sou · GXB36 · 2009-02-03 00:00:00 — God tro kan dock inte anses föreligga när oriktiga uppgifter som hämtats från en annan myndighet beror på att den enskilde eller dennes ställföreträdare t.ex. lämnat felaktiga eller vilseledande uppgifter till den myndigheten. Över huvud taget kräver 2 § inte att det föreligger ett direkt samband mellan den enskildes eller ställföreträdarens agerande och en oriktig förmåns- utbetalning. Det finns en rikhaltig rättspraxis rörande när god tro ska respektive inte ska anses föreligga. Den praxisen kan tjäna till vägledning även vid tillämpningen av kravet på god tro i återkravslagen. Också myndigheternas hittillsvarande praxis när det gäller utredningsskyldigheten i frågor om god tro bör kunna vara vägledande fortsättningsvis. I 2 § anges vidare vem som är återbetalningsskyldig för en förmån. Återbetalningsskyldig är den som tagit emot en oriktigt utbetald förmån. Normalt är denne den som förmånen är avsedd för och som också fått förmånsbeloppet i sin hand. Om det upp- kommer tvivel om vem som ska anses ha tagit emot förmånen får ledning sökas i reglerna om den aktuella förmånen. vissa förmåner anges uttryckligen att de ska betalas ut till för- myndaren/vårdnadshavaren. Så är fallet med flera familjepolitiska förmåner, bl.a. underhållsstöd och studiehjälp. När det är förmyndaren/vårdnadshavaren som har rätt att uppbära förmånen är denne också den som tagit emot den. Någon särskild föreskrift om förmyndarens eller annan vårdnadshavares återbetalnings- skyldighet efter mönster av studiestödslagen behövs därför inte. Den som tagit emot en oriktigt utbetald förmån i återkravs- lagens mening kan inte vara någon som lyft en ersättning för förmånstagarens räkning, t.ex. i egenskap av ombud. Inte heller en förmyndare eller annan legal ställföreträdare som kvitterat ut en ersättning kan anses ha tagit emot ersättningen, såvida det inte är fråga om en förmån som ställföreträdaren har rätt att ta emot. I vissa fall kan ett bidrag eller en ersättning betalas ut till någon annan än den som förmånen avser för att användas för att tillgodose bl.a. dennes behov. Inte heller den som i sådana och liknande fall har lyft ersättningen kan anses ha tagit emot den i lagens mening. I samtliga de nu nämnda fallen ska ju förmånen komma den enskilde till godo och detta kan tjäna som vägledning vid bedömningen av frågan om vem som tagit emot en utbetald förmån. Andra stycket avser återbetalningsskyldighet för efterlevande- förmåner. Regeln motsvarar vad som gäller enligt 8 kap. 5 § lagen (2000:461) om efterlevandepension och efter- levandestöd till barn. Bestämmelsen innebär att efterlevande är återbetalningsskyldiga även när den avlidne orsakat att pension lämnats felaktig eller med för högt belopp eller denne insett eller borde ha insett oriktigheten trots att den efterlevande själv varken har orsakat felaktigheten eller varit i ond tro. Tillägg har dock gjorts så att återbetalningsskyldigheten även gäller vid efterlevande- livränta enligt lagen om arbetsskadeförsäkring eller annan författning, t.ex. den numera upphävda lagen om yrkesskade- försäkring. I tredje stycket har tagits in en särskild regel om solidarisk återbetalningsskyldighet när flera har orsakat att en förmån utgått felaktigt eller med för högt belopp. Regeln förutsätter att de också gemensamt ansökt om förmånen. Det är framförallt vid åter- betalningsskyldighet för bostadsbidrag och ekonomiskt bistånd enligt 4 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453) som tillämpningen av regeln kan aktualiseras. Under tillämpningsområdet för 2 § faller bl.a. studiestöd. När studiehjälp eller studiemedel betalats ut felaktigt eller med för högt belopp är enligt 2 § den som tagit emot stödet återbetalnings- skyldig för vad som betalats ut för mycket utom i de fall när den studerande eller ställföreträdaren inte orsakat felet och varit i god tro. 2 § är emellertid bara tillämplig när en förmån var oriktig vid utbetalningstidpunkten. Det innebär att