sou · GWB380d2 · 2009-01-01 00:00:00 — Om fordringen är värd 110 i svenska kronor 4 I och för sig gäller att ett annat värde än anskaffningsvärdet påverkar beskattningen när det gäller t.ex. byggnader och markanläggningar, men det beror på att värdeminskningsavdrag medges och inte på att en värdering motsvarande den i 14 kap. 8 § IL görs. vid utgången av år 1, ska fordringen tas upp till 110 vid beskatt- ningen. En orealiserad kursvinst på 10 kommer därigenom att påverka resultatet för år 1. År 2 nollställs resultatet genom att avdrag medges för ett ingående fordringsbelopp med 110. 2 kommer resultatet att påverkas av det belopp som erhålls vid regleringen av fordringen eller av den kurs som gäller om ford- ringen är obetald vid utgången av år 2. Det är inte lika lätt att veta hur systemet är tänkt att fungera när det gäller fordringar i utländsk valuta som är kapitaltillgångar. Kapitaltillgångar ska inte värderas eller tas upp med något visst belopp vid beskattningen. Fordringar som är kapitaltillgångar omfattas heller inte av den allmänna regleringen av balansposter i 14 kap. 3 § IL. Oavsett att fordringar som är kapitaltillgångar behandlas på annat sätt än fordringar som är lagertillgångar eller kundfordringar saknas det anledning att göra en annan bedömning när det gäller effekten av beskattningen enligt 14 kap. 8 § IL. Även beträffande fordringar som är kapitaltillgångar är det således fråga om en orealiserad kursvinst eller kursförlust som ska påverka det skatte- mässiga resultatet. Vad som anförts talar för att bestämmelserna i 14 kap. 8 § IL behöver förtydligas så att det klart framgår hur värderingen ska gå till. Den rimligaste lösningen får anses vara att inledningsvis utgå från anskaffningsvärdet för posten för att därefter följa en kontinuitetsprincip ungefär på samma sätt som den som gäller för balansposter enligt 14 kap. 3 §. finns det bestämmelser i 48 kap. 17 § IL om omräkning av anskaffningsutgiften för utländska fordringsrätter. Vad som föreslås angående värderingen av sådana poster påverkar inte be- hovet av att göra omräkningar. Bestämmelserna i 48 kap. 17 § be- höver därför inte ändras. När det gäller förslaget om att införa ett undantag från avdragsförbudet för förluster i 25 a kap. 19 § IL till den del för- lusten är hänförlig till valutakomponenten kan konstateras att dagens system innebär att kapitalvinster och kapitalförluster beräk- nas med utgångspunkt i valutakursen vid förvärvs- och avyttrings- tidpunkten. Såväl anskaffningsutgifter för fordringen vid förvärvet som ersättningen för fordringen vid avyttringen behandlas som en enhet utan att man bryter ut valutakomponenten. Den frågan ligger för långt ifrån de periodiseringsfrågor som är huvuduppgiften för utredningsuppdraget och utredningen föreslår därför ingen ändring när det gäller utformningen av avdragsförbudet. Det kan för övrigt nämnas att i en skrivelse , Valutakursförändringar på fordringar som är kapitaltillgångar (dnr 131 774982-07/111), däremot gjort bedömningen att en valutakursförändring på en fordran ska beskattas enligt de allmänna reglerna för beskattning av näringsverksamhet, och inte enligt de särskilda reglerna för kapitalvinster och kapitalförluster, oavsett om fordran kvarstår vid beskattningsårets utgång eller avyttras under löpande år. Enligt verkets mening ska omkostnadsbeloppet för en kapitaltillgång justeras med valutakursförändringen. Bestämmelsen placeras i ett nytt tredje stycke i 14 kap. 8 § IL. Förslag: Säkringsbestämmelsen i 14 kap. 8 § inkomstskattelagen (1999:1229) innebär att om den skattskyldige skyddar en post avseende utländsk valuta mot förändring i valutan genom att ta motsatt position beträffande en annan post avseende samma valuta ska båda posterna värderas på samma sätt. Huvudregeln i 14 kap. 8 § IL är att de poster i utländsk valuta som räknas upp ska värderas till kursen vid beskattningsårets utgång. Det innebär att en orealiserad valutakursvinst eller förlust kan komma att påverka