sou · GWB3125 · 2009-01-01 00:00:00 — har uttalat att det inte finns någon vetenskaplig grund för att dela in människor i skilda raser och ur biologisk synpunkt följaktligen heller ingen grund för att använda ordet ras om människor. konstaterade att ordet ras så gott som uteslutande förekommer i svensk lagstiftning när det är fråga om författningar som grundas på internationella konventioner eller författningar som genomför EG-direktiv. Enligt var det därför inte möjligt att besluta om att ta bort ordet ras ur all Vissa frågor om diskrimineringsskyddet ansåg dock att användningen av ordet ras i författningstexter riskerar att underblåsa fördomar och att regeringen i internationella sammanhang därför bör verka för att ordet ras, använt om människor, i så stor utsträckning som möjligt undviks i officiella texter. Regeringen borde också göra en genom- gång av i vilken utsträckning begreppet ras förekommer i svenska författningar som inte grundas på internationella texter och där så är möjligt föreslå en annan definition (bet. 1997/98:KU29 s. 7). I betänkandet Ett effektivt diskrimineringsförbud – Om olaga diskriminering och begreppen ras och sexuell läggning (SOU 2001:39) uttalade diskrimineringsutredning att det både var möjligt och fanns starka skäl för att utmönstra ordet ras ur lagstiftningen. Utredningen anförde att det inte kan bortses från att användningen av ordet ras i lagtexten ger det en viss legitimitet och riskerar att underblåsa fördomar. Vidare framhölls att en utmönstring av ordet understryker att statsmakterna anser att människor inte kan kategoriseras i raser, att människoraser endast finns i rasideologernas föreställningsvärld och att ett avståndstagande möjligen skulle kunna förstärka den negativa innebörden och laddningen i ord som rasism och rasist. En annan av utredningens slutsatser var att ordet ras knappast kunde anses tillföra något till den uppräkning som finns i svensk lagstiftning för att definiera etnisk grupp eller etnisk tillhörighet. Utredningen pekade vidare på det faktum att utmönstrade begreppet ras och att det skedde med motiveringen att ras ingår i begreppet ursprung. Enligt utredningen bör, om ras ska fortsätta att användas i lagtext, ett tydligt avståndstagande markeras exempelvis genom att uttryck som föreställning om ras eller anspelning på ras används (betänkandet s. 217 f.). kom, i motsats till diskrimineringsutredning, fram till att begreppet ras inte bör tas bort ur de författningar där det förekommer (En sammanhållen diskrimineringslagstiftning, SOU 2006:22). Kommittén anförde att begreppet så gott som uteslutande förekommer i svenska författningar för att uppfylla internationella konventioner och för att genomföra EG-direktiv. Kommittén framhöll att de internationella åtagandena måste respekteras. Enligt utredningen används begreppet ras i internationella konventioner och EG- direktiv för att skydda människor från ageranden som har sin grund i en uppfattning om att det finns olika raser och inte för att det finns en tro på förekomsten av olika raser eller för att stödja en Vissa frågor om diskrimineringsskyddet Kommittén uttalade vidare att skyddet mot diskriminering riskerar att försämras om begreppet utmönstras (betänkandet s. 306 f.). I propositionen till den nya diskrimineringslagen (2008:567) bedömde regeringen att betänkande inte gav tillräckligt underlag för att utmönstra ordet ras ur alla författningar. Regeringen ansåg dock att det inte var önskvärt att använda ordet i förslaget till ny diskrimineringslag (prop. 2007/08:95 s. 118 f.). I den nya diskrimineringslagen, som träder i kraft , är etnisk tillhörighet en av diskrimineringsgrunderna. Med detta begrepp avses enligt 1 kap. 5 § i den nya lagen nationellt eller etniskt ursprung, hudfärg eller annat liknande förhållande. Annat liknande förhållande bör enligt förarbetena omfatta sådant som ogrundade föreställningar om ras, att svepande hänvisningar till uppfattningar om invandrares egenskaper, utseende eller bakgrund läggs till grund för ett handlingssätt eller att någon över huvud taget motiverar ett missgynnande agerande utifrån nedsättande beteckningar om personer med utländsk eller svensk bakgrund (prop. 2007/08:95 s. 120). 