffas som olovlig dryckeshantering den som uppsåtligen eller av oaktsamhet säljer eller lämnar ut alkoholdrycker i strid med 3 kap. 8 §, dvs. vid detaljhandel, säljer eller lämnar ut alkoholdrycker till underårig eller den som är berusad eller vid partihandel underlåter att förvissa sig om att köparen har rätt att återförsälja eller köpa in varan. Detsamma gäller den som säljer öl i strid mot meddelat förbud, tillåter alkoholförtäring i serveringslokal eller förvarar alkohol i strid med vad som gäller om detta (jfr 7 kap. 21 §, 6 kap. 9 § samt 3 kap. 1 a §). Straffskalan är böter eller fängelse (7 §). Enligt en särskild bestämmelse ska inte dömas till straff för ringa brott (8 §). Försök och förberedelse till brott enligt 1, 2, och 6 §§ är straffbart enligt vanliga regler i . Enligt reglerna om förverkande i 11 kap. ska sådant ske av sprit och alkoholdrycker som varit föremål för brott eller motsvarande värde liksom hjälpmedel, råämnen, kärl och emballage; dock inte om det är oskäligt. Utredningen finner att de nuvarande bestämmelserna bör gälla även i fortsättningen med vissa redaktionella ändringar; dock bör begreppet mäsk utgå i enlighet med överväganden som gjorts i avsnitt 4. Vidare bör, som framhållits i avsnitten 6 respektive 9 införas en bestämmelse om straff, böter eller fängelse för olovlig förmedling av försäljning av alkoholdrycker samt en bestämmelse med samma straffskala för underlåtenhet att anmäla detaljhandelsförsäljning av öl. Utredningens bedömning: gällande regler om register behålls med endast redaktionella ändringar. I 12 kap. AL finns bestämmelser om register. Sålunda ska FHI föra ett centralt register för tillsyn, uppföljning och utvärdering av lagens tillämpning. Det sägs också vad registret får innehålla. Ett centralt register med uppgifter om tillstånd och tillståndshavare är av väsentlig betydelse för tillsynen, men kan också användas av kommunerna för inhämtande eller kontroll av uppgifter när någon söker serveringstillstånd. Bestämmelserna bör införas i den nya lagen med smärre redaktionella ändringar. I utredningens direktiv sägs beträffande konsekvensbeskrivning ingenting utöver att utredaren ska beakta de krav som finns i 14 och 15 §§ kommittéförordningen. Ekonomiska konsekvenser för kommunerna Ansvaret för beslut om serveringstillstånd och för tillsyn över servering och försäljning av folköl ankommer på kommunerna. Utredningen föreslår bl.a. följande. Tillstånd ska kunna medges för mässor för alkoholdrycker och för användande av gemensamma serveringsutrymmen. Kraven på köksutrustning och tillhandahållande av lagad mat lättas upp. Cateringföretag ska under vissa förutsättningar kunna få stadigvarande serveringstillstånd. Dessa förslag kan tänkas medföra en viss ökning av antalet ansökningar om serveringstillstånd med därav följande ökad arbetsbelastning för kommunerna, liksom ett förslag till delvis förändrade regler beträffande folkölsförsäljning. I betänkandet betonas vikten av att kommunerna bedriver en aktiv tillsyn på alkoholområdet. Även detta, liksom förslag om att kommunerna ska vara skyldiga att upprätta riktlinjer och tillsynsplaner, kan också förväntas innebära ett visst merarbete. Kostnaderna för kontroll och tillsyn av kommunernas tillståndsgivning finansieras genom avgiftsuttag. Eftersom dessa avgifter baseras på självkostnadsprincipen bör förslagen inte medföra några beaktansvärda kostnadsökningar för kommunerna. Statlig regelstyrning och konsekvenser för den kommunala självstyrelsen etc. Utredningens förslag beträffande ändringar i reglerna om tidpunkter för alkoholservering innebär en viss inskränkning av den kommunala självstyrelsen. Förslaget om att det ska vara obligatoriskt att upprätta en tillsynsplan som ska granskas av innebär en utökad statlig tillsyn av verksamhet. Kommunerna får emellertid på vissa områden en ökad handlingsfrihet förutom vad som följer av vissa regler som angetts i föregående avsnitt, även beträffande tillämpning av sanktionssystemet. Ekonomiska konsekvenser för andra myndigheter Utredningen föreslår att vissa nya uppgifter ska tillföras (), främst examination i alkoholkunskap för serveringstillstånd. FHI har framhållit att detta kommer att kräva avsevärda insatser från institutets sida. Några kostnader har man inte kunna räkna