resultatet. Säkringsbestämmelsen gäller säkringar, dvs. när företag skyddar sig mot värdeförändringen på en post i utländsk valuta genom att ta en motsatt position beträffande en annan post i samma valuta. innebar säkringsredovisningen att posterna i en valuta- säkring redovisades till anskaffningsvärdet (jfr BFN R 7 Värdering av fordringar och skulder i utländsk valuta). Detta ansågs böra gälla även vid beskattningen. Principerna för säkringsredovisning i före- tagen har med tiden utvecklats så att posterna i säkringen redovisas till verkligt värde (jfr 4 kap. 14 e § ÅRL). Eftersom säkrings- bestämmelsen bara reglerar värderingen av den post som säkras och inte värderingen av den post som man säkrar med, t.ex. ett termins- kontrakt, kan det inträffa att det bara blir värdet av den säkrade posten som påverkar resultatet. Det finns det därför asymmetrier i nuvarande reglering av valutasäkringar. Tanken med en valutasäkring är att värdeförändringen på den säkrade posten ska motsvaras av en lika stor motsatt värdeföränd- ring på den post som man säkrar med. Förändringen i värde på de två posterna kommer därmed att ta ut varandra. Det är rimligt att ett en sådan symmetri även bör gälla vid beskattningen. Ofta kommer säkringen att synas i räkenskaperna som en säk- ringsredovisning, men . Det finns därför ingen anledning att göra säkringsbestämmelsen beroende av hur den faktiska redovisningen i räkenskaperna ser ut eller innebörden av god redo- visning. Det finns en beskrivning av säkringsfall i 17 kap. 20 a § IL. I den paragrafen definieras säkringsinstrument som ett finansiellt instru- ment som säkrar andra poster i företaget och som i räkenskaperna får redovisas enligt principerna för säkringsredovisning. Frågan är hur ett säkringsfall ska beskrivas när värderingen vid beskattningen inte längre görs beroende av redovisningen i räkenskaperna. En säkringsbestämmelse som innebär att posterna i säkringen kommer att ta ut varandra innebär ett undantag från huvudregeln om att poster i utländsk valuta ska tas upp till kursen vid beskatt- ningsårets utgång. En värdering enligt huvudregeln kan innebära att det uppkommer en orealiserad vinst men även en orealiserad för- lust. En värdering enligt undantagsregeln som innebär att posterna tar ut varandra kan därför missgynna eller gynna den skatt- skyldige. Oavsett vilken situation som föreligger – och vilket intresse den skattskyldige kan ha av att undantagsregeln tillämpas – kan en rimlig lösning vara att definiera säkringsfallet som att den skattskyldige skyddar sig mot värdeförändringen på en post avseende utländsk valuta genom att ta motsatt position beträffande en annan post. Den värdeförändring som det gäller är förändringen i valutan och inget annat. Avsikten är att säkringsbestämmelsen ska gälla poster vars värde är beroende av förändringarna i utländsk valuta. Det kan gälla sådana poster som anges i huvudregeln i första stycket, dvs. fordringar, skulder, avsättningar och kontanter, men det kan även gälla andra poster, t.ex. andelar i utländska företag och fastigheter i utlandet. Det bör dock påpekas att det ska vara frågan om konkreta poster och inte framtida poster som bara kan uppskattas som framtida kassaflöden. För att uppnå syftet med säkringsbestämmelsen – att posterna ska ta ut varandra vid beskattningen – är det nödvändigt att båda posterna i säkringen värderas på samma sätt vad gäller valutan. bör finnas en valfrihet när det gäller vilket värde som ska användas för posterna; för att minska arbetet med deklarationen kan det enskilda företaget vilja använda det värde som använts i räken- skaperna. Möjlighet att välja värde för de båda posterna innebär att värderingen kan göras till anskaffningsvärdet eller balansdagens kurs, men också till något annat värde. Säkringsbestämmelsen är en specialregel i förhållande till andra värderingsregler i IL. Det innebär att posterna i valutasäkringen ska värderas oberoende av vad andra bestämmelser anger beträffande värderingen av sådana