26.1.3Diskriminering på grund av sexuell läggning Enligt målsättningsstadgandet i 1 kap. 2 § fjärde stycket tredje meningen regeringsformen ska det allmänna motverka diskriminering av människor bl.a. på grund av sexuell läggning. Det rättsligt bindande diskrimineringsskyddet i 2 kap. regeringsformen ger emellertid inte något skydd mot sådan diskriminering. föreslog Utredningen om homosexuellas situation i samhället att 2 kap. 15 § regeringsformen skulle utvidgas till att inbegripa sexuell läggning men förslaget ledde inte till någon ändring (Homosexuella och samhället, SOU 1984:63 s. 13 och 71). har ett antal motioner om en ändring av diskrimineringsskyddet i regeringsformen väckts i . Flera av dessa har avsett att skyddet i 2 kap. 15 § borde utökas till att även omfatta diskriminering på grund av sexuell läggning. De senare utredningar som har behandlat frågan om sexuell läggning har framför allt haft till uppgift att göra terminologin och begreppsbildningen enhetlig. Den s.k. förordade i sitt betänkande Förbud mot diskriminering i arbetslivet Vissa frågor om diskrimineringsskyddet på grund av sexuell läggning (SOU 1997:175) att begreppet skulle användas som en övergripande term för hetero-, homo- och bisexualitet (betänkandet s. 107 f.). Förslaget års diskrimineringsutredning innebar att termen sexuell läggning skulle inbegripa homosexuell, bisexuell och heterosexuell läggning eftersom alla människor har någon av dessa tre typer av sexuell läggning. Utredningen anförde att det är en vedertagen uppfattning att en människas sexuella läggning begreppsmässigt avser vilket kön den individ eller de individer har, som hennes känslomässiga relationer, erotiska fantasier och fysiska sexuella aktiviteter riktar sig mot (SOU 2001:39, s. 238). konstaterade att begrepps- bildningen i huvudsak är enhetlig i fråga om sexuell läggning med undantag för 5 § polisdatalagen (1998:622) och 5 § lagen (2001:617) om behandling av personuppgifter inom kriminalvården där begreppet har en avvikande innebörd jämfört med den vedertagna (SOU 2006:22 s. 326). I den sistnämnda lagen har begreppet sexuell läggning numera bytts ut mot sexualliv och det har föreslagits att en motsvarande ändring ska göras i polisdatalagen (Ds 2007:43 s. 420). 26.2.1Användningen av begreppet ras Vårt förslag: Begreppet ras tas bort i regeringsformen. I stället anges tillämpningsområdet för diskrimineringsskyddet som etniskt ursprung, hudfärg eller annat liknande förhållande. En motsvarande ändring görs i den bestämmelse som bl.a. reglerar förbud mot rasistiska organisationer. Som framgått har uttalat att det saknas vetenskaplig grund för att dela in människor i skilda raser och ur biologisk synpunkt följaktligen heller ingen grund för att använda ordet ras om människor. gjorde bedömningen att användandet av ordet ras i författningstexter riskerar att underblåsa fördomar (bet. 1997/98:KU29 s. 7). I propositionen till den nya diskrimineringslagen anförde regeringen som framgått att det inte är önskvärt att använda ordet ras i lagstiftningen (prop. 2007/08:95 s. 120). Vi delar detta synsätt. Vissa frågor om diskrimineringsskyddet Det finns mot denna bakgrund anledning att överväga om begreppet ras kan tas bort i regeringsformen. Begreppet förekommer i 2 kap. 14 § andra stycket, 15 § och 22 § första stycket 7 regeringsformen i bestämmelsernas nuvarande lydelse. Enligt 2 kap. 15 § regeringsformen får lag eller annan föreskrift inte innebära att någon medborgare missgynnas därför att han med hänsyn till ras, hudfärg eller etniskt ursprung tillhör en minoritet. En förutsättning för att begreppet ras ska kunna tas bort ur denna bestämmelse är att det inte medför ett svagare skydd för utsatta