fram men framhåller att det kommer att kräva en årsarbetare på heltid samt anskaffande av en databas. Några beaktansvärda kostnader för andra myndigheter eller domstolar torde enligt utredningens bedömning inte uppkomma. Konsekvenser för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet Utredningens förslag om att inte längre tillåta serveringstider efter bör kunna bidra till att minska förekomsten av våldsbrott på allmän plats. Övriga konsekvenser för andra myndigheter Utredningen kan inte finna att förslagen medför några övriga konsekvenser av betydenhet för andra myndigheter. Möjligen kan restriktivare bestämmelser för alkoholservering bidra till att något minska behovet av polisinsatser i storstäderna . Vad som närmast kommer i fråga är om förslagen påverkar sysselsättningen i restaurangbranschen. Då branschens villkor beror av så många andra faktorer, främst samhällsekonomin, är det svårt att göra några förutsägelser om detta. Det finns dock inte anledning att tro att utredningens förslag skulle ha några mera omfattande konsekvenser för sysselsättningen, i vart fall inga negativa sådana. Konsekvenser för de integrationspolitiska målen Personer med utländsk bakgrund som har bristande kunskaper i det svenska språket kan befaras få vissa svårigheter med att klara examination för serveringstillstånd. Att man någorlunda behärskar svenska språket får emellertid anses utgöra en ofrånkomlig del av kravet på lämplighet hos den som innehar serveringstillstånd. Kraven på kunskaper i svenska språket behöver i och för sig inte vara högt ställda, men det bör skäligen krävas att man i vart fall kan göra sig förstådd och förstå annan personal och gäster. I det avsnitt som behandlar frågor om ungdomar och alkohol framhålls särskilt behovet av informationsinsatser beträffande de regler som gäller för servering, försäljning och överlämnande till samt bjudande av ungdomar på alkohol. På förfrågan av utredningen har FHI uppgett att det för en sådan informationskampanj krävs flera olika kanaler för att nå en stor målgrupp. Kostnader för affischkampanj i tunnelbana och dagspress samt framtagande av en profil som kan användas för kommuner m.m. beräknas till . Kostnaden för en mätning av kampanjresultatet beräknas till . Enligt direktiven ska utredaren i sitt arbete beakta regeringens regelförenklingsarbete som syftar till att minska företagens administrativa kostnader för samtliga statliga regelverk med fram (dnr N2006/10426/NL). överväga och lämna förslag på förenklingar i regelverket som syftar till att minska de administrativa kostnaderna och bördorna för näringsidkare. Vid utformandet av nya författningsförslag ska detta mål beaktas. Utredningen har samrått med () som i skrivelse har lämnat följande synpunkter. En övergripande fråga är behovet av en modernisering av alkohollagen med avseende på hur effektiv lagen är beträffande prevention av alkohol. Med dagens öppna gränser och betydande skillnader i beskattning har konsumenternas stora incitament att förlägga sina inköp till länder med lägre priser och på detta sätt s.a.s. förflytta sin konsumtion utanför alkohollagens räckvidd. I alkohollagen finns en geografisk dimension som innebär att frågan om ytterligare ett serveringstillstånd har avsevärt olika marginaleffekter med avseende på konsumtionen av alkohol beroende på det geografiska läget. Lagens andemening är dock att varje fråga om serveringstillstånd kan ha samma effekt för konsumtionen och ska prövas därefter av kommunerna. Det kan ifrågasättas om dagens utgångspunkt genererar ett effektivt prövningsförfarande av alkoholtillstånd. Det bör för rättssäkerheten framgå i lagen något om att det är allmänt skiftande förutsättningar, vilket sannolikt är något som hanteras inom ramen för den lokala tillämpningen. Nämnden anser att utredningen bör sammanställa och redovisa vilka kostnader som olika krav i alkohollagen åsamkar berörda företag. Alkohollagen har flera olika förfaranden där företagen ska rapportera, ansöka och anmäla, vilket är moment som alla ingår i regeringens definition på den administrativa bördan och där målsättningen är att minska dess kostnader . Regelförenkling har till syfte att ta fram enkla, kostnadseffektiva och ändamålsenliga regler som skapar bra ramvillkor för företagen. Det gäller