sou · GXB361 · 2009-07-02 00:00:00 — föreslog också att utländska adoptionsbeslut skulle erkännas om den utländska domstolen eller myndigheten med hänsyn till barnets tidigare hemvist hade skälig anledning att pröva frågan. Regeln avsåg täcka situationer där ett adoptionsförfarande inletts i barnets hemvistland men avslutats först sedan barnet lämnat landet och fått hemvist i det land där de blivande adoptanterna bor (se SOU 1989:100 s. 190 f. och s. 248 f.). När barnet kommer hit efter det att svenska och utländska myndigheter har fattat erforderliga beslut,12 får barnet enligt utredningens bedömning normalt sett hemvist här redan i samband med att barnet kommer hit med uppehållstillstånd. Det händer dock att myndigheterna i barnets ursprungsland kräver att barnet ska bo hos de blivande adoptanterna under en prövotid innan något adoptionsbeslut får fattas. Det är rimligt att förutsätta 12 För svensk del ett medgivande enligt 6 kap. 12 § socialtjänstlagen (2001:453) och i före- kommande fall ett samtycke till att adoptionsförfarandet får fortsätta enligt 14 § samma kap. och ett tillstånd till enskild adoption enligt 4 § lagen (1997:192) om internationell adoptionsförmedling. Vilka beslut som krävs av utländska myndigheter varierar från land till land. att barnet inte får hemvist i . Ett beslut om adoption som efter prövotiden fattas i barnets hemviststat erkänns i enligt den föreslagna huvudregeln. Det saknas därför behov av reglering i fråga om beslut som fattas i barnets tidigare hemviststat. Utredningens förslag innebär att det i situationer där adoptionen beslutats i barnets hemvistland inte som kommer att krävas ett beslut av svensk domstol eller ett efterföljande godkännande av . Oavsett var adoptionen beslutas är det dock, för att säkerställa barnets intressen och ett enhetligt adoptions- förfarande, viktigt att det socialrättsliga regelverket följs. Även om adoptionen beslutas i barnets hemvistland, bör det alltså krävas att den som har hemvist i och som vill adoptera antingen har anlitat en auktoriserad adoptionsorganisation för förmedlingen av adoptionen, eller har fått tillstånd av socialnämnden att adoptera utan sådan förmedling. Även om det inte står uttryckligen i lagen förutsätter detta att det har meddelats ett medgivande enligt 6 kap. 12 § socialtjänstlagen. Om kraven inte är uppfyllda ska det utländska avgörandet inte erkännas. På motsvarande sätt som när det gäller domstolens behörighet (se avsnitt 14.5) är det möjligt att ansöka om medgivande och tillstånd till enskild adoption i efterhand. Enligt gällande bestämmelser erkänns utländska beslut om adoption automatiskt i om den eller de sökande var med- borgare eller hade hemvist i den främmande staten när beslutet meddelades. Detta gäller dock inte i förhållande till barn som är svenska medborgare eller barn som hade hemvist i vid tiden för adoptionsbeslutet. I dessa fall måste godkänna adoptionen (3 § lag). Det rör sig enligt uppgift om några enstaka ansökningar . Utredningen anser att samma ordning bör gälla även med de föreslagna ändrade grunderna för erkännande. Denna begränsning av erkännandereglerna lägger visserligen vikt vid medborgarskapet, vilket är ett avsteg från hemvistprincipen. Utan en sådan bestämmelse skulle dock t.ex. följande situation kunna uppstå. Ett barn som är svensk medborgare med hemvist i flyttar utomlands med den ena föräldern efter föräldrarnas skils- mässa. Barnet får hemvist i land A. Föräldern gifter om sig och styvföräldern ges av en domstol i land A tillstånd att adoptera barnet. Barnets förälder i känner inte till processen och har inte fått komma till tals. Eftersom beslutet har fattats i barnets hemvistland skulle det enligt huvudregeln erkännas i . annan situation som skulle kunna uppstå är att barnet har hemvist i men adopteras genom ett beslut i adoptantens hemvistland. Utredningen anser att det gällande kravet på godkännande av i dessa fall ger ett motiverat skydd och bör behållas. Liksom enligt