grupper. Grundlagstexten bör således ges en utformning som även fortsättningsvis förbjuder lagstiftning som innebär diskriminering på grund av föreställningar om ras. I den nya diskrimineringslagen anges etnisk tillhörighet som en av diskrimineringsgrunderna. Med detta begrepp avses, enligt 1 kap. 5 §, nationellt eller etniskt ursprung, hudfärg eller annat liknande förhållande. Det kan övervägas om begreppet etnisk tillhörighet ska införas som diskrimineringsgrund även i regerings- formen. Definitionen av etnisk tillhörighet i diskrimineringslagen överensstämmer dock inte med diskrimineringsgrunderna i 2 kap. 15 § regeringsformen. Enligt grundlagsbestämmelsen förbjuds, till skillnad från i diskrimineringslagen, inte missgynnande på grund av nationellt ursprung. Begreppet etnisk tillhörighet kan därför inte användas i grundlagen i samma betydelse som i den nya diskrimineringslagen utan att grundlagsbestämmelsens innebörd förändras. Ett alternativ skulle kunna vara att använda begreppet i en annan betydelse än i diskrimineringslagen och då låta nationellt ursprung utgå ur definitionen. Vi anser dock inte att det skulle vara en lämplig ordning att använda begreppet etnisk tillhörighet i en annan betydelse i grundlagen än i diskrimineringslagstiftningen. Enligt vår uppfattning bör frågan i stället lösas genom att bestämmelsen ändras så att begreppet ras tas bort och annat liknande förhållande läggs till. Vårt förslag innebär således att diskrimineringsgrunderna i bestämmelsen anges som etniskt ursprung, hudfärg eller annat liknande förhållande. Med annat liknande förhållande avses framför allt föreställningar om ras. Ändringen är inte avsedd att förändra tillämpningsområdet. Enligt 2 kap. 14 § andra stycket regeringsformen (som motsvaras av 2 kap. 24 § andra stycket i vårt förslag) får föreningsfriheten begränsas bl.a. såvitt gäller sammanslutningar vilkas verksamhet innebär förföljelse av folkgrupp av viss ras, med viss hudfärg eller av visst etniskt ursprung. Vissa frågor om diskrimineringsskyddet grund i FN:s konvention om avskaffandet av alla former av rasdiskriminering som kräver att konventionsstaterna förbjuder rasistiska organisationer. Det bör framhållas att bestämmelsen i 2 kap. 14 § andra stycket regeringsformen inte i sig medför att uppfyller konventionens krav på förbud mot rasistiska organisationer. Bestämmelsen tillser endast att ett sådant förbud på lagnivå inte skulle vara grundlagsstridigt. En förutsättning för att begreppet ras ska kunna tas bort ur bestämmelsen är att den ges en lydelse som inte minskar möjligheten att på lagnivå inskränka föreningsfriheten för rasistiska sammanslutningar. Detta kan åstadkommas genom en lagteknisk lösning motsvarande den som föreslagits ovan. Vårt förslag är således att det ska vara möjligt att inskränka föreningsfriheten för sammanslutningar vilkas verksamhet innebär förföljelse av en folkgrupp på grund av etniskt ursprung, hudfärg eller annat liknande förhållande. Ändringen är inte avsedd att påverka utrymmet för att på lagnivå göra undantag från föreningsfriheten. 26.2.2Diskriminering på grund av sexuell läggning Vårt förslag: Diskrimineringsskyddet i 2 kap. regeringsformen utvidgas till att även avse sexuell läggning. Enligt målsättningsstadgandet i 1 kap. 2 § fjärde stycket tredje meningen regeringsformen ska det allmänna motverka diskriminering av människor bl.a. på grund av sexuell läggning. Det rättsligt bindande diskrimineringsskyddet i 2 kap. regeringsformen ger emellertid inte något skydd mot sådan diskriminering. Enligt vår uppfattning bör regeringsformen ge ett starkare skydd mot diskriminering på grund av sexuell läggning. Vi föreslår därför att sexuell läggning införs som diskrimineringsgrund i 2 kap. 15 § regeringsformen (som motsvaras av 2 kap. 12 § i vårt förslag). Begreppet sexuell läggning har i förslaget samma innebörd som i den underliggande lagstiftningen, dvs. hetero-, homo- och bisexualitet. Eftersom 2 