poster. Säkringsbestämmelsen får ses som en specialregel även i för- hållande till säkringsbestämmelsen i 17 kap. 20 a § IL. Sådana säkringsfall som avses i 17 kap. 20 a § omfattas således av säkrings- bestämmelsen i 14 kap. 8 § när det gäller valutadelen, men i övrigt av bestämmelsen i 17 kap. 20 a §. Den föreslagna bestämmelsen placeras i ett ändrat andra stycke i 14 kap. 8 § IL. Del V Övriga frågor De regler som föreslås för andra företag ska också tillämpas av försäkringsbolag, i den mån de är relevanta för dem. Någon särskild regel om detta behövs inte; det följer av 39 kap. 6 § inkomst- skattelagen (1999:1299), IL. Den fråga som behandlas i detta kapitel är om det behövs några ytterligare skatteregler för försäk- ringsföretag om sambandet mellan redovisning och beskattning avskaffas. Verksamheten i livförsäkringsföretag är huvudsakligen föremål för avkastningsbeskattning och berörs endast till viss del av sam- bandet mellan redovisning och beskattning i det avseende som det behandlas av utredningen. Som framgår (avsnitt 1.3) anser utred- ningen inte att sambandet mellan redovisning och avkastningsskatt ingår i uppdraget och behandlar därför inte frågor som aktualiseras av detta samband. Skadeförsäkringsföretag inkomstbeskattas och för dem är redo- visningsreglerna och god redovisningssed på vissa punkter av betydelse för att bestämma beskattningsårets över- eller under- skott. Om det materiella sambandet mellan redovisning och beskattning avskaffas måste alltså vissa regler om beskattnings- tidpunkten i fråga om poster som är specifika för försäkringsföre- tag tas in i IL. Regler behövs för det första för periodisering av försäkrings- företagens inkomster – försäkringspremierna. Periodisering av för- säkringspremier behandlas i avsnitt 22.3.1. För det andra behövs regler för försäkringstekniska avsätt- ningar, som behandlas i avsnitt 22.3.2. Vad som ska gälla för säker- hetsreserven, diskuteras i avsnitt 22.3.3. Försäkringsföretags rörelse beskattas enligt olika beskattnings- metoder. Avgörande för beskattningen är företagets karaktär av livförsäkringsföretag eller skadeförsäkringsföretag, vilket bestäms av företagets verksamhetsinriktning. I 39 kap. 2 § första stycket 1 IL, definieras vad som skatte- mässigt avses med livförsäkringsföretag. Där anges att med liv- försäkringsföretag avses livförsäkringsbolag enligt 1 kap. 4 § för- säkringsrörelselagen (1982:713), FRL. Den skattemässiga defini- tionen är således direkt kopplad till definitionen av begreppet livförsäkringsbolag i FRL. Med livförsäkringsbolag avses enligt 1 kap. 4 § FRL bolag som uteslutande eller så gott som uteslutande driver direkt livförsäk- ringsrörelse enligt 2 kap. 3 b § FRL eller rörelse avseende åter- försäkring av livförsäkring. Andra bolag är enligt samma lagrum skadeförsäkringsbolag. avses enligt 39 kap. 2 § första stycket 2 IL också utländska försäkringsföretag som bedriver livförsäk- ringsrörelse i med stöd av lagen (1998:293) om utländska försäkringsgivares och tjänstepensionsinstituts verksamhet i (LUFV). Företagets karaktär bedöms med hänsyn till den verk- samhet som företaget genom etablering bedriver här i . Detta innebär alltså att s.k. gränsöverskridande verksamhet som ett utländskt företag bedriver inte ska beaktas vid bedömningen av verksamheten i . I 39 kap. 2 § andra stycket IL framgår att med skadeförsäk- ringsföretag avses annat försäkringsföretag än livförsäkringsföre- tag. Med utländskt tjänstepensionsinstitut avses enligt 39 kap. 13 a § IL ett institut som bedriver tjänstepensionsverksamhet i med stöd av LUFV. På samma sätt som de utländska försäkrings- företagen så bedöms de utländska tjänstepensionsinstituten bara med hänsyn till den verksamhet som institutet bedriver från fast driftsställe i . I 39 kap. 3 5 §§ IL finns bestämmelser om beskattning av liv- försäkringsföretag. Enligt 39 kap. 3 § IL ska livförsäkringsföretag inte ta upp inkomster som hänför sig till tillgångar och skulder som förvaltas för försäkringstagarnas