sou · GWB358d4 · 2009-01-01 00:00:00 — I 8 kap. 1 § FSK sägs att kontroll- uppgifter ska innehålla personnummer, samordningsnummer eller organisationsnummer för den som uppgiften lämnas för. Det är alltså inte bara kontrolluppgifter om räntor som ska innehålla personnummer för den som uppgiften lämnas för utan det gäller alla kontrolluppgifter. Mot den bakgrunden är det svårt att förstå varför det bara är den som placerar pengar för förräntning som är skyldig att uppge sitt personnummer, inte minst mot bakgrund av att den som ingår avtal om andra ersättningar från vilka skatteavdrag ska göras inte är skyldig att uppge sitt person- nummer. Den generella skyldigheten att i kontrolluppgifter ange personnummer bör även medföra att den som ska lämna kontroll- uppgift avkräver den som uppgiften ska lämnas för de nummer som ska anges i kontrolluppgiften. Skyldigheten att uppge person- nummer slopas därför och bestämmelsen därom i FSK förs därför inte över hit. Behövs det en motsvarighet till 9 kap. 3 § FSK I 9 kap. 3 § FSK sägs att den som begär registrering av vissa slags värdepapper hos en central värdepappersförvarare ska till förvararen lämna uppgift om namn och hemvist på den för vilkens räkning utdelning eller ränta ska lyftas. De värdepapper som avses är dels värdepapper som berättigar till utdelning från utländsk juridisk person, dels obligation, förlagsbevis eller någon annan för den allmänna rörelsen avsedd förskrivning (skuldförbindelser) under förutsättning att ränta erläggs mot kupong eller kvitto och inte betalas ut av någon som bedriver valutahandel eller av värdepappersinstitut hos vilket utländsk fondpapper eller rättighet som anknyter till sådant fondpapper förvaras i depå eller kontoförs. Syftet med uppgiftsskyldigheten är att VPC, som är den enda auktoriserade centrala värdepappersförvararen, ska kunna fullgöra sin skyldighet att lämna kontrolluppgift om räntor och utdelningar. I förarbetena till de bestämmelser som 9 kap. 3 § FSK härrör från var utgångspunkten att VPC behövde uppgift om för vems räkning ränta eller utdelning skulle lyftas för att kunna tillhanda- hålla uppgifter för taxeringskontrollen (prop. 1978/79:161 s. 78 och 79 samt prop. 1982/83:105, s. 10 och 11). Om någon sådan uppgift inte lämnades fick dock VPC utgå från att avkastningen lyftes för egen del av den som var registrerad som ägare. Frågan är närmast om VPC alltjämt behöver uppgift om för vems räkning ränta eller utdelning lyfts för att kunna fullgöra sin kontrolluppgiftsskyldighet. Behov av det finns bara i fall där kontrolluppgift ska lämnas för annan än mottagaren av utdelningen eller räntan, dvs. den för vilkens räkning utbetalningen mottagits. Bestämmelser om kontoföring i avstämningsregister av ägande- rätt och särskild rätt till dokumentlösa värdepapper regleras i lagen (1998:1479) om kontoföring av finansiella instrument. Utländska aktier och skuldförbindelser behöver inte vara registrerade i ett avstämningsregister, men emittenten, dvs. aktie- bolaget och i fråga om skuldförbindelser utgivaren eller utfärdaren av förbindelsen, kan ta initiativ till en sådan registrering. Utdelning och ränta som VPC betalar ut ska i så fall betalas ut till den som är antecknad som ägare eller särskild rättighetsinnehavare i avstämningsregistret. Värdepapper får vara förvaltarregistrerade. I så fall antecknas inte ägaren i avstämningsregistret utan i stället antecknas att värde- pappret förvaltas för annans räkning och vem som är förvaltare. Registrering som förvaltare får bara medges centralbanker, clearingorganisationer, centrala värdepappersförvarare och värdepappersinstitut. En förvaltare tar emot ränta och utdelning för annans räkning. Kontrolluppgift om ränta eller utdelning på förvaltarregistrerade värdepapper lämnas dock av förvaltaren. VPC behöver därför inte uppgift om namn och hemvist på den för vilken räntan eller utdelning lyfts. När det gäller andra värdepapper än förvaltarregistrerade vet inte VPC om den som har rätt till räntan