kap. 15 § regeringsformen är en minoritetsskyddsbestämmelse omfattar skyddet emellertid i praktiken inte diskriminering av heterosexuella. Vissa frågor om diskrimineringsskyddet Det kan konstateras att det finns lagstiftning som innebär särbehandling på grund av sexuell läggning. Detta gäller framför allt lagar rörande äktenskap och föräldraskap. Att en lag särbehandlar homosexuella eller bisexuella räcker dock inte för att den ska anses stå i strid med det föreslagna diskrimineringsförbudet. För att en konflikt med grundlagen ska föreligga krävs även att särbehandlingen innebär ett missgynnande. Om en särbehandling innebär ett missgynnande kan ofta vara en svår fråga att avgöra. Bestämmelser som innebär särbehandling finns bl.a. inom äktenskapslagstiftningen. Redan det förhållandet att äktenskaps- balken endast tillåter äktenskap mellan man och kvinna kan sägas utgöra särbehandling på grund av sexuell läggning. Det kan dock ifrågasättas om särbehandlingen också innebär ett missgynnande i regeringsformens mening. Utredningen om homosexuellas situation i samhället ansåg inte att så var fallet (SOU 1984:63 s. 244). Äktenskaps- och partnerskapsutredningen framhöll visserligen i betänkandet Äktenskap för par med samma kön – Vigselfrågor (SOU 2007:17) att äktenskapet har ett högre symbolvärde än ett registrerat partnerskap. Utredningens slutsats var dock att det inte är fråga om diskriminering på grund av sexuell läggning att äktenskapet inte står öppet för par med samma kön (betänkandet s. 230 f.). Det bör här noteras att Äktenskaps- och partnerskaps- utredningen föreslagit att och andra författningar som knyter an till äktenskap och makar ska utvidgas till att även omfatta par med samma kön. Ärendet har remissbehandlats och en proposition är att vänta . Det kan vidare noteras att lagen (1994:1117) om registrerat partnerskap (partnerskapslagen) avviker från regleringen i i vissa avseenden. Till att börja med saknas i partnerskapslagen en motsvarighet till möjlighet till dispens från kravet på att den som avser att ingå äktenskap har fyllt . Vidare undantar partnerskapslagen vissa regler som är tillämpliga vid äktenskap från tillämpning i fråga om samkönade par. I 3 kap. 3 § partnerskapslagen föreskrivs sålunda att bestämmelser som gäller för makar och vilkas tillämpning innebär en särbehandling av den ene maken endast på grund av dennes kön inte gäller för registrerade partner. Vissa förmåner för änkor som övergångsvis finns kvar, t.ex. änkelivränta, gäller därför inte för registrerade partner. Vissa frågor om diskrimineringsskyddet konstaterade att dessa regler angående gifta kvinnor och änkor inte är särskilt omfattande och med tiden nästan undantagslöst har förlorat i betydelse. Enligt Äktenskaps- och partnerskaps- utredningens bedömning är några särskilda undantag för par med samma kön inte nödvändiga i den av utredningen föreslagna lagstiftningen (SOU 2007:17 s. 242). Vidare innebär bestämmelsen i 3 kap. 3 § partnerskapslagen att faderskapspresumtionen i 1 kap. 1 § , dvs. att en gift man anses vara far till ett barn som hustrun har fött under äktenskapet, inte är tillämplig i fråga om registrerade partner. I betänkandet Föräldraskap vid assisterad befruktning (SOU 2007:3) föreslås att det ska införas en bestämmelse om föräldraskap för moderns partner (föräldraskapspresumtion) som motsvarar den nuvarande faderskapspresumtionen (betänkandet s. 75). Det kan noteras att vid assisterad befruktning enligt 6 eller 7 kap. lagen (2006:351) om genetisk integritet m.m. ska en registrerad partner eller sambo till modern, som samtyckt till insemination eller befruktning, anses vara förälder (1 kap. 9 § ). I detta avseende behandlas således samkönade par på samma sätt som heterosexuella par. Av 3 kap. 4 § partnerskapslagen framgår att de internordiska reglerna om äktenskap, dvs. bestämmelserna i förordningen (1931:429) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap (NÄF), inte gäller för