räkning eller influtna . Utgifter som hänför sig till sådana inkomster och får inte dras av. I stället hänvisas i 39 kap. 5 § IL till bestämmelserna om avkastningsskatt för livförsäkringsföretag som finns i lagen (1990:661) om avkastningsskatt på pensionsmedel, AvPL. Av 39 kap. 4 § IL framgår dock att också en viss del av livförsäk- ringsföretagets verksamhet som bedrivs för försäkringstagarnas räkning ska inkomstbeskattas. Undantaget gäller den del av inkomsterna, premierna och utgifterna, som hänför sig till försäk- ringar som i redovisningshänseende tas upp som grupplivför- säkringar samt sådana sjuk- och olycksfallsförsäkringar som avses i 2 kap. 3 a § första stycket 1 och 2 (uppsägningsbara sjuk- och olycksfallsförsäkringar med kortare försäkringstider) och 3 b § första stycket 1 b och 4 FRL (bl.a. sjukförsäkring och olycks- fallsförsäkring med längre försäkringsperiod än ). För dessa inkomster, och utgifter gäller i stället samma regler som för skadeförsäkringsföretagen, dvs. 39 kap. 6–9 §§ IL. Den del av verksamheten i en livförsäkringsrörelse som inte är hänförlig till förvaltning av kapital för försäkringstagarnas räkning inkomstbeskattas däremot enligt allmänna bestämmelser för näringsverksamhet i IL. Detta gäller den verksamhet som ett för- säkringsbolag i undantagsfall driver för egen räkning. Enligt uttalanden i prop. 1992/93:187 (s. 170, 210 och 211) avser den egna rörelsen inom livförsäkringsföretagen förvaltning av det egna kapitalet samt utförande av externa tjänster och förvaltnings- uppdrag o.d. Det påpekas att konventionellt beskattad egen rörelse i livförsäkringsföretag på grund av för förarbetsuttalandet gällande försäkringsrörelselagstiftning endast kunde förekomma i fondförsäkringsföretag. ändringar i för- säkringsrörelsereglerna har möjliggjort att vinstutdelning numera är tillåten även i försäkringsbolag som bedriver konventionell livförsäkringsrörelse. Försäkringsrörelse kan drivas såväl i aktiebolag som i ömsesidiga försäkringsbolag. Ett ömsesidigt försäkringsbolag ägs av försäk- ringstagarna. Skattereglerna är oberoende av företagsform. Av 39 kap. 2 § andra stycket IL framgår att med skadeförsäkrings- företag avses annat försäkringsföretag än livförsäkringsföretag. Skadeförsäkringsföretag tillhandahåller produkter där avtalen nor- malt är ettåriga och saknar framträdande investeringsinslag. Skadeförsäkringsföretagen inkomstbeskattas för sin rörelse. För skadeförsäkringsföretagen gäller generellt inkomstskattelagens bestämmelser. Detta följer av 39 kap. 6 § IL. I 39 kap. 6–13 §§ IL finns särskilda bestämmelser för skadeförsäkringsföretag. I 39 kap. 6 § IL finns en bestämmelse om beräkning av över- eller underskott i skadeförsäkringsföretag. I bestämmelsen anges att vissa poster ska tas upp. Det gäller minskning av försäkringstek- niska avsättningar för egen räkning, minskning av säkerhetsreserv, minskning av regleringsfond för trafikförsäkring och minskning av utjämningsfond. I IL finns inga vidare regler för regleringsfond för trafikförsäkring, medan de övriga posterna behandlas i efterföljan- de bestämmelser. I 39 kap. 6 § IL anges vidare att vissa poster ska dras av. Det gäller ökning av försäkringstekniska avsättningar för egen räkning, ökning av säkerhetsreserv, utbetald återbäring och verkställd premie- återbetalning. Det gäller vidare sådana avgifter och bidrag till kommuner, föreningar och sammanslutningar som avser att stödja verksamhet med syfte att förebygga skador som faller inom ramen för den försäkringsrörelse som företaget bedriver. Regeln i 39 kap. 6 § IL har diskuterats i kapitel 7 (avsnitt 7.6.5). Genom bestämmelsen saknas det behov att inordna de särskilda poster för försäkringsbolag i systematiken för resultat- eller balans- poster. Av bestämmelsen framgår nämligen hur posterna, som närmast har karaktär av balansposter, påverkar det skattemässiga resultatet. I 39 kap. 13 a 13 f §§ IL finns bestämmelser om beskattning av utländska tjänstepensionsinstitut. Reglerna innebär en