sou · GXB38 · 2009-02-05 00:00:00 — Utredningens slutsats är att ett oberoende vetenskapligt råd för riskvärdering i kombination med ett sekretariat för riskvärdering vid den riskhanterande myndigheten är den bästa organisatoriska lös- ningen. Grundläggande är att tillgodose den riskhanterande myndig- hetens behov av riskvärderingsunderlag. Det talar för att riskvärder- ingsfunktionen ska vara knuten till den riskhanterande myndig- heten. Vidare är det svårt att inom en myndighet samla den veten- skapliga expertis som krävs, vilket talar för nätverkslösningar som bygger på användning av extern expertis. Inte minst gäller detta ett befolkningsmässigt litet land som med relativt få experter. är det dock angeläget att tillse riskvärderingens obero- ende för att säkerställa att politik och förvaltning vilar på veten- skaplig grund och därigenom skapa förtroende för myndigheten. Oberoendet tillgodoses genom användning av extern expertis. Utredningen finner sålunda att en sammanhållen myndighet för livsmedelskedjan med ansvar för riskhantering, och tillhörande norm- erings- och kontrollansvar, liksom laboratorie- och forskningsverk- samhet samt sekretariat för ett oberoende vetenskapligt råd knutet till myndigheten, är den lösning som uppnår det effektivaste resul- tatet i förhållande till statens uppgifter inom livsmedelskedjan. När det gäller den nya myndighetens namn har utredningen i huvudsak övervägt två olika alternativ: Livsmedelssäkerhetsmyn- digheten respektive Myndigheten för livsmedelssäkerhet och djur- hälsa. Livsmedelssäkerhet är det centrala begreppet inom EU:s nya livsmedelslagstiftning, vilket motiverar att det bör ingå i myndig- hetens namn. kommer den nya myndigheten att ha omfattande uppgifter inom djurområdet, vilket skulle kunna moti- vera att även inkludera djurhälsa i myndighetens namn. Utred- ningen bedömer dock att är det mest lämpliga namnet för myndigheten. Utöver att livsmedels- säkerhet är det centrala begreppet i livsmedelslagstiftningen har myndigheter med motsvarande uppgifter ofta ett liknande namn, till exempel Europiska livsmedelssäkerhetsmyndigheten (EFSA) inom EU, i och Livsmedels- säkerhetsmyndigheten på . Det underlättar översättningen av namnet och utomståendes förståelse av vad myndigheten har för uppgift, vilket inte minst är viktigt mot bakgrund det omfattande internationella arbete som myndigheten har att utföra. Under EU:s första årtionden var livsmedelslagstiftningen och skyddet för folkhälsan i huvudsak en nationell angelägenhet för med- lemsstaterna. I gemenskapen låg fokus på livsmedelsförsörjning och att skapa en gemensam marknad med fri rörlighet för varor och tjänster. Det skapades förvisso lagstiftning inom livsmedelsområden men den saknade helhetssyn och var inte heltäckande. Kommissionen konstaterade i början av 1960- talet att de nationella olikheterna när det gäller hälsostandarder för livsmedel utgjorde ett hinder för den fria handeln och att en harm- onisering av lagstiftningen därför vore önskvärd. utfärdade rådet ett direktiv om hälsoproblem som påverkar handeln med färskt kött och hygienregler för hantering av färskt kött (direktiv /433/EEG)1. Därefter följde ett antal rättsakter för att harm- onisera hygienkontrollen och underlätta handel med livsmedel. Regelverken avsåg dock endast ett begränsat antal produkter och det förekom inte sällan motsägelser mellan olika regelverk. När gräns- kontrollen inom EU avskaffades utfärdades ett hygiendirektiv för alla livsmedelsprodukter (direktiv /43/EEG)2. Livsmedelssäkerhet accepterades fortfarande dock endast undantagsvis som grund för nationell särreglering. 5.1Ny livsmedelslagstiftning inom EU Inom EU har det och början av 2000- talet utvecklats en ny gemensam övergripande livsmedelslagstift- ning. Den tidigare livsmedelslagstiftningen byggde huvudsakligen på direktiv som medlemsstaterna skulle införliva i de nationella 1Rådets direktiv /433/EEG av om hygienproblem som påverkar handeln med färskt kött inom gemenskapen. EGT nr 121, 29/07/1964 s. 2012-2032. Svensk special- utgåva område 3 volym 1 s. 0089. 