registrerat partnerskap. I förarbetena till lagen motiverades undantaget bl.a. av att förordningen förutsätter ömsesidighet och att alla nordiska länder då inte hade lagstiftning om registrerat partnerskap (bet. 1993/94:LU28 s. 29). I Äktenskaps- och partnerskapsutredningens betänkande föreslås att ett uttryckligt undantag om att förordningen inte gäller för äktenskap som ingås mellan två kvinnor eller mellan två män införs i NÄF. Enligt utredningen skulle det annars finnas risk för att det i vissa fall saknas behörig domstol för att avgöra ett mål om upplösning av registrerat partnerskap. I stället ska reglerna i lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap vara tillämpliga (SOU 2007:17 s. 313 f.). jämställs registrerade partner med makar när det gäller rätten att adoptera. Andra än makar och registrerade partner får inte adoptera gemensamt. Ensamstående samt samkönade och olikkönade par som är sambor får endast adoptera var för sig (4 kap. 3 och 4 §§ ). Vid utländska adoptioner gäller Vissa frågor om diskrimineringsskyddet särskilda regler, bl.a. lagen (1997:191) med anledning av tillträde till om skydd av barn och samarbete vid internationella adoptioner. Konventionen är avsedd att tillämpas när gifta par med olika kön och ensamstående adopterar (se SOU 2007:17 s. 104 f.). Mot den redovisade bakgrunden kan det inte helt uteslutas att viss lagstiftning kan anses innebära ett missgynnande på grund av sexuell läggning. Det finns därför anledning att överväga behovet av undantag från det föreslagna diskrimineringsförbudet. En förutsättning för att ett sådant undantag ska kunna godtas är att det kan formuleras med sådan precision att det inte innebär någon egentlig urholkning av det föreslagna skyddet. Det är dock förenat med stora svårigheter att formulera ett sådant preciserat undantag. Det hör också till bilden att merparten av den lagstiftning som redovisats ovan kan komma att upphävas om de förslag som lämnats av Äktenskaps- och partnerskapsutredningen och Utred- ningen om föräldraskap vid assisterad befruktning genomförs. En lämpligare lösning är mot denna bakgrund att införa en övergångsbestämmelse som föreskriver att det utvidgade diskrimi- neringsskyddet inte innebär hinder mot att äldre föreskrifter behåller sin giltighet tills vidare samt att sådana föreskrifter får ändras även om ändringen innebär fortsatt särbehandling. En sådan övergångsbestämmelse användes när förbudet mot köns- diskriminerande lagstiftning infördes i nuvarande 2 kap. 16 § regeringsformen (se prop. 1975/76:209 s. 169). 27 Rätt till rättvis rättegång Artikel 6 i behandlar rätten till domstols- prövning och rättssäkerhet i mål om civila rättigheter och skyldigheter samt i brottmål. Bestämmelsen framstår som en av de mest centrala i konventionen och har även haft stor betydelse för vårt nationella rättssystem. Artikel 6 består av tre stycken. I 6.1 uppställs vissa allmänna krav när det gäller rätten till domstolsprövning och på förfarandet. I 6.2 (rätten att betraktas som oskyldig) och 6.3 (vissa minimirättigheter i brottmål) anges vissa grundläggande krav på rättegången i brottmål. Artikel 6 har följande lydelse. Artikel 6 – Rätt till en rättvis rättegång 1.Var och en skall, vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom för brott, vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag. Domen skall avkunnas offentligt, men pressen och allmänheten får utestängas från förhandlingen eller en del därav av hänsyn till den allmänna moralen, den allmänna ordningen eller den nationella säkerheten i ett demokratiskt samhälle, eller då minderårigas intressen eller skyddet för parternas privatliv så kräver eller, i den mån dom- stolen finner det strängt nödvändigt, under särskilda omständigheter när offentlighet skulle skada rättvisans intresse. 2.Var och en som blivit anklagad för brott skall betraktas som oskyldig till dess hans skuld lagligen fastställts. 