gällande rätt bör en materiell prövning göras om barnet var . Prövningen ska ske utifrån barnets bästa.13 MIA:s beslut överklagas till regeringen.14 Som har nämnts i avsnitt 16.3 är det en allmän strävan att flytta ärenden av förvaltningskaraktär från regeringen. MIA:s beslut bör därför i stället överklagas till länsrätten. En särskild fråga är om utländska beslut om hävning eller ogiltigförklaring av adoption bör erkännas. Sådana avgöranden förekommer inte i men är tillåtna i många andra länder. föreslog en bestämmelse om att utländska beslut om hävning skulle erkännas om den som har adopterats vid tiden för hävningen hade hemvist i den stat där avgörandet meddelades (SOU 1989:100 s. 196). Utredningen har övervägt om en sådan bestämmelse bör införas men valt att inte föreslå detta. Här beaktar utredningen framför allt att ett beslut om hävning eller ogiltigförklaring av en adoption kan få stötande konsekvenser, särskilt om adoptionen har beslutats av svensk domstol. Om adoptivföräldrarna flyttar utomlands med barnet och adoptionen hävs på grund av adoptivföräldrarnas önskan, kan det i värsta fall hända att barnet står utan familj. Det har under utredningens arbete inte framkommit något som tyder på att det skulle finnas ett praktiskt behov av en sådan bestämmelse om erkännande som har föreslagit. Om det trots allt skulle vara till barnets bästa att en tidigare beslutad adoption inte längre gäller, kan en fråga om adoption av en annan familj tas upp vid svensk domstol i de fall där behörighet finns enligt de föreslagna domsrättsreglerna i avsnitt 16.3. 1971:113 s. 45. 14Se 2 § förordningen (1976:834) om prövning av utländskt beslut om adoption. 16.6.2Erkännande efter godkännande av i vissa andra fall Förslag: Ett utländskt avgörande ska även i andra fall kunna bli gällande i efter godkännande av om det med hänsyn till en parts hemvist, medborgarskap eller annan anknytning fanns skälig anledning att ansökan prövades i den stat där avgörandet har meddelats. MIA:s beslut ska inte som kunna överklagas till regeringen utan till länsrätten. Skälen för förslaget: Enligt gällande rätt får även i annat fall bestämma att ett utländskt avgörande om adoption ska gälla i Sverige.15 Sådana godkännanden har, i vart fall före tillträdet av , varit vanligt förekommande. inkom 417 ärenden men 2008 hade siffran sjunkit till 25 ärenden. Även med de här föreslagna ändrade grunderna för erkännande av utländska adoptioner, finns det behov av en reservregel om erkännande. Det kan t.ex. tänkas att adoptionen har genomförts i en annan stat utan att adoptanterna kan anses ha haft hemvist i den staten. Om de har vistats i landet kan den utländska myndig- hetens behörighet ändå anses vara godtagbar. Vidare kan den utländska myndigheten ha grundat sin behörighet på endast den ena adoptantens anknytning till staten, eller på adoptanternas medborgarskap. Utredningen föreslår därför att de ovan angivna grunderna för erkännande av utländska avgöranden kompletteras med en bestämmelse om att en utländsk adoption ska kunna erkännas om det med hänsyn till en parts hemvist, medborgarskap eller annan anknytning fanns skälig anledning att ansökan prövades i det andra landet. Liksom enligt den gällande reservregeln om giltighet efter godkännande av bör det också enligt den föreslagna bestämmelsen göras en materiell prövning av om det finns någon grund för att vägra erkänna avgörandet (se vidare avsnitt 16.6.3). Den gällande ordningen att det för giltighet krävs ett beslut av har av allt att döma fungerat väl. är en myndighet med specialkompetens, och det finns inte anledning att lägga uppgiften på någon annan myndighet eller domstol. 15 Se 3 § andra stycket lag och 1 § andra stycket förordningen (1976:834) om prövning av utländskt beslut om adoption. MIA:s beslut överklagas till regeringen.16 Det är en allmän strävan att flytta ärenden av förvaltningskaraktär från regeringen (se avsnitt 16.3 och 16.6.1). MIA:s beslut bör därför i stället kunna överklagas till länsrätten. 