utanför 2 § faller den återbetalningsskyldighet för studiemedel som gäller enligt 5 kap. 1 § första stycket studiestödslagen (1999:1395) och som avser det fallet att den studerandes inkomst överstigit det belopp som lagts till grund för beräkningen av studiemedlen. Inte heller åter- betalningsskyldighet för studiestöd vid avbrott i studier enligt 5 kap. 2 § studiestödslagen omfattas av 2 § i återkravslagen. Frågor om återbetalningsskyldighet för studiestöd har kom- menterats i avsnitten 5.5 och 5.6. I 3 § har tagits in motsvarigheter till de nämnda bestämmelserna i studiestödslagen. En skillnad i förhållande till nuvarande 5 kap. 1 § första stycket studiestödslagen är att bestämmelsen om åter- betalningsskyldighet för studiemedel vid ändrade inkomstför- hållanden har omformulerats så att CSN inte längre behöver avvakta med ett återkravsbeslut till dess det föreligger ett taxerings- beslut, om det framkommer att den studerandes inkomst är högre än den inkomst som legat till grund för beslutet om att bevilja studiemedel, t.ex. genom att den studerande anmäler inkomständringen. Vidare har bestämmelsen i 3 § andra stycket om återbetalnings- skyldighet vid studieavbrott fått en annan formulering än 5 kap. 2 § studiestödslagen. Sålunda har den särskilda regeln om avbrott i studier vid sjukdom och ledighet utgått och ersatts med en mera allmänt hållen regel om att återbetalningsskyldheten ska avse studiestöd som den studerande inte haft rätt till. Det följer redan av olika bestämmelser i studiestödslagen (2 kap. 10 § och 3 kap. 24 §) att studiestöd kan utgå och vissa ledigheter. Med uttrycket inte haft rätt till följer vidare att återbetalningsskyldigheten bara avser studiestöd som utgått efter avbrottet. En annan skillnad är att det uttryckligen anges att avbrott som medför återbetalningsskyldighet ska ha skett i de studier för vilka studiestöd beviljats. Det innebär att åter- betalningsskyldighet kan uppkomma när någon ändrar studieinrikt- ning eller studieomfattning, t.ex. går ner från studier på heltid till studier på deltid. Ytterligare en skillnad mot studiestödslagen är att återbetalningsskyldigheten är strikt när studier avbrutits. Åter- betalning ska alltså alltid ske – oavsett om den studerande eller dennes ställföreträdare varit i god tro. Återkravslagen saknar motsvarighet till den särskilda bestäm- melsen i studiestödslagen om förmyndares betalningsansvar när en omyndig oriktigt har fått studiehjälp. När studiehjälp utgår till en omyndig är det förmyndaren/vårdnadshavaren som stödet betalas ut till enligt 2 kap. 33 § studiestödsförordningen. På samma sätt som gäller beträffande vissa andra förmåner (se kommentaren till 2 §) är det förmyndaren/vårdnadshavaren som tar emot utbetal- ningen i återkravslagens mening. Återkravslagen innebär således inte någon ändring i sak i detta avseende. En skillnad mot reglerna om studiestöd är emellertid att betalningsansvaret inte bara omfattar förmyndare/vårdnadshavare utan också annan legal ställföreträdare, t.ex. en förvaltare enligt . När studiestöd enligt studiestödsförordningen ska betalas ut till en förvaltare är det denne som tar emot förmånen. Skyldigheten att betala ränta och avgifter vid återbetalning har behandlats i avsnitt 5.7. I 4 § anges som huvudregel att den som är återbetalningsskyldig ska betala dröjsmålsränta på det belopp som han eller hon är återbetalningsskyldig för. Paragrafen motsvarar 20 kap. 4 c § AFL och de bestämmelser om dröjsmålsränta som finns i andra författningar på socialförsäkringsområdet. Paragrafen har dock fått en något annorlunda språklig utformning än dessa bestämmelser för att tydliggöra att det är en skyldighet för den som är återbetalningsskyldig att också betala dröjsmålsränta på beloppet. Till skillnad från återkravsbestämmelserna på socialförsäkrings- området anges vidare uttryckligen i paragrafen att skyldigheten att betala ränta gäller även i fall då anstånd med betalning har beviljats eller när avtal har träffats om en