sou · GXB352 · 2009-06-01 00:00:00 — Denna rätt innefattar frihet att bekänna sig till eller antaga en religion eller tro efter eget val och frihet att ensam eller i gemenskap med andra, offentligt eller enskilt, utöva sin religion eller tro genom gudstjänst, iakttagande av religiösa sedvänjor, andaktsutövning och undervisning. 2.Ingen må utsättas för tvång, som kan inskränka ens frihet att bekänna sig till eller antaga en religion eller tro efter eget val. 3.Envars frihet att utöva sin religion eller tro måste endast underkastas sådana inskränkningar, som är angivna i lag och som är nödvändiga för att skydda den allmänna säkerheten, ordningen, hälsovården eller sedligheten eller andra personers grundläggande fri- och rättigheter. 4.Konventionsstaterna förpliktar sig att respektera föräldrars och, i förekommande fall, förmyndares frihet att tillförsäkra sina barn den religiösa och moraliska uppfostran, som står i överensstämmelse med deras egen övertygelse. Ovan nämnda artiklar utgör skydd för människors rätt att tro, eller med andra ord rätten till tanke- och samvetsfrihet, men innebär alltjämt också en möjlighet att kunna begränsa religionsutövningen. Motsvarigheter till de principer i konventionen som angetts ovan, angående skyddet för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter, återfinns även i Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter, EKMR. Den europeiska konventionen spelar en viktig roll i detta avseende, genom att den syftar till att skydda de universellt antagna mänskliga rättigheterna från en regional, europeisk horisont. Genom att anslutit sig till EKMR har vi som tidigare nämnts också underkastat oss den jurisdiktion som tillämpas inom den Europeiska domstolen för mänskliga rättigheter. Ytterligare ett betydelsefullt FN-dokument med direkt anknytning till religionsfriheten är Deklarationen om eliminering av alla former av intolerans och diskriminering baserad på religion och tro, vilken antogs av . I brist på en bindande konvention anses deklarationen täcka in den internationella sedvanerätt (customary law) som vuxit fram inom området under senare årtionden. Enligt deklarationen räknas inte enbart stater som diskriminerande part, utan också institutioner, grupper av individer eller individer (artikel 2.1.). Genom att inkludera också den privata sfären går således deklarationen längre än konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter.16 FN:s konvention om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter antogs av . Artikel 2.2 i konventionen fastlägger: 16 , (2006) Religionsfriheten i ett demokratiskt samhälle, i Samfunden och bidragen De grundläggande värderingar som samhället vilar på – om förutsättningarna för statsbidrag till trossamdfund. : Proprius förlag , s. 76. Konventionsstaterna förpliktar sig att garantera, att de i denna konvention inskrivna rättigheterna får utövas utan åtskillnad av något slag på grund av ras, hudfärg, kön, språk. religion, politisk eller annan åskådning, nationell eller social härkomst, förmögenhet, börd eller ställning i övrigt. Utöver de konventioner som redovisats ovan, kan även tilläggas FN:s konvention om barnets rättigheter, som antogs av och trädde i kraft . Enligt artikel 14.1 ska konventionsstaterna respektera barnets rätt till tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet. De ska även respektera föräldrars/vårdnadshavares rättigheter och skyldigheter att på ett sätt som är förenligt med barnets fortlöpande utveckling ge barnet ledning då det utövar sin rätt (artikel 14.2). Inskränkningar kan göras endast genom lag och vara nödvändiga för att skydda den allmänna säkerheten, ordningen, folkhälsan eller den allmänna sedligheten eller andra personers grundläggande fri- och rättigheter (artikel 14.3). I artikel 30 anges: I de stater där det finns etniska, religiösa eller språkliga minoriteter eller personer som tillhör en urbefolkning ska ett barn som tillhör en sådan minoritet eller urbefolkning inte förvägras