2Rådets direktiv /43/EEG av om livsmedelshygien. I har detta i huvudsak skett genom att den behöriga myndigheten utfärdat föreskrifter efter bemyndig- ande i nationell lag och förordning. Den nya livsmedelslagstift- ningen bygger på förordningar som är direkt tillämpliga i medlems- staterna. Den är sålunda en fullt utvecklad gemenskapslagstiftning. De livsmedelskriser som drabbade EU skapade en allmän förtroendekris för livsmedelslagstiftningen. skedde i ett utbrott av sjukdom. Totalt insjuknade 166 personer varav 163 avled. Att sjukdomen troligen hade spridits genom konsumtion av livsmedel och att myndig- heterna hade valt att begränsa informationen om de potentiella hälsoriskerna med BSE chockerade allmänheten. Andra exempel på livsmedelsskandaler var upptäckten av dioxin i kyckling i samt föroreningar i läsk i och samt i olja i . Som ett led i utvecklingen av en ny livsmedelslagstiftning utfärdade kommissionen 1997 en grönbok om generella principer för lagstift- ningen och 2000 en vitbok om livsmedelssäkerhet.3 I vitboken presenterades tanken om ett nytt legalt ramverk för livsmedels- säkerhet samt åttio åtgärdsförslag. Livsmedelssäkerhet skulle vara det primära målet med lagstiftningen som skulle vara en övergrip- ande och heltäckande reglering från produktion, via bearbetning och distribution, till konsumtion – från jord till bord. Lagstiftningen skulle vara tydlig, transparent och sektorsövergripande. Den skulle vila på vetenskaplig grund och riskanalys skulle användas som metod för att säkerställa detta. Försiktighetsprincipen skulle tillämpas vid bedöm- ning av livsmedelssäkerhet. Därtill skulle rollerna för aktörerna i livs- medelskedjan definieras och livsmedelsföretagens ansvar för livs- medelssäkerheten tydliggöras. Slutligen framhölls vikten av processer som underlättar spårbarhet i livsmedelskedjan för livsmedel och foder och dess ingredienser. 3 Kommissionen (1997) om generella principer om livsmedelslagstiftning inom EU (The General of Food in Union) och (2000) om livs- medelssäkerhet. I och rådets förordning (EG) nr 178/20024, vilken ofta benämns den allmänna livsmedelslagen, anges de grund- läggande principerna för den nya livsmedelslagstiftningen. Genom förordningen inrättades även den Europeiska myndigheten för livs- medelssäkerhet (EFSA) som riskvärderingsorgan för att bistå kom- missionen och medlemsstaterna med vetenskapliga underlag. För- faranden i frågor som gäller livsmedelssäkerhet reglerades, bland annat krav på spårbarhet. Därtill inrättades ett larmsystem för information och varning om farliga livsmedel för att snabbt nå alla medlemsstater (RAFFS). Lagstiftningen är generellt tillämplig och ska täcka hela kedjan från primärproduktion till slutkonsumtion. Den nya lagstiftningens tvärsektionella natur innebär att den har integrerats med bestäm- melser om djurhälsa och djurskydd samt fytosanitärt växtskydd. Den syftar till att säkerställa hög livsmedels- och fodersäkerhet, god djurhälsa samt gott djurskydd och fytosanitärt växtskydd inom ramen för en effektivt fungerande inre marknad. Transparens ska genomsyra EU:s arbete inom området. Vetenskapliga underlag ska ligga till grund för lagstiftningen och försiktighetsprincipen ska tillämpas vid tillämp- ning av lagstiftningen. kompletterades den allmänna livsmedelslagen med tre för- ordningar som rör livsmedelshygien och kontroll av animaliska livs- medel, det så kallade hygien- och kontrollpaketet.5 Avsikten var att säkerställa en hög livsmedelssäkerhet för konsumenterna och ersätta den tidigare sektorsindelade lagstiftningen. Förordningarna, som har kommit att kallas hygienpaketet, omfattar alla typer av livsmedel och täcker in hela livsmedelskedjan. Livsmedelsföretagens ansvar för att livsmedlen är säkra klargörs och det är livsmedelsföretagen som har 4Europaparlamentet och rådets förordning (EG) nr 178/2002 av om all- männa principer och krav för livsmedelslagstiftning, om inrättande av Europeiska myndig- heten för livsmedelssäkerhet och om förfaranden i frågor som gäller livsmedelssäkerhet. EGT L 31, , s. 1-24. 5Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 852/2004 av om livs- medelshygien, 853/2004 av om fastställande av särskilda hygienregler för livsmedel av animaliskt ursprung samt 854/2004 av om fastställande av sär- skilda bestämmelser för genomförandet av offentlig kontroll av produkter av animaliskt ursprung avsedda att användas som livsmedel. huvudansvaret för att spåra och återkalla varor som utgör en fara för konsumenterna. antogs, för att säkerställa efterlevnaden lagstiftningen, för- ordning (EG) nr 882/2004 om offentlig kontroll.6 Den så kallade kontrollförordningen innehåller, förutom bestämmelser om hur den officiella kontrollen ska utföras, bland annat krav på att medlems- staterna ska upprätta nationella kontrollplaner, redovisa dessa till kommissionen samt att genomföra årliga uppföljningar av den natio- nella kontrollen. I den fleråriga nationella kontrollplanen ska redovisas kont- rollen inom områdena livsmedel, foder och animaliska biprodukter, djurskydd, djurhälsa inklusive livsmedelsproducerande djur och enligt artikel 59 ska även kontroll inom området fytosanitärt växtskydd ingå som en del av planen. Vidare ska inom EU upprättas gemensamma referenslaboratorier. Medlemsstaterna ska utse minst ett nationellt referenslaboratorium för varje referenslaboratorium på gemen- skapsnivå. 5.1.5Konsekvenser på nationell nivå Framtagandet av en fullt utvecklad gemenskapslagstiftning inom livsmedelsområdet har konsekvenser på nationell nivå för de behöriga myndigheterna. Medan den tidigare lagstiftningen byggde på direk- tiv så bygger den nya på förordningar som är direkt tillämpliga i medlemstaterna. Det innebär att den nationella lagstiftningen endast utgör ett komplement till EU:s lagstiftning. Nationella före- skrifter kan endast utfärdas när det lämnas utrymme för detta, till exempel när det uttryckligen föreligger ett behov av mer detalj- erade nationella bestämmelser. De behöriga myndigheternas regel- arbete består i allt högre grad av att delta i regelarbetet i EU samt att utarbeta vägledningar och handledningar till hur EU-lagstift- ningen ska tolkas och tillämpas. Det ställer nya krav på samarbete mellan regelutarbetnings- och kontrollarbetet. Den nya lagstiftningens tvärsektoriella karaktär innebär att flera nationella myndigheter hanterar samma EU-lagstiftning. Detta ställer krav på att olika myndigheters föreskrifter är ensartade och att samma terminologi används. Detta gäller även vägledningar och riktlinjer 6 och Rådets förordning (EG) nr 882/2004 av om offentlig kontroll för att säkerställa kontrollen av efterlevnaden av foder- och livsmedelslag- stiftningen samt bestämmelserna om djurhälsa och djurskydd. EUT L 165, 30.4.2004, s. 1- 141. för tolkning och tillämpning av den gemensamma lagstiftningen. De nya kraven har också uppmärksammats av de nationella myn- digheterna som har tagit fram riktlinjer för utarbetande av väg- ledande dokument och samarbete i regelfrågor. Behovet av regel- förenklingar framstår allt klarare. Kontroll av regelefterlevnad ska ske genom hela livsmedelskedjan. Medlemsstaterna ska upprätta nationella kontrollplaner, vilka ska följas upp och resultaten redovisas till EU. De nationella kontroll- systemen inspekteras av kommissionen genom Kontoret för livs- medels- och veterinärfrågor (FVO). Detta ställer nya, högre krav på samarbete mellan myndigheterna i det nationella kontrollsystemet. Den grundläggande principen att livsmedelslagstiftningen ska vila på vetenskaplig grund ställer nya krav på riskvärderingsunder- lag vid myndigheternas regelarbete och kontroll. Inom EU har Europeiska livsmedelssäkerhetsmyndigheten (EFSA) inrättats som ett särskilt riskvärderingsorgan. Inrättandet av gemensamma och natio- nella referenslaboratorier innebär också ökad fokusering på