avbetalningsplan enligt 10 §, men den återbetalningsskyldige inte betalar . Detta överens- stämmer dock med vad som har ansetts gälla (se prop. 2006/07:49 s. 44). Dröjsmålsränta kan alltså tas ut vid dröjs- mål med att betala huvudfordran såväl då en avbetalningsplan inte följs som då betalningsfristen enligt ett anståndsbeslut har löpt ut. Av hänvisningen till räntelagen följer bl.a. att vad som sägs där om tidpunkt för uttagande av dröjsmålsränta och storleken av räntan ska tillämpas även vid krav på dröjsmålsränta enligt denna paragraf. Det innebär att dröjsmålsränta vid återkrav normalt börjar löpa från den dag som infaller efter det att återkrav framställdes (4 § räntelagen). Om den återbetalningsskyldige har medgetts anstånd eller träffat ett avtal om avbetalning med den återkrävande myndigheten eller kommunen börjar räntan dock löpa från den dag då parterna har kommit överens om att betalning ska ske (3 § räntelagen). Att notera är att dröjsmålsränta ska tas ut från den dag betalning ska ske, och alltså inte från och med denna dag (jfr prop. 1975:102 s. 118). Dröjsmålsränta tas ut med en räntesats som motsvarar den av fastställda referensräntan med ett tillägg av (6 § räntelagen). Genom hän- visningen till räntelagen blir även regeln om jämkning i den lagen tillämplig (8 § räntelagen). I första hand ska dock bestämmelsen om eftergift i 8 § återkravslagen tillämpas. Det kommer därför endast i undantagsfall att finnas anledning att tillämpa jämknings- regeln i räntelagen. Det kan noteras att den som är återbetalningsskyldig för ersättning enligt lagen (1992:1068) om introduktionsersättning för flyktingar och vissa andra utlänningar, bistånd enligt lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl. eller ekonomiskt bistånd enligt 4 kap. 1 § socialtjänstlagen visserligen är skyldig att betala dröjsmålsränta i enlighet med 4 §, men att eller den kommun som har betalat ut förmånen får underlåta att kräva betalning av räntan (7 § andra stycket). Paragrafen ska inte tillämpas vid återkrav av studiemedel. Vid sådana återkrav ska ränta i stället tas ut enligt 6 §. 4 § innebär inte någon saklig ändring i förhållande till vad som gäller på socialförsäkringsområdet utom såvitt avser ersätt- ningar som betalas ut med stöd av gränsjukvårdsförordningen, ersättningar för läkarintyg m.m. och för sjukvård utomlands, vilka förmåner inte kan återkrävas. När det gäller återbetalning av studiehjälp innebär 4 § att ränta inte längre ska tas ut över statens utlåningsränta utan enligt räntelagens bestämmelser om dröjsmålsränta. För andra förmåner än studie- medel och studiehjälp som betalas ut av CSN innebär paragrafen att ränta ska tas ut från en annan tidpunkt och med en annan räntesats än vad som gäller . Genom paragrafen införs vidare en skyldighet att betala dröjsmålsränta för den som är åter- betalningsskyldig för förmåner som har betalats ut av Migrations- verket eller en kommun. I 5 § regleras vilken ränta som ska utgå när en myndighet eller kommun har träffat avtal med den återbetalningsskyldige om en avbetalningsplan eller medgivit anstånd med betalningen enligt 10 §. I stället för dröjsmålsränta enligt räntelagen ska enligt första stycket ränta då tas ut efter en räntesats som överstiger den av fastställda statliga utlåningsräntan . Räntan ska enligt andra stycket börja löpa från den dag då avtal om en avbetalningsplan träffades eller anstånd medgavs, dock inte för tid innan det belopp som ska betalas tillbaka har förfallit till betalning. Av tredje stycket följer att en avbetalningsplan eller ett anstånd även får omfatta upplupen dröjsmålsränta och avgifter om återkravet har förfallit till betalning när avtalet om avbetalningsplanen träffades eller an- ståndet medgavs. Paragrafen motsvarar 20 kap. 4 b § AFL och de bestämmelser om ränta vid anstånd och avbetalning som finns i andra författ- ningar på socialförsäkringsområdet. Bestämmelsen innebär inte någon ändring i sak på detta område utom såvitt avser ersättningar som betalas