eller utdelningen enligt avstämningsregistret lyfter den för någon annans räkning och givetvis inte heller om en eventuell annan är en sådan person som kontrolluppgift ska lämnas för. Det spelar dock ingen roll eftersom i sådana fall ska kontrolluppgift lämnas för den fysiska person som tar emot räntan eller utdelningen och inte för någon annan för vilkens räkning utdelningen eller räntan eventuellt tas emot. Däremot kan den som tar emot utdelning eller ränta för någon annans räkning vara skyldig att lämna kontrolluppgift för den för vilkens räkning räntan eller utdelningen togs emot. Mot bakgrund av det nu sagda behöver inte VPC uppgift om för vems räkning ränta eller utdelning lyfts för att kunna fullgöra sin uppgiftsskyldighet utan det är tillräckligt med de uppgifter som finns i avstämningsregistret. Bestämmelserna i 9 kap. 3 § FSK behövs därför inte. Uppgifter om anskaffningsutgift för andelar i investeringsfonder I 20 kap. finns bestämmelser om kontrolluppgift om avyttring av andelar i investeringsfonder. Av 4 § nämnda kapitel framgår att om andelen är förvaltarregistrerad ska förvaltaren lämna kontroll- uppgift. För att förvaltaren ska kunna fullgöra sin uppgiftsskyldig- het föreskrivs i första stycket att fondbolag som ska föra in en förvaltare i registret över andelsinnehavare ska lämna förvaltaren uppgift om den genomsnittliga anskaffningsutgiften för de andelar som ska registreras på förvaltaren. Om innehavaren av andelarna byter förvaltare eller om förvaltaren inte längre ska vara införd i registret ska förvaltaren enligt andra stycket lämna den nya förvaltaren eller fondbolaget motsvarande uppgift om de andelar som flyttas. Syftet är att den nya förvaltaren eller fondbolaget ska kunna fullgöra sin kontrolluppgiftsskyldighet. Paragrafen ersätter 15 kap. 7 § LSK (prop. 2001/02:25, s. 106, 107 och 201). Bestämmelsen i LSK fick sin nuvarande lydelse i samband med att lagen (2004:46) om investeringsfonder infördes (prop. 2002/03:150). När ska uppgifter till den kontrolluppgiftsskyldige lämnas? I första stycket anges när uppgifter som avses i 4 och 5 §§ ska lämnas. Sådana uppgifter ska lämnas till den kontrolluppgifts- skyldige senast månaden efter det att skyldigheten att lämna kontrolluppgift uppkom, dock inte senare än påföljande år. Att uppgiften ska lämnas månaden efter t.ex. en rabatt utnyttjats gör det möjligt att beakta aktuella ersättningar och förmåner vid beräkningen av skatteavdragets storlek enligt 11 kap. 1, 6 och 8 §§ och underlaget för arbetsgivaravgifter enligt social- avgiftslagen. Uppgifter som avses i 6 och 7 §§ ska enligt andra stycket lämnas till den kontrolluppgiftsskyldige och året som uppgifterna gäller. Den som ska lämna uppgifter om en betalningen till eller från utlandet bör lämna de uppgifter som behövs till den kontrolluppgiftskyldige i samband med att betalningen förmedlas. Att uppgifterna inte får lämnas senare än innebär att den kontrolluppgiftsskyldige alltid har minst på sig att fullgöra sin kontrolluppgiftsskyldighet, som ju enligt 24 kap. 1 § ska vara fullgjord . Bestämmelser om när uppgifter ska lämnas till den kontroll- uppgiftsskyldige finns i 15 kap. 5 § LSK, som fick sin nuvarande lydelse 2008 (prop. 2001/02:25 s. 200 och 201 samt prop. 2007/08:152, s. 45). Anmälan om uteblivna informationsuppgifter Om den som är skyldig att lämna kontrolluppgift inte får de uppgifter som behövs ska den kontrolluppgiftsskyldige anmäla det till , som enligt 37 kap. 2 § har möjlighet att förelägga den som inte fullgjort sin uppgiftsskyldighet i förhållande till den kontrolluppgiftsskyldige att göra det. Paragrafen ersätter 15 kap. 6 § LSK (prop. 2001/02:25 s. 201), som ändrades i samband med att ersatte och de tio skatte- myndigheterna (prop. 2002/03:99). Här regleras skyldigheten att lämna periodisk sammanställning över varuhandel med andra . Skyldig att lämna sådana sammanställningar är den som är eller ska vara registrerad för Paragrafen ersätter 10 kap. 33 § första stycket SBL, som aldrig