samord- ning av analysarbetet. Livsmedelspolitiken är ett harmoniserat politikområde. Det inne- bär att regelarbetet till stor del sker på EU-nivå. I och med EU-inträde 1995 har myndigheternas deltagande i EU-arbetet blivit allt mer omfattande och tidskrävande. Enligt regeringsformen ska regeringen representera internationellt. Men regeringen kan ge förvaltningsmyndigheter i uppdrag att representera . När förvaltningsmyndigheter företräder representerar de således regeringen. Myndighetens roll anges i 7 § myndighetsförordningen (2007:515). Enligt förordningen ska myndigheten ge regeringen stöd vid deltagande i EU-arbetet och i annat internationellt samarbete, ställa den personal till förfogande för deltagande som regeringen begär och fortlöpande hålla regeringen informerad om förhållanden av betydelse för samarbetet. Den svenska förvaltningsmodellen kännetecknas av jämförelse- vis små departement och stora och självständiga förvaltningsmyn- digheter. Expertkunskapen finns i många fall vid myndigheterna. Uppgiften att representera har i relativt stor omfattning kommit att falla på de berörda förvaltningsmyndigheterna. 5.2.1Ständiga kommittén för livsmedelskedjan och djurhälsa Enligt artikel 202 i EG-fördraget ska Europeiska kommissionen genomföra EG-lagstiftningen.7 Kommissionen biträds av kom- mittéer (kommittologin) i detta arbete.8 I samband med antagandet av förordning (EG) nr 178/2002 ersat- tes ett antal tidigare kommittologikommittéerna med en ny kom- mitté: för livsmedelskedjan och djurhälsa (SKLD). SKLD har till uppgift att bistå kommissionen och den ska behandla alla relevanta frågor som uppkommer i den berörda lag- stiftningen. Inom kommissionen sorterar frågorna under General- direktoratet för hälsa och konsumentsäkerhet (DG Sanco). Kom- mittén är indelad i åtta sektioner.9 I kommittén sitter repre- sentanter från medlemsstaterna, vanligen från förvaltningsmyndig- heter. För 3 sektioner är expertmyndighet, för 3 sektioner är expertmyndighet och för 2 sektioner är ansvaret delat mellan de två myndigheterna. Myndigheterna har en viktig roll i kommittologin genom att de tar fram underlag till de instruktioner som bereder inom . Myndigheterna bistår även i de flesta fallen med experter vid möten och representerar i enlighet med instruktion. Representanterna från myndigheterna deltar även vid SKLD och bidrar även här med underlag till besluts- punkterna på dagordningen och har därigenom en stor möjlighet att bidra till och påverka det svenska ställningstagandet i viktiga frågor på EU-nivå. Myndigheterna bidrar även med underlag till rådsarbetsgrupper och deltar även vid dessa möten som experter. 7Konkret innebär detta att de befogenheter som Europeiska unionens råd ger kommissionen ska anges i varje rättsakt. 8Kommittéerna är diskussionsforum som består av representanter från medlemsstaterna och som har en företrädare för kommissionen som ordförande. Genom kommittéerna kan kom- missionen föra diskussioner med de nationella myndigheterna innan den antar bestämmelser för att genomföra en rättsakt. Den kan då försäkra sig om att åtgärderna är väl avpassade till de konkreta förhållandena i varje land. 9Det är sektionen för allmän livsmedelslagstiftning (), biologisk säkerhet i livsmedelskedjan (), toxikologisk säkerhet i livsmedelskedjan (Livs- medelsverket), kontroll och importvillkor (och ), foder (), genetiskt modifierade organismer i foder och livsmedel (och ) djurhälsa och djurvälfärd (), växtskydd (Jordbruks- verket). 