ut med stöd av gränsjukvårdsförordningen, ersätt- ningar för läkarintyg m.m. och för sjukvård utomlands. Av hänvisningen i första stycket till räntebestämmelsen i 4 § följer att paragrafen inte ska tillämpas vid avbetalning eller anstånd som avser studiemedel. När någon som är återbetalningsskyldig för studiemedel träffar avtal om en avbetalningsplan eller medges anstånd ska ränta i stället tas ut enligt 6 §. Beträffande återkrav av förmåner som beslutas av CSN, eller en kommun saknas regler om ränta vid avbetalning och anstånd. Paragrafen innebär således en nyordning i detta avseende, utom såvitt avser studiemedel. I paragrafen regleras skyldigheten att betala ränta vid åter- betalningsskyldighet för studiemedel (studielån och studiebidrag). Bestämmelsen, som har behandlats i avsnitt 5.7, motsvarar 5 kap. 4 § första stycket studiestödslagen. Någon ändring i sak är inte avsedd. Paragrafen har dock omformulerats i förhållande till denna bestämmelse för att tydliggöra att det är en skyldighet för den som är återbetalningsskyldig för studiemedel att också betala ränta på beloppet. Ränta enligt denna paragraf ska tas ut vid återbetalningsskyldig- het för studiemedel oavsett anledningen till betalningsskyldigheten. Paragrafen gäller således vid återbetalningsskyldighet enligt såväl 2 § som 3 §. Återkravsskyldigheten för myndigheter och kommuner har be- handlats i avsnitt 5.8. Om någon är återbetalningsskyldig för en förmån ska det vara en skyldighet för den myndighet eller kommun som har beslutat om förmånen att kräva tillbaka vad som oriktigt betalats ut. I förhållande till gällande regler innebär 7 § första stycket att åter- kravsskyldigheten kommer till klarare uttryck. Någon större saklig förändring beträffande de förmåner som handläggs av Försäkrings- kassan och CSN är dock inte avsedd. När det gäller några förmåner som beslutas av CSN innebär dock återkravsskyldigheten att det inte längre överlämnas till myndigheten att själv avgöra om återkrav ska ske eller inte. När det gäller förmåner som beslutar kommer återkravsskyldigheten att gälla endast en förmånsform, nämligen det bidrag som betalas ut enligt förordningen (1984:936) om bidrag till flyktingar för anhörigas resor till . Större blir skillnaderna för kommunerna. Beträffande bostads- anpassningsbidrag, förmåner enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade och kommunalt vårdnadsbidrag gäller att en kommun får återkräva dessa förmåner. Enligt 7 § blir en kommun i stället skyldig att återkräva dessa förmåner förutsatt att återbetalningsskyldighet föreligger. kravslagen blir tillämplig på resekostnadsersättning vid sjukresor kommer återkravsskyldigheten att gälla också sådana ersättningar. Från återkravsskyldigheten görs tre undantag i 7 § andra stycket. Bistånd till asylsökande får återkrävas av eller den kommun som har betalat ut biståndet. Introduktionsersättning och ekonomiskt bistånd enligt 4 kap. 1 § socialtjänstlagen får återkrävas av den kommun som har betalat ut ersättningen. Beträffande åter- krav av ekonomiskt bistånd innebär 7 § ingen förändring. Det överlåts även fortsättningsvis på kommunerna att bestämma om återkrav ska ske eller inte. Av lagen om mottagande av asylsökande m.fl. följer att en kommun som lämnat bistånd enligt den lagen har rätt till ersättning av staten för biståndet. Det är som ersätter kommunen i sådant fall. Det kan tänkas förekomma fall där en kommun har beslutat om bistånd till en asylsökande och sedan fått ersättning från för biståndet. Då uppkommer frågan om det är myndigheten eller kommunen som ska kunna återkräva det oriktigt utbetalda beloppet från den återbetalnings- skyldige. Av 7 § följer att kommunen har rätt, men inte skyldighet, att återkräva biståndet. Kommunen kan alltså avstå från återkrav bl.a. därför att den redan fått kompensation från , som å sin sida saknar behörighet enligt 7 § att besluta om återkrav. Ett annat tänkbart scenario är att kommunen hunnit återkräva beloppet innan ersättningen till