rätten att tillsammans med andra medlemmar av sin grupp ha sitt eget kulturliv, att bekänna sig till och utöva sin egen religion eller att använda sitt eget språk. Detta kan ses som ett stöd för inrättandet av exempelvis konfessionella friskolor, men kan också ses som ett stöd för barnets rätt att själv välja sin religion, alternativt avsäga sig en sådan tillhörighet. I de resonemang som har redovisats kan man urskilja ett antal vägledande principer gällande olika politikområden som är viktiga att beakta när ett eventuellt förslag ska läggas. För det första anvisar Regeringsformen en erkännandepolitik. Det är ett uttryck för att staten bör förhålla sig konfessionsneutral genom att behandla alla människor oberoende av religiösa identiteter jämlikt. Den enskilde ska också skyddas från tvånget att inta en religiös ståndpunkt. Denna religionsfrihetspolitiska princip kombineras i Regerings– formen med en främjandepolitik; att befrämja samfundsliv är en del av den konstitutionella grundvalen för vårt statsskick. Denna strävan bör balanseras inom ramen för en likabehandlingspolitik som erkänner och värdesätter den sammanlagda existensen av olika kultu– rella och religiösa förhållningssätt – utan att värdera dem enskilt. Det var den principen som tydligast knäsattes när fick ändrade relationer till staten . Inom ramen för konstitutionens värdeuppsättning går statens religionspolitik alltså ut på att å ena sidan främja den religiösa mångfalden men å andra sidan förhålla sig konfessionsneutral, genom att tillåta och främja religiös organisering, men också skydda den enskilde från påtvingad religiös tillhörighet, samt att behandla alla samfund lika. Vidare rymmer den svenska konstitutionen formellt såväl som i praktiken ett stort mått av föreningspolitik utifrån föreningsfriheten. I praktiken kan det vara svårt att dra en gräns mellan staten och organisationerna. I formell mening har så kallade frivilligorganisationer städslats av statsmakterna för olika ändamål. I subtilare mening innebär utvecklingen av statens och kommunernas föreningspolitik också en risk för att organisationerna blir alltmer osjälvständiga och därmed antingen ointressanta eller direkt kontraproduktiva för de demokrativärden de både hyllas för och får bidrag för att förverkliga inom många olika politikområden.17 Utredningen kan konstatera att förslaget om en svensk utbildning av imamer tangerar en viktig gräns där staten riskerar att engagera organisationerna och deras ledare för uppdrag som saknar mandat i de självstyrande församlingarna. Inför ett sådant riskscenario kan man hävda att församlingar och samfund borde vara kapabla att bedöma riskerna på egen hand. För utredningen har det dock varit viktigt att pröva huruvida ett eventuellt utbildningsförslag skulle kunna tänkas få legitimitet såväl innanför som utanför församlingar och samfund. Av den dialog som förts framtonar som nämnts en splittrad bild gällande både behov och efterfrågan av en eventuell utbildning för imamer. Från integrationspolitisk synpunkt fäster utredningen stor vikt vid den allmänna principen om en generell politik och likabehandling. Det innebär ett ställningstagande för en politik som inte pekar ut och särbehandlar. Det innebär vidare en aktsamhet – i den föreningspolitiska anda av autonomi som redovisats ovan – så att inte staten, om än utifrån de bästa syften, omskolar eller omdefinierar 17 Amnå, (2008) Jourhavande medborgare. Samhällsengagemang i en folkrörelsestat. imamers uppdrag i förhållande till församlingars och samfunds förväntningar. Vad beträffar förvaltningspolitiken framstår det som både självklart och angeläget att de behov av samhällsservice som människor ur olika religiösa traditioner har, får ett jämlikt bemötande av statliga och kommunala myndigheter. Detta gäller exempelvis den nämnda efterfrågan inom bland annat sjukvården, kriminalvården, skolan och den högre utbildningen att få möta representanter från den egna trosinriktningen, som kan fungera som ett andligt stöd