5.2.2Ständiga kommittén för fytosanitära frågor De fytosanitära frågorna avhandlas däremot i en särskild kommitté i kommissionen, ständiga kommittén för fytosanitära frågor (). I den ständiga kommittén för fytosani- tära frågor diskuteras löpande frågor som behov av regeländringar på grund av nya förutsättningar och riskvärderingar, dispenser för handel med 3:e land m.m. Till kommittén rapporterar även med- lemsländerna och växtinspektoratets rutininventeringar samt under- sökningar med anledning av nya utbrott av skadegörare. Under rådet finns dessutom en informell arbetsgrupp för växt- skyddscheferna vars uppgift är att diskutera generella problem och behov. För översyn av direktiv samt förslag till nya direktiv används oftast arbetsgrupper. Även i dessa deltager myndigheterna, i detta fall Jord- bruksverket, ofta tillsammans med experter från . På nationell nivå är ansvaret för lagstiftningen inom livsmedels- kedjan delat mellan flera myndigheter, främst mellan Livsmedels- verket och , men även har ett ansvar bland annat när det gäller smittskydd för vild fisk, livsmedelshygien på landad fisk och vattenlevande genmodifierade organismer (GMO). För vissa lagstiftningsområden finns tre ansvariga myndigheter inom vilka , och ansvarar för olika delar. Exempel på områden med komplex ansvarsfördel- ning är import och export av livsmedel och jordbruksprodukter, fisk och blötdjur, GMO samt ekologisk produktion. Tabell 5.1 Myndigheter med övergripande ansvar för lagstiftning inom livsmedelskedjan FV har kvalitetskontroll vid landning SJV har övergripande ansvar, SLV har kontrollansvar på slakterierna enligt Om det avser officiell kontroll av SJV har ansvar för import av livsmedel för eget bruk. Animaliska produkter, ej livsmedel FV ansvar för vild fisk, smitt- och Gäller kontroll av växtskadegörare på växter samt regler för från vilka tredjeländer utsäde får importeras för SJV har det övergripande ansvaret. SJV ansvarar för behörighet att växtskyddsmedel för bin, märkning och utformning av emballage för FV ansvar för fisksjukdomar i FV ansvar för vild fisk. SJV har ansvar för nitratdirektivet som anger att åtgärder inom jordbruket måste införas om nitrathalten i vatten som ska användas som dricksvatten överstiger SJV ansvarig för ekologisk djurhållning och växtodling, SLV för Ny trolig uppgift för FV. SJV ansvarig för importen av fisk. Främmande ämnen i livsmedel, SLV ansvarig för GMO i livsmedel, SJV ansvarar för GMO avseende foder, växtodling och vissa djur. FV ansvarig för vattenlevande GMO. fjäderfä, mjölk och mjölkprodukter, olivolja, bredbara fetter (SLV). Internationell transport (ATP) bl.a. till livsmedelsförädling och Kontroll av hästpass på i livsmedelskedjan) (SLV). Vin, sprit, olivolja o bordsoliver, fiskeri och vattenbruksprodukter, tonfisk o bonit, sardiner (SLV). Material i kontakt m livsmedel Material i kontakt med livsmedel, nappar och GMO (SLV). gäller detta endast betr. utsläppande på marknaden av livsmedel (SJV:S SJV har ansvar för uppgifter inom ramen för förordningen (1985:915) om miljöhänsyn i jordbruket, förordningen (1998:900) om tillsyn inom jordbruket och förordningen (1998:899) om FV har centralt vägledningsansvar, kontroll av domar. SJV ansvarar för import för personligt SLV: inte presentation och marknadsföring () : SJV ansvarar för reglerna för märkning av utsäde och plantor vid saluföring samt betr. märkning och identifiering av djur. SJV har ett övergripande ansvar för djurhållning, foder och växtodling. livsmedelsaspekterna inom ramen för FV ansvar för fångst av vild fisk och fiskodling, betr. odling endast risk för spridning av sjukdom och olämpliga Ex för främjande av samarbete mellan producenter inom de gröna näringarna, förädlingsledet och forskningen, för att utveckla nya produkter, tjänster och tekniker. SJV har övergripande ansvar, SLV enligt direktiv /23/EG. SJV har ansvar för restsubstanser i Restsubstanser, veterinära läkemedel SJV ansvarar för levande djur. Saluföringsregler för utsäde (inkl. Gäller regelverket för certifiering av utsädespotatis och trädgårdsväxter) utsäde (vilket är en förutsättning för att utsädet ska få saluföras) som inkluderar produktion, fält- och kvalitetskontroll, märkning av utsädet samt sortgodkännande av växtsorten. Skydd för geografiska beteckningar, SLV ansvarar för den epidemiologiska utredningen vid livsmedelsutbrott (jfr SFS 2005:422). SJV ansvarar för djur- och foderrelaterade utredningar. ansvarar även för