beskattning i enlighet med vad som gäller för livförsäkringsföretag. Lagen om årsredovisning i försäkringsföretag Lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkringsföretag (ÅRFL) är tillämplig på försäkringsföretag. avses i detta sammanhang försäkringsaktiebolag och ömsesidiga försäkrings- bolag som omfattas av försäkringsrörelselagen samt understöds- föreningar som omfattas av lagen (1972:262) om understöds- föreningar. ÅRFL innehåller omfattande hänvisningar till årsredovisnings- lagen (1995:1554). I 1 kap. 4 § första stycket ÅRFL finns ett bemyndigande för att meddela närmare föreskrifter. Bemyndigan- det gäller, såvitt nu är av intresse, föreskrifter om löpande bok- föring, årsbokslut, årsredovisning, och koncernredovisning i för- säkringsföretag som omfattas av lagen. I IFRS 4 Försäkringsavtal behandlar IASB vissa frågor som gäller redovisning av försäkringsavtal. Standarden tillämpas fr.o.m. och utgör resultatet av den första fasen i ett fort- farande pågående projekt. I standarden anges att den ska gälla till dess att andra fasen i projektet har fullgjorts. IFRS 4 behandlar företrädesvis vissa särskilda frågor, som väsentligen saknar intresse i detta sammanhang. Det gäller t.ex. inbäddade derivat, uppdelning av depositionsandelar och försäk- ringsavtal som förvärvats bl.a. i ett samgående. Några allmänna regler om värdering av tillgångar och skulder eller om när intäkter och kostnader ska redovisas innehåller standarden inte. Däremot innehåller standarden och bilagor till denna en omfattande reg- lering av vad som är ett försäkringsavtal. Genom standarden etable- ras ett synsätt som innebär att begreppet försäkringsavtal får en egen definition i redovisningen. Ett försäkringsavtal definieras på följande sätt (bilaga A till IFRS 4): Ett avtal enligt vilket en part (försäkringsgivaren) accepterar en be- tydande försäkringsrisk från en annan part (försäkringstagaren) genom att gå med på att kompensera försäkringstagaren om en angiven oviss framtida händelse (den försäkrade händelsen) har en negativ inverkan på försäkringstagaren. I bilaga B till IFRS 4 finns exempel på vad som inte är försäk- ringsavtal. Här nämns t.ex. livförsäkringsavtal där försäkrings- givaren inte bär någon betydande dödlighetsrisk. Detta innebär att försäkringskontrakt som inte överför någon betydande försäkringsrisk från försäkringstagare till försäkrings- givare ska redovisas som finansiella instrument (investeringskon- trakt). Att det ställs upp ett krav på att det ska finnas en betydande försäkringsrisk torde skilja sig från vad som gäller vid beskatt- ningen (jfr RÅ 1994 not. Ett skadeförsäkringsföretag inkomstbeskattas för överskottet av försäkringsrörelsen inklusive kapitalförvaltningen. I princip gäller samma skatteregler som för andra företag. Detta framgår av 39 kap. 6 § IL. Det innebär att poster som inte särskilt regleras i 39 kap. IL underkastas vanliga regler. De utgifter som är speciella för sak- försäkringsrörelse är de som särskilt behandlas i 39 kap. 6–9 §§ IL. Det gäller alltså försäkringstekniska avsättningar, säkerhetsreserv och utjämningsfond. När det gäller de försäkringstekniska avsättningarna görs i 39 kap. 7 § IL en hänvisning till redovisningslagstiftningen, vilket innebär att avsättningarna i dagens system styrs av god redovis- ningssed. För säkerhetsreserven gäller att det i dagens skatteregler endast finns en definition på vad som avses med denna reserv (39 kap. 8 § IL). Säkerhetsreservens storlek regleras i föreskrifter från Finans- inspektionen. Redovisningsmässigt är säkerhetsreserven en obeskattad reserv. Detta framgår av föreskrifter och all- männa råd om årsredovisning i försäkringsföretag (FFFS 2006:17). I 39 kap. 9 § IL finns bestämmelser dels om vad som avses med utjämningsfond, dels om att vissa ändringar i bolagsordningen ska anses minska fonden. Avdragsrätten för avsättning till utjämnings- fond avskaffades års taxering. Inkomst i sakförsäkringsföretagen består i huvudsak av försäk- ringspremier. I