kring olika existentiella frågor. På ett mer generellt plan finns det ett behov av att medvetenheten ökar i samhället i stort om den mångkulturella och mångreligiösa verklighet som vi numera lever i, i likhet med en stor del av världens övriga länder. Det gäller allt från att förebygga och motverka främlingsfientliga och islamofobiska attityder till att utveckla en tolerant och upplyst förståelse för andra sätt att leva och tänka än dem man vant sig vid. Slutligen finns det vissa utbildningspolitiska idéer som följer av de nu uppräknade politiska förhållningssätten. Här råder en viktig tradition av folkbildning, där olika demokratiskt självstyrande organisationer själva erbjuder medborgare en fri och frivillig bildningsverksamhet i form av studiecirklar, kulturarrangemang, folkhögskolekurser med mera. Svenska muslimers etablering av ett eget studieförbund utgör ett exempel på den typen av lösningar som svarar mot en tillit till, men också en respekt för, organisationernas autonomi. Den högre utbildningen kompletterar folkbildningen genom att utmana den särskilda bundenhet till ett visst socialt, kulturellt och religiöst sammanhang som folkbildning kring vissa idéer kan innebära. Ett större krav på objektivitet och allsidighet ska iakttas inom högskole- och universitetsutbildningar. En konfessionsneutral, internationellt infattad, akademisk granskning sker. Förutsättningar ges också för ett intellektuellt utbyte med studenter från konkurrerande traditioner och synsätt. Det är en rimlig förväntan på ett konfessionsneutralt utbildningssystem att tillhandahålla kunskaper och metoder såväl som möjligheter att träna sig i kritiskt tänkande utan bindningar till tros- och lärosystem av förutbestämt slag. Ju fler medborgare ur olika traditioner som kan mötas i dessa miljöer, desto större torde också förutsättningarna vara för att fördjupa demokratiskt omistliga värden av tolerans och respekt för oliktänkande. Att det globaliserade svenska samhället är mångkulturellt betyder inte att det är värdeneutralt. Att staten är konfessionsneutral betyder sammanfattningsvis inte att den ska utplåna sina etiska referensramar genom att acceptera en total värderelativism. Som redovisats i utredningens föregående kapitel råder en långt ifrån entydig bild bland olika muslimer, organisationer och samfund om vilka behov av utbildning som föreligger för imamer i . Det finns med andra ord ingen samlad efterfrågan på en statlig utbildning varken för eller till imamer. Uppdraget har också komplicerats av att muslimer i för det första är organisatoriskt splittrade, för övrigt i likhet med vad som är fallet med bland annat svensk kristenhet. Dessutom är deras sätt att organisera sig ytterligt decentraliserat; församlingarna är mycket självständiga och står inte i lydnadsförhållanden till auktoritativa nationella ledare på motsvarande vis som till exempel samfundsledare inom andra trossamfund. Samstämmighet tycks överlag råda om att utbildningen ska ges på högskolenivå, i likhet med vad som är fallet i andra länder, liksom de svenska präst- och pastorsutbildningarna. påpekar vissa församlingsföreträdare att alla intresserade inte har den behörighet som krävs för att studera vid den svenska högskolan, och att utbildning även på andra nivåer, exempelvis inom folkbildningen, därför är önskvärd. Vad som framför allt efterfrågas av de muslimska organisationerna och samfunden är icke-konfessionell utbildning för landets nu verksamma imamer i svenska språket, liksom i samhällskunskap. På är det rimligt att anta att muslimska ungdomar som vuxit upp i tillägnar sig utbildning som imamer, antingen på utländska universitetsinstitutioner eller inom ramen för en svensk religionsvetenskaplig utbildning på högskolenivå, med en konfessionell påbyggnad inom respektive samfund. Det senare förutsätter emellertid att de svenska universitetsutbildningarna är konfessionsneutrala, så att de framstår som attraktiva också för studenter med annan religiös inriktning.1 1 (2008) Granskning av utbildningarna inom religionsvetenskap och teologi. rapportserie 2008:41 R, : . I takt med att samhället blir alltmer mångkulturellt och mångreligiöst ökar även efterfrågan på imamer inom exempelvis sjukvården, kriminalvården, skolan och universiteten för att bistå som själasörjare och andliga vägledare för de muslimer som önskar ta deras tjänster i anspråk. Eftersom imamer ofta har rollen av sociala vägledare för sina församlingsmedlemmar anses det också viktigt, inte minst bland de muslimska organisationerna själva, att de känner till hur det svenska samhället fungerar och kan vägleda sina medlemmar på ett korrekt sätt. I detta avseende vill dock utredningen betona att imamer varken kan eller bör betraktas som verktyg för att integrera sina respektive församlingsmedlemmar. Mot bakgrund av utredningens överväganden framträder två möjliga handlingsvägar; å ena sidan att göra något särskilt, å andra sidan att förbättra det som redan görs. Båda dessa förslag kommer att beskrivas och argumenteras för mer ingående i det följande. 6.1.1Att göra något särskilt Man kan argumentera för att en svensk utbildning för imamer bör inrättas av rättviseskäl, och som en följd av att islam kommit att utgöra landets näst största religion. Det handlar då om ett uppvärderande och erkännande av islam från statens sida. Därtill anges i Regeringsformen att en målsättning för offentlig verksamhet i ska vara att främja etniska, språkliga och religiösa minoriteters möjligheter att behålla och utveckla ett eget kultur- och samfundsliv. Inrättandet av en svensk utbildning för imamer skulle kunna motiveras bland annat utifrån nämnda paragraf (1 kap. 2 §, st. 5, RF). Även om principerna om universalism och likabehandling utgör den dominerande linjen i svensk politik och lagstiftning finns det situationer då det framstår som motiverat att särbehandla, exempelvis utifrån en integrationssynpunkt. Eftersom det generella utbildningssystem som erbjuds av olika anledningar inte alltid fungerar kan det övervägas att ändå inrätta en utbildning av det slag som tidigare diskuterats. Fördelen med att inrätta en utbildning är att imamer härigenom ges ett officiellt erkännande, och likaså att deras kunskaper erkänns som värdefulla för samhället. Behovet av utbildning finns i så måtto att imamer får bättre möjligheter att vägleda de församlingsmedlemmar som på olika sätt behöver hjälp. De skäl som talar emot en utbildning av ovan nämnda slag är, förutom vad som nämnts i föregående avsnitt, att imamer pekas ut som problematiska ledare med ett större behov än andra invandrade religiösa ledare av utbildning, vilket kan bidra till att förstärka islamofobiska stämningar i landet. Därtill skulle en utbildning inrättad specifikt för imamer innebära att de auktoriseras som särskilt viktiga ledare, och att staten därmed riskerar att blåsa upp imamrollen till något mer omfattande och inflytelserikt än vad den är i det faktiska församlingslivet. Som tidigare nämnts är efterfrågan på en utbildning splittrad, och imamers egna incitament för att gå en utbildning svaga. Slutligen kan man inte heller räkna med att nå ut till de religiösa ledare som är i störst behov av en utbildning. Utredningen vill också väcka frågan om det enbart är imamer som kan antas ha behov av en svensk påbyggnadsutbildning. Även om islam utgör landets näst största religion finns det skäl att förmoda att det också finns andra religioner och trossamfund i landet, vars ledare skulle kunna ha liknande utbildningsbehov, men där dessa behov inte artikulerats lika tydligt, som till exempel katolska och ortodoxa samfund. En fördel med att göra en särskild utbildningsinsats för imamer eller religiösa ledare mer generellt är att man kan skräddarsy en utbildning utifrån de behov som påtalats, innehållande svenska, juridik, samhällskunskap samt idé, kultur- och kyrkohistoria. Genomförandet skulle kunna ske i form av en uppdragsutbildning som involverar studieförbund, folkhögskolor och universitet. Sådana