har ändrats (prop. 1996/97:100 s. 577). I 10 kap. 33 § andra stycket SBL sägs att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer meddelar närmare föreskrifter om vilka uppgifter som ska lämnas. Därefter sägs att då får föreskrivas att periodisk sammanställning ska lämnas även för varuöverföringar för vilka redovisningsskyldighet inte föreligger. Regeringen har i 65 § skattebetalningsförordningen (1997:750, SBF) bemyndigat att meddela föreskrifter om sådan uppgiftsskyldighet som avses i 10 kap. 33 § SBL. I förarbetena till den ursprungliga bestämmelsen i mervärdes- skattelagen uttalades att detaljerade regler om periodiska samman- ställningar torde behöva utfärdas som tillämpningsföreskrifter (prop. 1994/95:57, s. 99). Regeringen får med stöd av 8 kap. 13 § första stycket RF besluta föreskrifter om verkställighet av lag. För det behövs inget bemyndigande och bestämmelsen i 10 kap. 33 § andra stycket SBL där det sägs att regeringen meddelar närmare föreskrifter är inte heller något bemyndigande utan bara en upplysning om att det finns verkställighetsföreskrifter. Detsamma gäller andra meningen i 10 kap. 33 § andra stycket SBL som säger att regeringen får föreskriva att periodisk sammanställning ska lämnas även för varuöverföringar för vilka redovisningsskyldighet inte föreligger. Bestämmelsen får nämligen förstås på så sätt att verkställighetsföreskrifter får avse överföringar som inte ska redovisas i en mervärdesskattedeklaration, t.ex. överföringar som är undantagna från skatteplikt. Att skyldigheten att lämna periodisk sammanställning även omfattar sådana överföringar är självklart eftersom skyldigheten inte är begränsad till överföringar som ska redovisas i en mervärdesskattedeklaration. I avsnitt 2.6 görs bedömningen att skatteförfarandelagen inte bör innehålla några bestämmelser som enbart informerar om verkställighetsföreskrifter. Informationsbestämmelserna i 10 kap. 33 § andra stycket SBL förs därför inte över hit. Paragrafen ersätter 10 kap. 35 § SBL (prop. 1996/97:100, s. 578), som har ändrats två gånger. Första gången i samband med att ersatte och de tio skattemyndig- heterna (prop. 2002/03:99). lämna periodisk sammanställning för kalenderår slopades (prop. 2004/05:15, s. 47–49 och 68). I paragrafen sägs när en periodisk sammanställning ska lämnas. Det sägs i 10 kap. 36 § SBL (1996/97:100, s. 578). Den paragrafen har bara ändrats en gång, nämligen när ersatte Riks- skatteverket och de tio skattemyndigheterna (prop. 2002/03:99). Bestämmelser om periodiska sammanställningar i andra kapitel Enligt 10 kap. 34 § SBL ska en periodisk sammanställning lämnas på fastställt formulär. I andra stycket sägs att får bestämma att sammanställningen kan lämnas med hjälp av automa- tisk databehandling. Bestämmelser om i vilken form periodiska sammanställningar och andra uppgifter ska lämnas ges i 38 kap. I 10 kap. 36 a § SBL sägs att får förelägga den som inte fullgör sin skyldighet att lämna en periodisk sammanställning eller som lämnar en ofullständig sådan, att lämna eller komplettera sammanställningen. Denna bestämmelse ersätts av den för alla uppgiftsskyldigheter gemensamma bestämmelsen i 37 kap. 2 §. Där sägs att får förelägga den som inte fullgjort en uppgiftsskyldighet att fullgöra den. Anstånd med att deklarera och lämna särskilda uppgifter Anstånd ska beviljas om förutsättningarna är uppfyllda Den som ansöker om anstånd med att deklarera eller lämna särskilda uppgifter har rätt att få anstånd om förutsättningarna för anstånd är uppfyllda. I sådana fall ska bevilja anstånd. För att det ska komma till tydligt uttryck i lagtexten används här genomgående ordet ska. Bestämmelsen om anstånd med att lämna skattedeklaration i 10 kap. 24 § SBL anger att får bevilja anstånd. 