dagens system finns inte några skatteregler för när försäkringspremier ska tas upp utan detta styrs av redovisningen och god redovisningssed. Det är även god redovisningssed som styr när för återförsäkring ska dras av. För livförsäkringsföretagen gäller att inkomsterna, premierna och utgifterna som hänför sig till försäkringar som i redovis- ningshänseende tas upp som grupplivförsäkringar och vissa sjuk- och olycksfallsförsäkringar inkomstbeskattas. Det är i dagens system god redovisningssed som bestämmer beskattningstidpunkten för premierna. Även den verksamhet som ett livförsäkringsföretag driver för egen räkning ska inkomstbeskattas. Av 39 kap. 11 § IL framgår att om ett försäkringsföretag ska dela upp en intäktspost eller en kost- nadspost mellan olika delar av sin verksamhet, ska fördelningen göras på skäligt sätt. Därutöver framgår inte i 39 kap. IL hur liv- försäkringsföretagens egen rörelse ska beskattas. Därav följer att vanliga regler är tillämpliga på den delen av verksamheten. Sammanfattningsvis kan utskiljas tre områden där det finns behov av skatteregler om sambandet mellan redovisningen och beskattningen upphör; nämligen för periodisering av försäkrings- , för försäkringstekniska avsättningar och för säkerhets- reserven. Förslag: Försäkringspremier ska tas upp till beskattning när avtalad försäkringsperiod påbörjas. för återförsäkring ska dras av när avtalad försäkringsperiod påbörjas. Det finns ett nära samband mellan beskattningstidpunkten för försäkringspremier och den försäkringsperiod som finns avtalad i försäkringsavtalet. Gällande rätt innebär i praktiken att en intäkt tas upp till beskattning successivt . Enligt gällande redovisningsregler och branschpraxis redovisas nämligen till försäkringsföretagen inbetalda försäkringspremier i sin helhet som bruttopremieinkomst vid avtalsperiodens början, varefter avsättning görs till balansposten Ej intjänade för En korrekt periodisering uppnås genom att avsättningen löses upp och påverkar redovisad premieintäkt i takt med att avtalet fortlöper. Den metod som tillämpas inom försäkringsbranschen bygger på ett bruttosynsätt; tas i sin helhet upp när avtalad försäk- ringsperiod påbörjas. görs en avsättning för den del av premierna som ännu inte är intjänad. Eftersom denna metod är väl inarbetad inom försäkringsrätt och redovisning för försäkrings- bolag, och dessutom genom reglerna om försäkringstekniska avsättningar i 39 kap. 7 § IL, bör även det framtida systemet bygga på en sådan lösning. Om en försäkringstagare har betalat sin premie under beskattningsåret men avtalsperioden börjar löpa först påföljande år, ska alltså premien inte tas upp beskattningsåret. Föreslagen gäller såväl premie för direkt försäkring som premie för återförsäkring. Den nu föreslagna lösningen kommer även att gälla försäkringspremier i livförsäkringsföretag som ska inkomst- beskattas. Detta följer av 39 kap. 4 § sista meningen IL. De föreslagna bestämmelserna tas in i en ny paragraf, 39 kap. 6 a § IL. Med försäkringstekniska avsättningar för egen räkning avses enligt 39 kap. 7 § IL sådana avsättningar enligt 4 kap. 9 § ÅRFL minskade med värdet av återförsäkringsgivares ansvarighet. I 4 kap. 9 § ÅRFL anges att de försäkringstekniska avsätt- ningarna ska motsvara belopp som krävs för att företaget ska kunna uppfylla alla åtaganden som skäligen kan förväntas uppkomma med anledning av ingångna försäkringsavtal. De försäkringstekniska avsättningarna enligt ÅRFL har ett nära samband med de bestämmelser i 7 kap. FRL som gäller för för- säkringsrörelse och som syftar till att säkerställa att försäkrings- bolaget alltid har tillräckliga tillgångar för att klara av sina åtagan- den gentemot de försäkrade. I praktiken ska de försäkringstekniska avsättningarna säkerställa att hänsyn tas till vissa framtida förpliktelser. Det gäller för det första åtaganden som avser skadefall som ännu inte inträffat, men där försäkringsbolaget genom ingångna avtal är ansvarigt för de skador som uppkommer.