diskussioner pågår också . Fördelen med en interreligiös ledarutbildning är att man underlättar möjligheterna för religionsdialog och kommunikation mellan olika samfund. De europeiska initiativ som utredningen tagit del av har inte övertygat om att inrättandet av statliga imamutbildningar lyckats vinna legitimitet, vare sig bland breda muslimska grupper eller i samhället i stort. Inte heller har man kunnat påvisa några positiva effekter vad avser integrationen. Vidare tycks det vara svårt att hos församlingar/föreningar avspisa misstanken om att idén om statliga utbildningar sjösatts med syftet att disciplinera imamer. 6.1.2Att förbättra det som redan görs Den princip som genomsyrar vår grundlag såväl som lagstiftningen i stort är att generella rättigheter ska gälla framför särintressen. I sin skrivelse om integrationspolitiken intar regeringen också en restriktiv hållning till särlösningar: Eventuella riktade insatser ska baseras på särskilda individuella behov eller förutsättningar. Säråtgärder som riktas till invandrare som grupp ska inte förekomma efter den i (Skr. 2008/09:24, s. 6). Istället förordar regeringen att likabehandling ska vara dominerande i behandlingen av olika medborgare, bland annat för att undvika särlösningar som kan bidra till ett stigmatiserande vi-och-de-tänkande. Som framgått av redogörelsen i föregående kapitel läggs betoningen i lagstiftningen på det generella och universella, även om minoritetens rättigheter och betydelse också betonas. Sedan relationerna mellan staten och ändrades från och med eftersträvas från statens sida en ökad likställighet i behandlingen av landets trossamfund. Staten har också genom statkyrkareformen avhänt sig möjligheten att styra inre angelägenheter. Utifrån denna synvinkel kan det förefalla något motsägelsefullt att man ser över möjligheterna att inrätta en religiös utbildning i , i ett läge när dessa utbildningar inte längre ska vara förknippade med staten. Här bör rågången vara tydlig; staten kan endast se över de delar av utbildningen som är konfessionsneutrala och förlagda till landets högskolor och universitet, liksom andra offentliga utbildningsanordnare. Den konfessionella påbyggnaden förutsätts därefter ske inom samfunden själva. Med tanke på att det redan finns åtskilliga möjligheter att utbilda sig inom svenska språket och samhällskunskap inom det befintliga utbildningssystemet kan det ifrågasättas om det finns något egentligt behov av en specifik utbildning för landets imamer. Utifrån en kritisk synvinkel borde det istället ankomma på samfunden själva att ställa krav på sina imamers språk- och samhällskunskaper, för att inte förlora i betydelse hos sina församlingsmedlemmar. kan det faktum att många imamer redan tagit del av Sfi-utbildningen tyda på att det finns andra behov, exempelvis rörande deras roll som religiösa ledare, som inte tillgodoses inom det nuvarande utbildningssystemet. Ytterligare en synpunkt som kan anföras mot en specifik utbildning för imamer i är, trots det erkännande av islam som religion som en sådan utbildning skulle syfta till, den tänkbara stigmatisering som initierandet av en utbildning för en viss religiös grupp kan innebära. Imamers funktion som sociala vägledare för sina församlingsmedlemmar förutsätter en grundläggande kännedom om det svenska samhället för att kunna fungera väl. ställer sig utredningen kritisk till om staten bör engagera sig specifikt i den sociala rådgivning som ges inom landets trossamfund, som ju har en autonom ställning i förhållande till staten. En parallell härvidlag kan möjligtvis dras till det statliga stödet till etniska organisationer, där kravet på att organisationerna ska bedriva integrationsfrämjande insatser avskaffades i samband med budgetpropositionen 2007. I en departementspromemoria från motiveras beslutet på följande vis: Därmed ges organisationerna större utrymme att själva utforma sin verksamhet i enlighet med medlemmarnas behov, prioriteringar och önskemål. En sådan inriktning torde