16.6.3Skäl för att vägra erkännande m.m. Förslag: Den gällande regeln om ordre public kompletteras med en hänvisning till att bedömningen ska göras med hänsyn till barnets bästa. Bedömning: Det saknas i övrigt behov av särskilda bestäm- melser om vägrat erkännande, konkurrerande förfaranden eller fastställelse av utländska avgöranden. Skälen för förslaget och bedömningen: Enligt gällande rätt erkänns inte ett utländskt avgörande om det skulle vara uppenbart oförenligt med grunderna för den svenska rättsordningen, s.k. ordre public (6 § lag). Även finns ordre public som enda vägransgrund (artikel 24). Denna vägransgrund är grundläggande och bör finnas även i den nya lagen. Liksom motsvarigheten bör bestäm- melsen innehålla en hänvisning till barnets bästa. Det innebär att ett avgörande som i och för sig har brister som gör att det inte borde erkännas, ändå kan göra det om det är till barnets bästa. föreslog 1989 att det skulle införas ytterligare grunder för att vägra erkännande, t.ex. om någon som hade bort höras inte fått tillfälle att yttra sig i saken trots att detta rimligen kunnat ske. Andra vägransgrunder handlar om att det finns ett annat avgörande i samma sak eller att det pågår ett förfarande, i eller utomlands, som kan leda till ett avgörande i samma sak (se SOU 1989:100 s. 28 f.). Förmynder- skapsutredningens förslag har sin motsvarighet bl.a. i 7 § lagen (1985:367) om internationella faderskapsfrågor. Frågan är om det behövs liknande vägransgrunder när det gäller adoption. Som har nämnts ovan föreslog som en grund för att vägra erkännande att någon som hade bort höras inte har fått tillfälle att yttra sig, trots att detta rimligen 16 Se 2 § förordningen (1976:834) om prövning av utländskt beslut om adoption. Enligt utredningens bedömning skulle en sådan vägransgrund bli svår att tillämpa i praktiken. Det kan vara oklart för den svenska myndigheten vem som hade bort höras och vilka åtgärder som har vidtagits i det utländska adoptionsförfarandet. I vissa rättsordningar kanske far- och morföräldrar ska höras i ett adoptionsärende, och om så inte har skett ska beslutet inte erkännas. De andra vägransgrunderna som föreslog rör s.k. forumshopping. Det är inte ovanligt t.ex. i mål om vårdnad att föräldrarna stämmer in sin motpart i det land vars rättssystem kan gynna den egna saken. En följd kan bli två motstridiga avgöranden. Vid adoption är läget annorlunda eftersom det oftast inte finns några motstridiga partsintressen i dessa ärenden. Det är svårt att tänka sig att flera sökande tävlar om att få adoptera ett och samma barn. En situation som möjligen skulle kunna uppstå är att samma sökande lämnar in ansökningar om adoption i flera länder, med resultatet att det meddelas såväl ett svenskt som ett utländskt beslut om adoption. är det inte okomplicerat att införa bestämmelser om att erkännande ska vägras om det har meddelats ett annat avgörande i samma sak. Att avgörandet ska gälla samma barn är självklart, men inte om det ska krävas samma sökande. Dessutom kan avgörandena ha olika rättsverkningar även om de inte behöver vara motstridiga. Det har inte kommit till utredningens kännedom att det i praktiken skulle ha förekommit några problem med den nuvarande ordningen eller vid tillämpningen av . Vägransgrunderna skulle bli tillämpliga i mycket speciella och sällsynta fall. Enligt utredningens bedömning finns det inte anledning att komplicera rättstillämpningen genom att införa några ytterligare vägransgrunder utöver ordre public. Det finns då inte heller något behov av en bestämmelse om konkurrerande förfaranden (s.k. litispendens). En annan fråga som utredningen har övervägt är om det finns behov av ett särskilt domstolsförfarande för att få fastställt om ett utländskt avgörande om adoption erkänns i . Utredningen noterar att det i vissa andra familjerättsliga lagar finns en möjlighet att få prövning av om ett utländskt avgörande gäller i . Så är fallet när det gäller