kommunen har betalats ut av . Att införa lagregler som täcker sådana fall ter sig inte nödvändigt. Det får i stället överlåtas på och kommunerna att försöka lösa uppkommande samordningsproblem. Om frågan då inte kan få en tillfredsställande lösning torde en lagreglering vara nödvändig. I 11 § ges regeringen eller den myndighet som regeringen be- stämmer bemyndigande att meddela föreskrifter om att belopp under en viss gräns inte ska återkrävas. Ett sådant bemyndigande torde dock inte vara möjligt beträffande kommunerna. Inte heller kan regeringen efter ett bemyndigande från överlåta föreskriftsrätt i frågan till kommunerna. För att kommunerna inte ska belastas med återkravskostnader som inte står i proportion till de återkrävda beloppen har därför en särskild regel tagits in i tredje stycket om att en kommun får underlåta att återkräva om kostnaderna för bevakning och indrivning av fordringen inte står i proportion till det återkrävda beloppen. Fjärde stycket innehåller en upplysning om att ytterligare bestämmelser om återkrav av belopp som betalats ut av en kommun finns i socialtjänstlagen. Hänvisningen syftar på den särskilda bestämmelsen om återkrav i 9 kap. 2 § socialtjänstlagen och bestämmelsen om ersättningstalan i 9 kap. 3 § samma lag. Av femte stycket följer att ett beslut om återkrav gäller om inte annat bestäms. Förutsättningarna för eftergift har utförligt behandlats i avsnitt 5.9. Genom uttrycket synnerliga skäl markeras att eftergift bara bör komma i fråga i undantagsfall. Vid bedömningen av huruvida det finns synnerliga skäl ska det göras en samlad bedömning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Därvid ska såväl den återbetalningsskyldiges personliga och ekonomiska situation lik- som andra omständigheter vägas in. När det gäller den åter- betalningsskyldiges ekonomiska förhållanden ska det inte vara ett tillräckligt skäl för eftergift att den återbetalningsskyldige för tillfället har en svår ekonomisk situation om han eller hon bedöms kunna återbetala längre fram. Det bör alltså göras en prognos för framtiden. När det t.ex. gäller studerande med studiemedel torde det ytterligt sällan kunna bli aktuellt att bevilja eftergift. Beträffande den återbetalningsskyldiges personliga förhållanden kan allvarlig sjukdom och liknande omständigheter, liksom den återbetalningsskyldiges sociala situation, tala för eftergift. Eftergift bör också kunna ske när den enskilde på grund av ålderdom eller andra omständigheter inte haft förmåga att fullgöra sina skyldig- heter eller inte förstått vad som ålegat honom eller henne. I allmänhet bör dock personliga förhållanden inte ensamt kunna utgöra synnerliga skäl i andra fall än då det framstår som uppenbart oskäligt att kräva betalning. Om den enskildes ekonomiska situation eller personliga förhållanden inte var för sig utgör skäl för eftergift kan de dock tillsammans eller i kombination med andra omständigheter tala för eftergift. En omständighet som även fortsättningsvis bör beaktas vid eftergiftsprövningen är när den utbetalande myndigheten har bidragit till att felet uppstått, t.ex. genom felaktig eller vilseledande information. Ju större delaktighet myndigheten har i felets uppkomst, desto större bör utrymmet för eftergift vara. myndigheten bidragit till att ett fel uppkommit bör eftergift dock vara utesluten när den enskilde förstått eller borde ha förstått att det blivit fel. Ytterligare en omständighet som kan ha betydelse är den tid som förflutit sedan det felaktiga beloppet utbetalades. Sådana hänsyn tas bl.a. enligt nuvarande praxis (För- säkringskassans vägledning 2005:3, version 4, s. 42 f.). Med skärpta regler bör det dock regelmässigt ställas högre krav än vad som gäller . En riktpunkt kan då vara den bortre tidsgräns som gäller för eftertaxering enligt 4 kap. 19 § taxeringslagen (1990:324) eller för efterbeskattning enligt skattebetalningslagen (1997:483). En annan riktpunkt kan vara preskriptionstiden för fordringar i allmänhet. Det får emellertid