3.Var och en som blivit anklagad för brott har följande minimi- rättigheter a) att utan dröjsmål, på ett språk som han förstår och i detalj, underrättas om innebörden av och grunden för anklagelsen mot honom, b) att få tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar, c) att försvara sig personligen eller genom rättegångsbiträde som han själv utsett eller att, när han saknar tillräckliga medel för att betala ett Rätt till rättvis rättegång rättegångsbiträde, erhålla ett sådant utan kostnad, om rättvisans intresse så fordrar, d)att förhöra eller låta förhöra vittnen som åberopas mot honom samt att själv få vittnen inkallade och förhörda under samma förhållanden som vittnen åberopade mot honom, e)att utan kostnad bistås av tolk, om han inte förstår eller talar det språk som begagnas i domstolen. I det här sammanhanget finns anledning att rikta speciell uppmärk- samhet på innehållet i den mer allmänt inriktade bestämmelsen i artikel 6.1. Bestämmelsen framstår som särskilt intressant eftersom den har fått ett väsentligt inflytande på den svenska rättordningen. Någon motsvarande sammanhållen bestämmelse om rätt till domstolsprövning och rättssäkerhet finns inte i svensk intern rätt. De rättssäkerhetsgarantier som ställs upp i artikel 6.1 har vissa huvudkomponenter. Den första avser en rätt till domstolsprövning vid tvist som rör någons civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse om brott. När det gäller tvister om civila rättigheter och skyldigheter har slagit fast att bestämmelsen är tillämplig under förutsättning att det rör sig om en reell och seriös tvist mellan enskilda personer (fysiska eller juridiska) eller mellan en enskild person och en myndighet, att tvisten avser en rättighet eller skyldighet som har sin grund i den nationella rätten och att rättigheten eller skyldigheten kan beskrivas som civil. För en genomgång av praxis när det gäller vilka tvister som anses avse civila rättigheter kan hänvisas till promemorian Ds 2005:9 s. 23 f. Som exempel kan nämnas tvister rörande tillstånd att bedriva viss verksamhet, expropriationstvister, skadeståndstvister, arbetsrättsliga tvister och – i många fall – tvister rörande sociala förmåner. Tvister som avser beskattning faller som huvudregel utanför tillämpningsområdet. Däremot kan frågor om vissa skatterättsliga sanktioner betecknas som anklagelse om brott och därmed omfattas av artikel 6.1. fälldes och för överträdelser av rätten till domstolsprövning av tvister rörande civila rättigheter. En genomgång av dessa mål finns i betänkandet Fri- och rättighetsfrågor (SOU 1993:40) Del B s. 44 f. Det kanske mest uppmärksammade målet är och där det konstaterades att en fråga om expropriationstillstånd utgjorde en tvist om en civil rättighet. I de aktuella målen fann att det hade saknats möjlighet till domstolsprövning av vissa förvaltningsbeslut rörande Rätt till rättvis rättegång civila rättigheter och skyldigheter och att en överträdelse av artikel 6.1 därför förelåg. Dessa avgöranden ledde till införandet av rätts- prövningslag. Syftet med lagen var att fånga upp de fall för vilka en rätt till ordinär domstolsprövning saknades och som annars endast kunde prövas genom resning. Lagen innebar att vissa förvaltnings- beslut av regeringen kunde prövas av Regeringsrätten. har reformerats i olika avseenden, bl.a. genom att det i förvaltningslagen (1986:223) numera anges att beslut som har fattats av andra myndigheter än regeringen och som innefattar en prövning av den enskildes civila rättigheter och skyldigheter i den mening som avses kan överklagas. Detta gäller även om det i en annan föreskrift finns ett överklagandeförbud. Artikel 6.1 innebär vidare att den prövning som avses ovan ska ske inför en oavhängig och opartisk domstol som har upprättats enligt lag. Enligt omfattar domstolsbegreppet inte bara domstolar av traditionellt snitt, t.ex. har olika typer av nämnder godtagits som domstolar. Den svenska har av ansetts utgöra en domstol enligt artikel 6.1.