faderskap, upplösning av äkten- skap och frågor om vårdnad m.m. som omfattas av II- förordningen.17 Syftet är att så långt det är möjligt undanröja osäkerhet rörande ett utländskt besluts giltighet i . Det är däremot inte möjligt att vända sig till för fastställelse av om ett utländskt ingånget äktenskap gäller i . Frågan om en utländsk adoption gäller uppkommer främst i samband med prövningen av andra frågor som aktualiseras vid svenska myndigheter, t.ex. vid prövning av en ansökan om uppehållstillstånd, prövning av frågor som rör folkbokföringen och prövning av frågor om föräldrapenning. Frågan om erkännande av en utländsk adoption kan också aktualiseras vid svensk domstol t.ex. i mål om vårdnad om barn, underhållsskyldighet och arv. Det har under utredningens arbete inte framkommit något som talar för att de möjligheter som således finns att bedöma utländska adop- tionsbeslut skulle vara otillräckliga, och att det alltså skulle finnas ett praktiskt behov av ett kompletterande, särskilt förfarande för fastställelse av utländska adoptioner. Som har nämnts ovan finns det i de allra flesta internationella adoptionsärenden inte några motstridiga intressen. De berörda parterna är oftast överens. Risken för att en talan om adoption väcks i flera länder får bedömas som mycket liten och det torde vara sällsynt att det finns två motstridiga adoptionsbeslut. Med hänsyn till detta och då det är angeläget att domstolsväsendet inte belastas med uppgifter som i stället kan prövas i annan ordning, gör utredningen således bedömningen att det inte bör införas något särskilt domstols- förfarande för fastställelse av adoptionsbeslut. 17 Se även förslag i SOU 2005:111 s. 59. föreslog en motsvarande bestämmelse i SOU 1989:100 s. 34. 16.7Rättsverkningarna av ett utländskt avgörande om adoption Förslag: Huvudregeln ska vara att ett utländskt avgörande om adoption som gäller i har samma rättsverkningar som en svensk adoption (stark adoption). Om adoptionen enligt lagen i den stat där den beslutades inte innebär att det rättsliga förhållandet mellan den som har adopterats och hans eller hennes ursprungliga släkt har upphört (svag adoption), ska adoptionen inte heller i få sådan verkan. I förhållande till adoptanten och dennes släktingar ska adoptionen dock ha samma rättsverkningar som en svensk adoption. Skälen för förslaget: Rättsverkningarna av ett utländskt beslut om adoption som erkänns i regleras i 4 § lag. När ett utländskt beslut om adoption gäller i anses adoptivbarnet som adoptantens barn i äktenskap i fråga om vårdnad, förmynder- skap och underhåll. När det gäller arvsrätt gäller vad som i allmän- het är föreskrivet om tillämplig lag beträffande rätten till arv, oavsett vilken lag som har tillämpats vid adoptionen. Har adoptionen ägt rum i anses dock adoptivbarnet alltid som adoptantens barn i äktenskap. I fall då adoptivbarnet inte har arvsrätt efter adoptanten kan, efter vad som anses skäligt, bestämmas att bidrag till barnets underhåll ska utgå av behållningen i adoptantens dödsbo. En adoption som har beslutats av svensk domstol innebär att den som har adopterats vid tillämpning av bestämmelser i lag och annan författning betraktas som adoptantens barn och inte som barn till sina biologiska föräldrar (4 kap. 8 § ). Detta gäller bl.a. vid bedömningen av civilrättsliga frågor som arv, underhåll och vårdnad men också t.ex. socialrättsligt och skatte- rättsligt. Undantag gäller endast om annat är föreskrivet eller följer av rättsförhållandets natur. Den ordning som gäller enligt svensk rätt motiveras av att det generellt sett stärker barnets ställning att i alla avseenden betraktas som adoptantens barn. Barnet tillförsäkras genom detta samma rättigheter som andra barn. Enligt utredning- ens uppfattning bör utgångspunkten vara att alla adopterade barn ges denna trygghet i , inte bara om adoptionen har beslutats av svensk domstol utan även om den har beslutats i något annat I 4 § lag sägs, som sagt, att barnet ska anses som