bero på omständigheterna i det enskilda fallet i vilken utsträckning hänsyn ska tas till att det förflutit mellan en oriktigt utbetalning och ett återkravsbeslut. Normalt bör dock tidsaspekten endast kunna leda till eftergift om det även finns andra omständigheter som bör beaktas. I undantagsfall kan omständigheterna vara så ömmande att ett återkrav bör kunna efterges. Utredningen om bidragsspärr har i sitt betänkande Bidragsspärr (SOU 2008:100) föreslagit att bidrags- spärr inte ska få beslutas om det är uppenbart oskäligt. Ut- redningen har därvid pekat på att och då framförallt principen om barnets bästa medför att det måste finnas ett utrymme för att underlåta att besluta om bidragsspärr. En omständighet som bör beaktas är enligt utredningen om en bidragsspärr beträffande en vårdnadshavare innebär att denne betas möjlighet att försörja sig och barnet på annat sätt än genom ekonomiskt bistånd enligt socialtjänstlagen. Ett annat exempel är enligt utredningen om vårdnadshavaren skulle spärras från rätten till vårdbidrag när denne behöver bidraget för att kunna tillgodose barnets behov av särskild tillsyn och vård. Sådana skäl med hänsyn till barn som motiverar undantag från bidragsspärr bör kunna beaktas även vid eftergift av återkrav. Ett annat fall då omständigheterna kan vara ömmande är när en omyndig inte har orsakat ett fel, men dennes vårdnadshavare har orsakat eller känt till felet. Det är tänkbart att likartade situationer kan uppkomma när någon har en god man eller förvaltare därför att han eller hon enligt 11 kap. 4 § bedömts behöva hjälp med att bevaka sin rätt, förvalta sin egendom eller sörja för sin person. Skulle det då visa sig att huvudmannen aldrig fått del av det utbetalade beloppet kan det vara en omständighet som talar för eftergift. Vad som sagts avser dock inte sådana fall då ställföreträdare är den som tagit emot en förmån och därför kan vara återbetalningsskyldig. Som ett likartat fall kan nämnas den situationen att en ställföreträdare varit ovetande om att huvudmannen agerat på ett sätt som medfört återbetalningsskyldighet. Ett exempel härpå är när en underårig, som bor och studerar på en annan ort än den där förmyndaren/vårdnadshavaren är bosatt, inte påbörjar eller avbryter sina studier utan att den senare känner till detta. I rättspraxis (se Kammarrättens i dom i mål nr 2057-04) har förmyndaren/vårdnadshavaren inte ansetts återbetalnings- skyldig när studierna inte påbörjats eftersom han eller hon enligt dagens regler inte insett eller borde ha insett att studiestödet utgått felaktigt. Med den av mig föreslagna strikta återbetalningsskyldig- heten för studiestöd kommer förmyndarens goda tro vid studie- avbrott att sakna betydelse. Han eller hon blir ändå betalnings- skyldig när den underårige avbryter sin studier. Detsamma kommer att gälla beträffande en förvaltare som uppbär huvudmannens studiestöd. Ställföreträdarens strikta återbetalningsskyldighet bör dock kunna mildras genom eftergift när omständigheterna i det enskilda fallet är sådana att det framstår som uppenbart oskäligt att kräva betalning av honom eller henne. Om den återbetalningsskyldige medvetet lämnat oriktiga upp- gifter eller underlåtit att fullgöra en anmälningsskyldighet bör eftergift regelmässigt vara uteslutet och detta oavsett om hand- landet eller underlåtenheten innefattat bidragsbrott. Över huvud taget bör det vara en allmän förutsättning för eftergift att den återbetalningsskyldige har fullgjort sin skyldighet att anmäla ändrade förhållanden som kan påverka rätten till förmånen. Om anmälningsskyldigheten försummats bör eftergift i undantagsfall ändå kunna komma i fråga om försummelsen framstår som ursäktlig därför att han eller hon inte insett eller skäligen borde ha insett vad som gällde. I linje med vad som sagts kan ett misstag eller missförstånd vidare vara ursäktligt när den åter- betalningsskyldige på grund av personliga omständigheter saknat förmåga att sätta sig in i vad som ålegat honom eller henne.