att avgöra om den administration som de statliga kraven för med sig för företagen är rimlig eller om den kan förenklas. Alkohollagen är väsentligen en skyddslag som ska bidra till en restriktiv svensk alkoholpolitik. Detta uttrycks i förarbetena enligt följande: ingår svåra avväganden vid tillståndsprövningen där olika intressen ställs mot varandra. Alkohollagstiftningen har dock tillkommit för att begränsa alkoholens skadeverkningar och är i första hand en skyddslagstiftning. I de fall alkoholpolitiska hänsyn ställs mot företagsekonomiska eller näringspolitiska bör de alkoholpolitiska hänsynen ha företräde (prop. 1994/95:89, s. 62). Att denna restriktiva syn alltjämt gäller framgår av utredningens direktiv och, senast , betänkande 2008/09:SoU12, där ett enigt utskott uttalar att den svenska restriktiva alkoholpolitiken ligger fast och att också bör fortsätta att arbeta för en mer restriktiv syn på alkohol inom EU. Utskottet betonar vikten av att även fortsättningsvis behåller målsättningen att begränsa alkoholens skadeverkningar och verkar för att minska den totala alkoholkonsumtionen. Det sociala skyddsintresse som bär upp alkohollagen på detta område och därmed ett intresse av att begränsa åtkomligheten till alkohol innebär att utrymmet för regelförenklingar är begränsat. De förenklingar som i första hand ifrågakommer rör reglerna om serveringstillstånd, som i vissa hänseenden av företagarna uppfattas som krångliga och onödigt restriktiva. Så t.ex. har det anförts att tillståndsmyndigheten själv skulle kunna införskaffa erforderliga uppgifter från andra myndigheter och att det i fall då man bedriver verksamhet i flera kommuner skulle räcka med att uppgifter lämnas till en av dessa. Utredningen har inte kunnat finna att några av de uppgifter som normalt avkrävs sökandena är onödiga men hänsyn till vikten av en ansvarsfull hållning till alkoholservering. En ordning som skulle innebära en överflyttning av ansvaret för insamlande av uppgifter från enskilda näringsidkare till kommunerna skulle knappast förkorta ansökningstiderna och inte heller spara kostnader för näringsidkarna då kommunerna tar ut avgift enligt självkostnadsprincipen. Vidare kräver lokala förhållanden att varje kommun gör en egna bedömningar beträffande serveringstillstånd. I syfte att förenkla administrationen hos företagen bör emellertid, som utredningen framhållit, kommunerna, och i förekommande fall FHI, tillhandahålla blanketter som underlättar för sökandena att inhämta de uppgifter som krävs. Vidare bör kommunerna i större utsträckning än som sker nu med ett förbättrat datasystem och eventuellt efter anvisning av sökanden kunna inhämta uppgifter från varandra. Ansökningsblanketterna, liksom remisser m.m. bör också kunna göras mera likformiga. Utredningen hr föreslagit att FHI ska se över även dessa. Gentemot de synpunkter som anförts av NNR vill utredningen framhålla att förslaget om att utfärdande av riktlinjer för tillståndsgivningen ska bli obligatoriskt samt att FHI ska upprätta modeller för dessa kan förväntas bidra till att minska utrymmet för omoti- verade geografiska skillnader m.m. i tillståndsgivningen och göra mera förutsebart för sökandena vad som gäller. De konkreta förslag som utredningen lämnar innebär också i flera fall förenklingar och tillgodoseende av restaurangbranschens önskemål. Detta gäller t.ex. reglerna för cateringtillstånd, gemensamma serveringsutrymmen, anordnande av mässor och lättnader i kraven på köksutrustning, liksom ett mer flexibelt system för sanktioner. 19.1Alkohollagen (2009:00) Definitioner av alkoholdrycker m.m. Paragrafen motsvarar 1 kap. 1 § AL med redaktionella ändringar. Den slår fast vad lagen omfattar. Att märka är att den såvitt avser tillverkning även gäller teknisk sprit. Punkterna 2-7 §§ innehåller definitioner av olika drycker. De behandlas närmare i avsnitt 4 i den allmänna motiveringen. Paragrafen ersätter 1 kap. 2 § AL. Den överensstämmer med alkohollagen vad gäller definitionen av sprit, såtillvida att därmed avses vätska som innehåller en koncentration av mer än 2,5 volymprocent etylalkohol. Liksom tidigare anses dock inte öl, inklusive starköl, eller vin som sprit. Med hänsyn till att vin enligt 5 § i förslaget har fått en snävare innebörd, men att alla alkoholdrycker utom