16 kap. 1 § LSK om anstånd med att lämna självdeklaration anger att anstånd kan beviljas. Bestämmelsen om så kallat byråanstånd i 16 kap. 2 § LSK reglerar vem som får ansöka om anstånd men ger inte besked om huruvida regleringen också innefattar en rättighet. justeras samtliga anståndsbestämmelser så att det direkt av bestämmelserna framgår att anstånd ska beviljas om förutsättningarna är uppfyllda. Att anstånd beviljas efter ansökan framgår av de olika anståndsbestämmelserna. Här sägs det i stället i en inledande paragraf. Ansökan ska normalt göras av den deklarationsskyldige. När det är fråga om så kallat byråanstånd enligt 3 § ska ansökan i stället göras av redovisningsbyrån eller annan som i närings- verksamhet lämnar deklarationshjälp. Se kommentaren till 5 § om frågan när en ansökan om anstånd senast ska ha kommit in till . Deklarationsskyldighet för inkomst och särskilda uppgifter Fysiska personer och dödsbon Av paragrafens första stycke framgår att fysiska personer och dödsbon kan få anstånd med att deklarera inkomst om det finns särskilda skäl. Detsamma gäller skyldigheten att lämna särskilda uppgifter om ersättningsbostad i utlandet. Enligt andra stycket får anståndet avse tid efter det år då deklaration skulle ha lämnats endast om det finns synnerliga skäl. Paragrafen ersätter 16 kap. 1 och 3 §§ LSK i de delar de avser fysiska personer och dödsbon. 16 kap. 1 § LSK är endast ändrad i samband med att bildades (prop. 2001/02:25, s. 202 och prop. 2002/03:99). 16 kap. 3 § har ändrats två gånger sedan lagens tillkomst (prop. 2001/02:25, s. 202). Den första ändringen innebar att möjligheten till byråanstånd utsträcktes till att även gälla vissa särskilda uppgifter (prop. 2004/05:113, s. 52 och 60). Den andra ändringen gjordes i samband med att en skyldighet att lämna särskild uppgift infördes för dem som inte ska lämna allmän självdeklaration, men som äger en ersättningsbostad i utlandet. Anståndsbestämmelserna gjordes då tillämpliga även på sådan särskild uppgift (prop. 2006/07:19, s. 59). En redaktionell ändring görs nu genom att uttrycket på grund av särskilda omständigheter är förhindrad ersätts med om det finns särskilda skäl. Genom ändringen får kapitlets bestämmelser om anstånd en enhetlig utformning. Fysiska personer och dödsbon som anlitar en redovisningsbyrå eller annan deklarationsmedhjälpare kan enligt paragrafen få anstånd med att deklarera inkomst (byråanstånd). Paragrafen ersätter 16 kap. 2 § LSK som bara har ändrats när bildades (prop. 2001/02:25, s. 202 och prop. 2002/03:99). 16 kap. 2 § LSK omfattar även andra juridiska personer än dödsbon. Möjligheterna till byråanstånd begränsas nu till att gälla fysiska personer och dödsbon. Orsaken till förändringen är de nya deklarationstidpunkter för juridiska personer som vi föreslår avsnitt 5.2.5. I och med att deklarationstidpunkten för juridiska personer senareläggs , för den som deklarerar elektroniskt, ska förfarandet kunna fungera utan byråanstånd för juridiska personer (se 32 kap. 2 § och kommentaren till den bestämmelsen). Byråanstånd beviljas enligt en tidsplan som inte får sträcka sig längre än till och med . Det innebär att deklarationerna ska lämnas successivt t.o.m. . På motsvarande sätt som är det som ska utforma tidsplanen. Anståndsbeslutet omfattar ett antal namngivna personer. Tidsplanen är däremot inte preciserad så att det framgår en viss person senast ska deklarera. I tidsplanen anges i stället hur stor andel av personerna som ska deklarera vid vissa datum. Detta innebär att en person som omfattas av ett byråanstånd kan drabbas av förseningsavgift först om det efter sluttiden för anståndet kan konstateras att personen inte har deklarerat. Förseningsavgiften sanktionerar alltså inte att tidsplanen följs. Bestämmelsen om att anstånd beviljas enligt en tidsplan kan ges som en verkställighetsföreskrift och återfinns därför inte längre i lagen. När bestämmelserna om byråanstånd tillkom förutsattes att en deklarationsmedhjälpare som inte följer leveransplanen skulle kunna få möjligheterna till sådant anstånd beskurna (prop. 1977/78:181, s. 229). Dagens bestämmelse ger inte uttryck för att tidigare misskötsamhet ska beaktas. När vi nu utformar anstånds- bestämmelserna som ska-bestämmelser (se