på ett bättre sätt än den nuvarande ge incitament till organisationernas och deras medlemmars egna initiativ. Därmed stämmer den också väl överens med den övergripande inriktningen hos regeringens integrations- och folkrörelsepolitik.2 Mot bakgrund av ovanstående resonemang framstår det som motiverat att resonera på liknande sätt också vad gäller landets trossamfund och församlingar. Med utgångspunkt i principen om likabehandling, och mot bakgrund av de överväganden som presenterats i betänkandet, finns det därför flera skäl att avstå från att initiera en specifik utbildning i svenska, samhällskunskap, etc. för imamer. Framför allt är det de principiella skälen som överväger för denna slutsats: staten ska inte ägna sig åt att auktorisera och ge legitimitet åt religiösa utbildningar. Detta utgör istället en fråga för samfunden själva. Staten bör förhålla sig konfessionsneutral, och inte bidra till att vare sig förstärka eller försvaga religionens roll i samhället. Staten bör å andra sidan behandla alla samfund och religiösa ledare som jämlikar och varken favorisera eller missgynna särskilda samfund och ledare. På det sättet både erkänner och främjar staten mångfalden i religiöst hänseende som den för egen del iakttar neutralitet mellan troende inom de konstitutionella gränserna för vad vi gemensamt kan betrakta som acceptabelt. 2 Integrations- och jämställdhetsdepartementet (2007), Förenklade villkor för statsbidrag på integrationsområdet, Promemoria , och mångfald, s. 12. Även utifrån en integrationspolitisk synvinkel finns argument mot att initiera en specifik utbildning för imamer, då samhällets insatser för att främja och förstärka integrationen inte bör ske via religiösa ledare. Den grundregel som svensk politik i stort såväl som integrationspolitiken bygger på, utgår från antagandet att integrationen gynnas bäst av gemensamma lösningar, vilka inte särskiljer medborgare längs kulturella identiteter. Ytterligare ett argument av principiell karak– tär är att trossamfunden och församlingarna ska vara fria och obundna av staten. Som framkommit tidigare i betänkandet ligger det i statens och samhällets eget intresse att erkänna och främja en mångfald religiösa grupper och uppfattningar – utan att själv innehållsligt ta ställning till dem på annat sätt. Men det borde också ligga i samfundens egna intressen att eftersträva en viss distans till staten. Särskilt inom en skandinavisk politisk kultur finns det dock risk för att en samförståndskultur breder ut sig på bekostnad av olikheter och skiljaktiga meningar. En alltför positiv ömsesidig förväntan på varandra kan leda till att den för ansvarsutkrävandet, föreningsfriheten, konfessionsneutraliteten och pluralismen viktiga gränsen mellan statens och samfundens roller suddas ut.3 Även utifrån denna synvinkel finns det således skäl för staten att inte intervenera i samfundens egna angelägenheter genom att initiera en svensk utbildning för imamer. Som konstaterats finns det, utöver de principiella argumenten emot en särskild utbildning för imamer, också andra problem av mer praktisk karaktär. Under utredningens många dialoger har det upprepade gånger visat sig att själva utredningsuppdraget haft en tvivelaktig legitimitet. Motiven bakom att initiera en svensk utbildning för imamer har ifrågasatts; i många fall har det uppfattats som ett sätt för staten att disciplinera landets imamer genom utbildning. Utöver den skepsis som upplevts från muslimsk sida gällande motiven, har man också pekat på den teologiska komplikationen att skuldsätta sig. Därutöver bedömer många att en utbildning inte lönar sig i form av högre inkomst eller utsikt om att få andra typer av arbetsuppgifter. Ett av skälen härtill är församlingarnas ekonomiska omständigheter, som medför att man inte kan avlöna sina imamer särskilt väl, om ens alls. Även om en av orsakerna kan vara att muslimska församlingar, i jämförelse med andra, har en låg nivå på sina insamlingsmedel, vore det både orättvist och möjligen också