adoptanternas barn i fråga om vårdnad, förmynderskap och underhåll. Utredningen anser att det finns anledning att i lagtexten förtydliga att barnet även i andra avseenden ska betraktas som barn till adoptanterna. Detta uttrycks lämpligen genom en hänvisning till bestämmelserna om rättsverkningar av en svensk adoption i 4 kap. 19–22 § (se utredningens förslag till nytt 4 kap.). I en del andra länder kan en adoption innebära att det rättsliga förhållandet mellan den som har adopterats och hans eller hennes ursprungliga släkt i vissa avseenden finns kvar även efter adoptionen, t.ex. i fråga om arv och underhåll (svag adoption). Enligt måste den mottagande staten respektera detta. Ingenting hindrar dock att mottagarstaten ger adoptionen fulla rättsverkningar mellan barnet och adoptanten (artikel 26.3). Om ett barn med hemvist utomlands genom ett beslut i sitt ursprungsland har adopterats av någon med hemvist i , får adoptionen i alltså behandlas som en stark adoption i förhållandet mellan barnet och adoptanten (och dennes släkt) men däremot inte i förhållandet mellan barnet och den ursprungliga släkten om detta inte är fallet i ursprungslandet. Detta gäller i förhållande till de länder som är anslutna till Haagkonvention.18 Utredningen anser dock att det är rimligt att principen om respekt för ursprungslandets adoptionsbeslut gäller även i förhållande till länder som inte är anslutna till . Detta ligger i linje med det krav på respekt för barnets ursprung som uttrycks i (artikel 20). Rättstillämpningen blir genom detta också mer enhetlig. Mellan den som har adopterats och adoptanten gäller dock huvudregeln som beskrivits ovan, dvs. att barnet ska betraktas som barn till adoptanterna (motsvarande en stark adoption). Utredningen föreslår således att en särskild bestämmelse införs i den föreslagna lagen om att en adoption som enligt lagen i den stat där den beslutades inte innebär att det rättsliga förhållandet mellan barnet och barnets ursprungliga släkt har upphört, inte heller i får sådana verkan. Den närmare innebörden av bestämmelsen beror på vilken fråga som aktualiseras och vilket lands lag som blir tillämplig. Antag t.ex. att barnets ursprungliga föräldrar väcker talan mot barnet om underhåll. Om lagen i den stat där barnets 18 Det följer av 1 § i Haaglagen där det framgår att konventionen gäller som svensk lag. ursprungliga föräldrar har hemvist är tillämplig och det av den lagen framgår att föräldrarna har rätt till underhåll från barnet trots att barnet är bortadopterat, kan svensk domstol inte bortse från att det rör sig om en svag adoption. Huruvida det även blir aktuellt att förplikta barnet att betala underhåll kommer sedan att bero på flera olika omständigheter, bl.a. barnets förmåga. Ett annat exempel är att de ursprungliga föräldrarna dör. Lagen i den stat där de var medborgare är tillämplig i fråga om rätten till arv. Om barnet enligt lagen i den staten trots adoptionen ärver de ursprungliga föräldrarna, ska detta inte inverka på barnets rätt till arv från adoptanterna och deras släkt trots att barnet i så fall teoretiskt kan komma att ärva dubbelt. Frågan är om det i syfte att skydda barnet finns behov av den gällande bestämmelsen om rättsverkningarna i fråga om arv i 4 § lag. Vid införandet av bestämmelsen ansågs en tillämpning av det allmänna arvsstatutet19 medföra den fördelen att uppgörelsen i ett dödsbo till den del den skulle ske i kom att ske med tillämpning av en och samma lag. Endast när utländsk lag var arvsstatut och adoptionen inte hade ägt rum i kunde det undantagsvis inträffa att adoptivbarnet inte fick ärva adoptanten. En underhållsregel infördes för denna situation.20 Bestämmelsen kan innebära en fördel för barnet ifall barnets biologiska förälder dör, utländsk rätt är arvsstatut och barnet enligt aktuell lag skulle ha rätt till arv efter sin biologiska förälder. Utredningens förslag ovan täcker dock denna situation. Med hänsyn till detta anser utredningen att det inte längre