ovan under kapitel- rubriken) accentueras behovet av ett uttryckligt lagstöd om anstånd i vissa fall ska kunna vägras. Som framgår ovan drabbas inte de personer som byråanståndet gäller av förseningsavgift på grund av att den successiva leveransen enligt tidsplanen inte iakttas. Det finns inte heller någon sanktion som tar sikte på deklarationsmedhjälparen i en sådan situation. Mot den bakgrunden bör det enligt vår bedömning vara möjligt att avslå en ansökan om byråanstånd om tidigare anstånd har misskötts. Skäl för avslag kan vara omfattande eller upprepade avvikelser från tidsplanen. Även annat missbruk av regleringen bör kunna leda till att anstånd vägras. Det är deklarationsmedhjälparen som ska ansöka om byrå- anstånd, se 1 § andra stycket. En förutsättning för att anstånd ska kunna beviljas är att det av ansökan framgår vilka personer som den avser. Det är självklart och behöver inte sägas i lagen. Vi föreslår därför ingen motsvarighet till 16 kap. 2 § första stycket andra meningen LSK enligt vilken det till ansökan ska fogas en förteckning över de deklarationsskyldiga för vilka ansökan görs. I paragrafen regleras förutsättningarna för att andra juridiska personer än dödsbon ska medges anstånd med att deklarera inkomst och lämna särskilda uppgifter. Paragrafen ersätter 16 kap. 1 och 3 §§ LSK i de delar de avser andra juridiska personer än dödsbon. 16 kap. 1 § LSK är endast ändrad i samband med att bildades (prop. 2001/02:25, s. 202 och prop. 2002/03:99). 16 kap. 3 § har ändrats två gånger sedan lagens tillkomst (prop. 2001/02:25, s. 202). Den första ändringen innebar att möjligheten till så kallat byråanstånd utsträcktes till att även gälla vissa särskilda uppgifter (prop. 2004/05:113, s. 52 och 60). Den andra ändringen gjordes i samband med att en skyldighet att lämna särskild uppgift infördes för den som inte ska lämna allmän självdeklaration, men som äger en ersättningsbostad i utlandet. Anståndsbestämmelserna gjordes då tillämpliga även på sådan särskild uppgift (prop. 2006/07:19, s. 59). Som förutsättning för anstånd ska i fortsättningen gälla att det finns synnerliga skäl. Anstånd ska alltså endast förekomma i rena Bakgrunden till skärpningen är att deklarations- tidpunkten för juridiska personer har senarelagts (se 32 kap. 2 § och kommentaren till den bestämmelsen samt avsnitt 5.2.5). Behov av anstånd bör därför egentligen inte uppkomma. I något enstaka fall kan det ändå tänkas att det i nära anslutning till deklarations- tidpunkten inträffar en oförutsedd händelse som gör det omöjligt att deklarera . Om det inträffade inte skulle bedömas som laga förfall bör i en sådan situation finnas möjlighet att medge ett kortare anstånd. Paragrafen ersätter 10 kap. 24 § första stycket SBL som bara har ändrats , nämligen när bildades (prop. 1996/97:100, s. 573 och prop. 2002/03:99). Enligt 10 kap. 24 § SBL ska en ansökan om anstånd ha kommit in till senast den dag då deklarationen skulle ha kommit in. Motsvarande bestämmelse saknas i LSK. Vi föreslår ingen sådan bestämmelse eftersom det är självklart att ansökan måste komma in före tidsfristens utgång. Om ansökan kommer in senare (och laga förfall inte förelegat) är den deklarationsskyldige redan i dröjsmål och det finns förutsättningar att ta ut försenings- avgift. Medlet för att angripa förseningsavgiften är i en sådan situation inte anstånd, däremot kan befrielse bli aktuell. Att ansökan om anstånd måste göras senast den dag då uppgifts- skyldigheten skulle ha fullgjorts följer alltså av regelverket i övrigt och behöver inte sägas särskilt. Paragrafen inleder kapitlet och anger dess innehåll. Föreläggande att fullgöra uppgiftsskyldighet Här ges befogenhet att förelägga en uppgiftsskyldig att fullgöra sin uppgiftsskyldighet. Paragrafen ersätter 10 kap. 27 och 36 a §§ SBL samt 17 kap. 1 § LSK (prop. 1996/97:100, s. 577 och 578 samt prop. 2001/02:25, s. 202 och 203). 