öl som har en alkoholhalt om högst 22 volymprocent vid lagerns tillämpning ska jämställas med vin har undantaget i 2 § fått en vidare omfattning . Med sprit avses även teknisk sprit. Begreppet mäsk har utgått. Paragrafen innehåller definitioner av alkoholdryck och lättdryck. Den ersätter 3 och 7 §§ i AL. Liksom avses med alkoholdryck alla drycker som innehåller mer än 2,25 volymprocent alkohol. Lättdryck är dryck som innehåller en lägre volymprocent alkohol eller ingen alls. Paragrafen ersätter 3 kap. 6 § AL. Någon saklig skillnad är inte avsedd. Öl används emellertid som en övergripande beteckning och starköl betecknas som öl som innehåller mer än 3,5 volymprocent alkohol. Beteckningen starköl har bibehållits då det gäller olika regler för serveringstillstånd m.m. beroende på volymprocenten alkohol i öl. Paragrafen ersätter 3 kap. 5 § AL. Till skillnad från vad som gäller i alkohollagen, där vin utgör ett samlingsbegrepp för alkoholdrycker som framställts genom jäsning samt andra alkoholdrycker som innehåller högst 22 volymprocent alkohol - även sådana som har tillsats av sprit - och som inte är öl eller spritdrycker, har beteckningen vin reserverats för alkoholdrycker som har framställts genom jäsning av druvor eller druvsaft. Vad som sägs i lagen om vin ska emellertid även omfatta andra alkoholdrycker utom öl och starköl under förutsättning att alkoholhalten inte överstiger . Genom att spritdryck inte undantas kommer skillnaden i praktiken att bli att vissa drycker, huvudsakligen s.k. alkoläsk som innehåller mer än 2,25, men mindre än 22 volymprocent alkohol och som inte uppkommit genom jäsning följer reglerna för vin och inte för spritdryck. Paragrafen ersätter 3 kap. 4 § AL. Som en konsekvens av innehållet i 5 § kommer spritdrycker att avse alkoholdrycker som innehåller mer än 22 volymprocent alkohol. Paragrafen motsvarar 8 § AL med en redaktionell ändring. Paragrafen motsvarar 2 kap. 1 § första stycket och 2 § samt 7 kap. 3 § AL med redaktionella ändringar. Av bestämmelsen framgår att tillstånd krävs för all tillverkning av alkoholdrycker, utom när det gäller hemtillverkning av vin och öl. Även vidarebehandling av alkoholdryck, såsom spädning, kryddning blandning etc. anses som tillverkning och kräver tillstånd. Omförpackning eller buteljering anses inte som tillverkning, men kräver partihandelstillstånd (jfr 4 kap. 3 § i förslaget, med där angivet undantag). Paragrafen motsvarar 7 kap. 2 § AL med redaktionell ändring. Paragrafen motsvarar 7 kap. 4 § AL. Paragrafen motsvarar 7 kap. 1 § AL med redaktionella ändringar. Paragrafen motsvarar 2 kap. 1 § andra stycket AL med redaktionella ändringar. Paragrafen motsvarar 2 kap. 3 § AL. Paragraferna motsvarar 2 kap. 4-5 §§ AL med redaktionella ändringar. För att tillverkare ska får driva partihandel krävs att han eller hon också har blivit godkänd som upplagshavare enligt förslagets 4 kap. 1 § första stycket. Paragraferna ersätter 7 kap. 18 § och 20 § AL i vad den avser den som har tillverkningstillstånd. Varning anges som ett förstahandsalternativ och återkallelse ska i regel ske först när en tillverkare har tilldelats en eller flera varningar utan att låta sig rättas. I allvarligare fall får dock återkallelse ske utan föregående varning. 3 kap. Allmänna bestämmelser för försäljning och utlämnande av alkoholdrycker Paragrafen motsvarar 3 kap. 1 § AL med en smärre redaktionell ändring. Det fastslås att starköl, vin och spritdrycker får säljas endast av den som har rätt till det enligt lagen. Sådana bestämmelser återfinns huvudsakligen i förslagets 4 (partihandel), 5 (detaljhandel) och 7 kap. (servering). Paragrafen motsvarar med redaktionella ändringar 3 kap. 1 a § AL, det s.k. förvaringsförbudet, som innebär att det är förbjudet att förvara alkoholdrycker i en butikslokal eller tillhörande utrymmen där de inte heller får säljas. Förutom butiken avses t.ex. lager-, kontors- och personalutrymmen, däremot inte serveringsutrymmen, för vilka det gäller särskilda bestämmelser. Förbudet innebär också att man i lokalen inte heller får förvara varor som man eventuellt åtagit sig att transportera för annans räkning. Paragrafen motsvarar 3 kap. 2 § AL. Enligt första stycket, som överförts från LTD, undantas från lagens bestämmelser servering av starköl, vin och