finns någon anledning att behålla den särskilda bestämmelsen om arv. 19Vilket enligt svensk lag – utanför internordiska förhållanden – innebär lagen i den stat där den avlidne var medborgare vid tiden för dödsfallet, se 1 § lagen (1937:81) om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo. 20Se NJA II 1971 s. 618 f. 16.8Omvandling av en svag adoption Förslag: En svag adoption som erkänns i ska även i fall som inte omfattas av kunna omvand- las till en stark adoption. Omvandling ska få ske endast om samtycke till en sådan adoption har lämnats av 1.den som har adopterats, i de fall detta krävs i 4 kap. , och 2.den eller dem vars samtycke i övrigt krävdes för adop- tionen enligt lagen i den stat där den beslutades. Omvandling beslutas av allmän domstol på ansökan av adop- tanten eller adoptanterna. I fråga om domstolens behörighet tillämpas bestämmelserna om svensk domstols behörighet i den föreslagna lagen om internationella rättsförhållanden rörande adoption och de nationella forumreglerna i 4 kap. . Vid domstolens handläggning gäller lagen (1996:242) om domstolsärenden. Skälen för förslaget: En svag adoption som erkänns i enligt kan omvandlas till en stark adoption enligt ett särskilt förfarande (artikel 27 i konventionen). För att detta ska kunna ske krävs att lagen i den mottagande staten medger det och att samtycken har lämnats eller lämnas för en sådan adoption. Av 5 § Haaglagen framgår att en sådan omvandling är möjlig efter ansökan av adoptanten eller adoptanterna vid allmän domstol, om de samtycken som avses i artikel 27.1 b i konven- tionen och i 4 kap. 5 § har lämnats. Utredningen anser att det i syfte att stärka barnets rättsliga ställning bör införas en motsvarande möjlighet att omvandla svaga adoptioner som inte omfattas av . En sådan omvandling påverkar inte förhållandet mellan den som har adopterats och adoptanten. Mellan dessa gäller alltid den i avsnitt 16.7 föreslagna huvudregeln om att adoptionen ges full- ständiga rättsverkningar (motsvarande en stark adoption). Det kan dock, t.ex. för att undvika krav på underhåll från den ursprungliga släkten, vara tryggare för barnet att adoptionen är stark. För att en omvandling ska vara möjlig bör krävas att samtycken har lämnats av de personer vars samtycke krävdes för den ursprungliga adoptionen enligt lagen i det land där adoptionen beslutades. Detta innebär att omvandling kan ske även i de fall där lagen i det aktuella landet bara reglerar den svaga adoptionsformen, men föräldrarna samtycker till att adoptionen omvandlas till en stark adoption. Dessutom bör krävas samtycke till en sådan stark adoption av den som har adopterats i de fall som samtycke krävs enligt 4 kap. 7 § (i den av utredningen föreslagna lydelsen). I vissa fall kan redan lämnade samtycken vara tillräckliga, i andra fall måste nya samtycken inhämtas. Om nödvändiga samtycken inte finns kan omvandling inte ske. Det bör inte vara en förutsättning att bestämmelser om omvandling finns i ursprungs- staten. På motsvarande sätt som när det gäller Haagkonven- tion bör en ansökan om omvandling prövas av allmän domstol på ansökan av adoptanten eller adoptanterna. Internationell behörig- het för svensk domstol bör finnas i samma situationer som i andra adoptionsärenden (se utredningens förslag i avsnitt 16.3). När det gäller den nationella behörigheten för domstolen bör samma forumregler gälla som för en ansökan om adoption enligt 4 kap. 1 § andra stycket (i den av utredningen föreslagna lydelsen). Det innebär att ansökan om omvandling får tas upp av tingsrätten i den ort där en sökande eller den som sökanden har adopterat har sitt hemvist. Om det inte finns någon behörig domstol, tas ansökan upp av . Bedömning: Begreppet hemvist bör inte definieras i den före- slagna lagen. Skälen för bedömningen: Utredningens förslag utgår i stor utsträckning från den s.k. hemvistprincipen, såväl när det gäller svensk domstols behörighet som i fråga om lagval och erkännande av utländska avgöranden.