10 kap. 27 § SBL har bara ändrats en gång, nämligen när Skatte- verket ersatte och de tio skattemyndigheterna (prop. 2002/03:99). Befogenheten i 10 kap. 36 a § SBL att genom föreläggande kräva in periodiska sammanställningar är (prop. 2002/03:5, s. 88–90). Den ändrades i samband med att inrättades (prop. 2002/03:99). Bestämmelsen i LSK ändrades 2004, då innehållet i förevarande paragrafs andra stycke lades till (prop. 2002/03:99, s. 282 och 311). Befogenheten i LSK riktar sig mot den som inte har lämnat föreskriven självdeklaration eller kontrolluppgift eller som har lämnat en ofullständig deklaration eller kontrolluppgift. Även den som inte lämnat särskild uppgift eller andra föreskrivna uppgifter kan föreläggas. Enligt skattebetalningslagen får föreläggandet avse den som inte lämnat deklaration eller som lämnat en ofullständig sådan. Detsamma gäller periodiska sammanställningar. Dessa olika ordalydelser ersätts nu med den som inte har fullgjort en uppgiftsskyldighet. Lydelsen omfattar dels den som överhuvudtaget inte har lämnat eller godkänt någon uppgift, t.ex. låtit bli att deklarera, dels den som deklarerat eller lämnat uppgifter på annat sätt men som utelämnat en uppgift som personen var skyldig att lämna. Den uppgiftsskyldige kan t.ex. ha utelämnat uppgifter som behövs för att ska kunna fatta ett riktigt beslut. I dagens bestämmelser sägs att den som inte fullgjort sina skyldigheter får föreläggas att lämna eller komplettera deklara- tionen, sammanställningen eller uppgiften. Här sägs bara att personen får föreläggas att fullgöra skyldigheten, vilket täcker in både att deklarera och att komplettetra redan deklarerade uppgifter på grund av att en föreskriven uppgift saknas. Den här paragrafen ger befogenhet att genom föreläggande kräva fullgörelse av en uppgiftsskyldighet (fullgörelseföreläggande). Skyldigheten finns där redan och före- läggandet utfärdas för att förmå den uppgiftsskyldige att fullgöra sin skyldighet . Förevarande bestämmelse om fullgörelseföreläggande avser bara uppgiftsskyldigheter i förevarande avdelning. Övriga bestämmelser om fullgörelseföreläggande ges i anslutning till respektive skyldighet, se t.ex. 10 kap. 20 §. En sådan ordning är tydligare än alternativet med en generell bestämmelse om fullgörelse- föreläggande där vissa skyldigheter enligt förevarande lag måste undantas. Paragrafen ersätter 7 § lagen (2005:1117) om deklarationsombud som behållit sin ursprungliga lydelse (prop. 2005/06:31, s. 43, 44, 57och 58). får enligt paragrafen förelägga den som deklarerat genom ett deklarationsombud att personligen eller genom behörig ställföreträdare bekräfta eller komplettera deklarerade uppgifter. Om en deklarationsskyldig, som har ett deklarationsombud, inte har deklarerat är förevarande paragraf inte tillämplig utan då ska förelägga den deklarationsskyldige att deklarera enligt 2 §. Möjligheten att förelägga den deklarationsskyldige att medverka personligen beskrivs i förarbetena som en lämplig kompenserande åtgärd när det finns behov av att närmare knyta de av deklarations- ombudet lämnade uppgifterna till den deklarationsskyldige. Om det skulle visa sig att deklarationer som lämnas av ett visst deklarationsombud i stor utsträckning innehåller brister eller felaktigheter kan det bli aktuellt att tillämpa paragrafen. Syftet med bestämmelsen är däremot inte att i första hand alltid ska vända sig till huvudmannen när ett deklarationsombud har brustit i något hänseende. Så länge fråga är om sådant uppgifts- lämnande som ligger inom ramen för ett deklarationsombuds behörighet är det naturliga i stället att i första hand ta upp frågor om eventuella brister i de lämnade uppgifterna med deklarations- ombudet och att ombudet inkommer med eventuella kompletterande uppgifter (prop. 2005/06:31, s. 44). Vi föreslår i avsnitt 3.3.7 att en dödsbodelägare ska kunna deklarera för dödsboet med stöd av fullmakt (se 39 kap. 4 § andra stycket). bör på motsvarande sätt som gäller för den som deklarerar genom deklarationsombud ha möjlighet att förelägga den deklarationsskyldige att medverka genom behörig ställföreträdare.