sprit som serveras på tåg i internationell trafik. Då alkohollagen inte gäller utanför landets gränser avses servering i på sådant tåg. Enligt den tidigare gällande SOSFS 1979:71 förutsattes att servering inom gränser bedrevs i enlighet med alkohollagens anda. Detta bör alltjämt gälla. För tåg i inrikes trafik gäller vanliga regler. Andra stycket refererar till bestämmelser i tullagen (2000:128) och tullförordningen (2000:1306) och avser bl.a. försäljning av obeskattade varor i exportbutik. Paragrafen motsvarar 3 kap. 3 § AL. Den refererar till vissa skatte- och tullbestämmelser. Paragrafen motsvarar med redaktionella ändringar 3 kap. 4 § AL. Paragrafen motsvarar 3 kap. 7 § AL. Paragrafen motsvarar till sitt innehåll 3 kap. 8 § AL. Brott mot bestämmelsen är straffbart enligt förslagets 10 kap. 8 §. Paragrafen ersätter 3 kap. 9 § AL. Förutom förbud mot att anskaffa alkoholdrycker till den som enligt lagen inte har rätt att få sådana utlämnade till sig stadgas förbud mot att i större omfattning tillhandagå annan med anskaffande. Vad som menas med detta har utvecklats i samband med den lagstiftning om rätt till privatinförsel genom mellanhand som infördes med ikraftträdande från (prop. 2007/08:119, s. 38 ff.). Bestämmelsen i andra stycket är ny. Den förbjuder förmedlingstjänster av olika slag som är inriktade mot s.k. privatinförsel genom ombud (jfr 4 kap. 6 § andra stycket 7 i förslaget). Det framgår uttryckligen att transporttjänster är undantagna från förbudet. Avsikten med bestämmelsen är att bl.a. hindra kommersiella aktörer från att bygga upp försäljningsorganisationer eller tillhandahålla tjänster som kan anses inkräkta på detaljhandelsbolagets ensamrätt till detaljhandel med alkoholdrycker i . Begreppet kommersiell aktör ska tolkas i vid bemärkelse. Även den som på annat sätt än genom särskild betalning för den utförda förmedlingstjänsten kan anses ha kommersiell av den hänförs till denna krets. Den s.k. bjudregeln i tredje stycket har i förslaget stramats upp så att huvudregeln är att det ska var förbjudet att bjuda underårig på alkoholdryck, men att det under vissa förutsättningar kan vara tillåtet. Det bör understrykas att även om den underårige blir bjuden, gäller jämte reglerna i denna paragraf den i 7 § andra stycket angivna minimiåldern för servering. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 6. Brott mot bestämmelsen bestraffas enligt förslagets 10 kap. 7 §. Paragrafen motsvarar 3 kap. 10 § AL. 4 kap. Partihandel, inköp och införsel Paragrafen motsvarar 4 kap. 1 § AL med vissa redaktionella ändringar. Den anger vad som krävs för att bedriva partihandel. Enligt huvudprincipen är denna rätt förbehållen den som har godkänts som upplagshavare eller registrerats som varumottagare enligt vissa regler i lagen (1994:1564) om alkoholskatt. Den som har rätt att bedriva partihandel enligt dessa regler benämns i lagen partihandlare. Härutöver har detaljhandelsbolaget rätt att bedriva partihandel med den som har serveringstillstånd och den som har sådant tillstånd beträffande enstaka varor. Av reglerna följer att den som har tillverkningstillstånd inte automatiskt har rätt att bedriva handel med varorna. Den som överträder bestämmelsen kan bestraffas med stöd av förslagets 10 kap. 4 §. Paragrafen, som handlar om inköp av alkoholvaror för särskilda ändamål, ersätter bestämmelser i 4 kap. 4 § samt 7 kap. 3, 4, 1, 18 och 20 §§ AL men innebär inga ändringar i sak. Paragrafen ersätter 4 kap. 5 § och 8 kap. 1 a § andra stycket AL. Den anger till vem partihandlare får sälja varorna; huvudsakligen detaljhandelsbolaget, annan partihandlare och den som har serveringstillstånd, förutom den som endast har tillfälligt tillstånd för servering i slutet sällskap. Som en följd av vad som sägs i 7 kap. 2 § kan även cateringföretag i vissa fall vara berättigade att köpa varor av partihandlare. Från regeln att endast partihandlare får packa om och buteljera varorna har i 7 kap. 17 § införts ett undantag, nämligen att den som har serveringstillstånd under vissa förutsättningar kan få tillstånd att ombuteljera och krydda brännvin. Detta behandlas i avsnitt 13. Partihandlares rätt att ombuteljera möjliggör s.k. bulkimport, men innebär inte rätt till vidareförädling av varorna. Detta kräver tillverkningstillstånd.