smittspårning av allvarliga skadegörare på växter. SLV: spårbarhet avseende livsmedel (178/2002). skadegörare på växter och Jordbrukare som är anslutna till kvalitetssäkringssystem, t.ex. inom livsmedelssäkerhet, kan erhålla detta Stöd till insatser på livsmedelsstrategi för innovation och livsmedelsbranschen samt mat med mervärden, såsom ekologiskt, närproducerat och småskaligt. Stöd till mervärden i jordbruk Stöd till primärproducenter för kvalitets- och marknadsåtgärder som syftar till att förhöja kvaliteten på livsmedel och jordbruksprodukter. SJV ansvarar för den djurrelaterade sundhet och ansvarar till viss del för SLV ansvarar för kontrollen avseende har övergripande ansvar för den levande djur, i slakt och på kadaver. SJV hanterar systemet för tvärvillkor, bl.a. om livsmedelssäkerhet, som är villkor för att få flertalet Ursprungsmärkning nötkött/kalvkött SJV ansvarar för export av levande SJV har det övergripande ansvaret för området, inkl. distriktsveterinärerna. SJV ansvarar för officiell kontroll av förekomst av växtskadegörare. SLV ansvarar för utredningar av livsmedelsburna utbrott, SJV ansvarar för djurrelaterade utredningar. Not: Tabellen bygger på uppgifter från (), () och () och speglar myndigheternas egen uppfattning om fördelningen av ansvar. Inom ramen för de 21 kontrollområden som och identifierat har ansvar för 14 och ansvar för 7 kontrollområden. Merparten av lagstiftningen inom kontrollområdena är lagstift- ning som arbetats fram på EU-nivå. EG-förordningar är direkt tillämpliga och kräver därför ytterst begränsade nationella genom- förandeåtgärder medan direktiv och beslut oftast genomförs natio- nellt genom myndigheternas författningssamlingar. ansvarar för att tillämpa totalt 20 EG-rätts- akter varav förordningar och direktiv och beslut. ansvarar för att tillämpa 180 EG-rättsakter varav direktiv och förordningar. har totalt 16 föreskriftsbemyndiganden som är kopplade till analys, generell livsmedelskontroll och dricksvatten. Myndighetens rätt att utfärda föreskrifter faller således inom de lag- stiftningsområden som framgår av tabell 5.1. är nio föreskrifter utgivna inom ramen för för- fattningssamlingsserie (LIVSFS). har totalt 48 föreskriftsbemyndiganden varav de flesta (42 stycken) är kopplade till djurskyddslagstiftningen. I övrigt finns föreskriftsbemyndigandena inom de lagstiftnings- områden som ansvarar för enligt tabell 5.1. Jord- bruksverket har utfärdat 107 stycken föreskrifter i sin författnings- samling (SJVFS). 5.3.2Allmänna råd, vägledningar m.m. ger ut allmänna råd enligt författningssamlingsför- ordningen (1976:725)10. har totalt 22 allmänna råd varav nio rör livsmedels-kedjan, främst djurskydds- lagstiftningen. ger inte längre ut allmänna råd. Både och utfärdar vägled- ningar, det vill säga dokument som ska ge stöd och råd till de kontrollmyndigheter som ansvarar för den operativa kontrollen. 10 Ett allmänt råd innehåller generella rekommendationer om hur en författning kan eller bör tillämpas i olika hänseenden. Det är enligt författningssamlingsförordningen upp till varje myndighet att pröva om allmänna råd ska ges ut eller inte. Vägledningarna är inte rättsligt bindande utan är myndigheternas tolk- ning av hur lagstiftningen bör tillämpas. Myndigheterna har utarbetat gemensamma riktlinjer för hur de vägledande dokumenten ska vara utformade. har publicerat 40 vägled- ningar på sin hemsida. tillhandahåller en samman- hållen vägledning för kontroll som inom livsmedelskedjan omfattar 16 olika vägledningar. Enligt artikel 7 och 8 i förordning (EG) nr 852/2004 om livs- medelshygien11 ska medlemsstaterna uppmuntra utarbetande av natio- nella riktlinjer för god hygienpraxis och för tillämpning av HACCP- principerna (Hazard Analysis Critical Control Points). Det ska även utarbetas gemenskapsriktlinjer. Spridning och användning av både nationella riktlinjer och gemenskapsriktlinjer ska främjas. Det är dock frivilligt för livsmedelsföretagare att använda dessa riktlinjer.