sou · GXB31 · 2009-01-23 00:00:00 — Användandet av hemliga tvångsmedel, liksom de brottsbekämpande myndigheternas dolda spaningsarbete m.m., berörs främst av artiklarna 6, 8 och 13 i . I 2 kap. 23 § reger- Den rättsliga bakgrunden m.m. ingsformen finns ett förbud mot att meddela lag eller annan föreskrift i strid med åtaganden på grund av konventionen. Artikel 6 innehåller bestämmelser om rätten till en rättvis rättegång, som bl.a. anses innebära att en åtalad ska underrättas om allt utredningsmaterial. I artikel 8 finns bestämmelser om rätten till respekt för privat- och familjeliv, hem och korrespondens. Skyddet får visserligen inskränkas men endast under vissa förutsättningar. Bland annat får inskränkningen ske endast med stöd av lag och endast om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till vissa bestämda intressen, däribland statens säkerhet, den allmänna säkerheten och förebyggandet av oordning eller brott. Rätten till privatliv ska i detta sammanhang förstås i vid mening. Också rätten till respekt för korrespondens har en vid betydelse och omfattar många slag av medelbar kommunikation som avsändaren och mottagaren kan förvänta sig ska förmedlas utan att andra tar del av innehållet. Enligt artikel 13 ska var och en, vars fri- och rättigheter enligt konventionen har kränkts, ha tillgång till ett effektivt rättsmedel inför nationell myndighet. Med att ett rättsmedel är effektivt avses att det medger en tillfredsställande prövning av ett klagomål. Det krävs inte att prövningen sker i domstol. Även administrativa rättsmedel kan uppfylla konventionskraven. Det är inte nödvändigt att ett enda rättsmedel ensamt uppfyller kravet på ett effektivt rättsmedel utan flera rättsmedel i den nationella lagstiftningen kan tillsammans uppfylla kravet. 3.13.4FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter generalförsamling antog en allmän förklaring om de mänskliga rättigheterna. I artikel 12 i den allmänna förklaringen slås fast att ingen får utsättas för godtyckliga ingripanden i fråga om privatliv, familj, hem eller korrespondens. Grundsatsen har arbetats in om medborgerliga och politiska rättigheter (artikel 17). Den rättsliga bakgrunden m.m. 3.13.5Den enskildes rätt till insyn m.m. Brottsmisstänkta som åtalas har en vidsträckt rätt till partsinsyn i utredningsmaterialet. Innan åtal beslutas ska den misstänkte och försvararen underrättas om förundersökningsmaterialet. Detta sker normalt på så sätt att ett preliminärt förundersökningsprotokoll görs tillgängligt för den misstänkte och försvararen (23 kap. 18 § RB). Sekretess innebär inte någon begränsning i en parts rätt enligt att få ta del av alla omständigheter som läggs till grund för ett avgörande av ett mål eller ärende (jfr 14 kap. 5 § sekretesslagen). Inte heller får några förbehåll uppställas för den misstänktes eller försvararens förfoganderätt över kopian av förundersökningsprotokollet och innehållet i detta eller andra handlingar som han eller hon har rätt att ta del av enligt 23 kap. 18 § RB (jfr 14 kap. 10 § sekretesslagen). Dessutom föreskrivs i förundersökningskungörelsen att alla omständigheter av betydelse ska antecknas i förundersökningsprotokollet. Särskilt anges att beslut om användning av tvångsmedel ska antecknas (20 §). Visserligen får åklagaren låta bli att ta med uppgifter i förundersökningsprotokollet som enligt åklagarens bedömning är betydelselösa för utredningen. Åklagaren måste dock iaktta objektivitet och får inte låta bli att ta med uppgifter som ur försvarets synvinkel kan vara betydelsefulla. När åklagarens ansökan om tillstånd till hemlig teleavlyssning, hemlig kameraövervakning, hemlig rumsavlyssning och åtgärder enligt lagen om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott har kommit in till rätten, ska rätten utse ett offentligt ombud i ärendet. Det offentliga ombudet, som ska vara eller ha varit advokat eller ha varit ordinarie domare, stärker enskildas rättssäkerhet genom att bevaka deras integritetsintressen. Ett offentligt ombud företräder dock inte någon misstänkt eller någon annan särskild person utan företräder enskildas intressen i allmänhet. gäller att den som är eller har varit misstänkt för brott som huvudregel ska underrättas i efterhand om hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning, hemlig kameraövervakning eller hemlig rumsavlyssning som han eller hon har blivit utsatt för. I något fall ska underrättelse lämnas även enligt lagen om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott. Underrättelse ska lämnas så snart det kan ske utan men för utredningen, Den rättsliga bakgrunden m.m. dock senast efter det att förundersökningen avslutades. Om det gäller sekretess för en uppgift i en underrättelse ska den skjutas upp till dess att sekretessen inte längre gör sig gällande. Om sekretess hindrat underrättelse , får underrättelsen underlåtas. Underrättelse behöver inte heller lämnas om förundersökningen angår vissa brott inom ansvarsområde, dvs. allmänfarliga brott, brott mot rikets säkerhet och terroristbrott. 3.13.6Organ för löpande tillsyn och kontroll Enskilda som blir föremål för hemliga tvångsmedel har begränsade möjligheter att påkalla en rättslig prövning genom överklagande av tillståndet till tvångsmedelsanvändningen. Det är därför betydelsefullt att det finns andra medel som kan användas mot eventuellt felaktiga beslut. Utöver den kontroll i förhand som kravet på tillstånd av domstol för användning av hemliga tvångsmedel innebär finns det i gällande rätt olika slag av tillsyn och kontroll som utövas i efterhand. och Justitiekanslern utövar tillsyn över bl.a. den brottsbekämpande verksamheten och Datainspektionen liksom (se nedan) har tillsyn över personuppgiftsbehandling. I åtskilliga andra länder har det vid sidan av tillsynen av domstolarna och förvaltningen överlag inrättats särskilda, ofta parlamentariskt anknutna organ för en löpande tillsyn av den verksamhet där hemliga tvångsmedel och andra dolda arbetsmetoder används. Sådana organ kan även bedriva tillsyn och kontroll på anmälan av enskild. Förekomsten av ett sådant organ har betydelse för bedömningen av om krav på effektivt rättsmedel är uppfyllt. bedömde i målet m.fl. mot (Appl. 62332/00) att ordningen med , Justitiekanslern, dåvarande eller Datainspektionen, var för sig eller tillsammans, inte uppfyllde kravet på effektivt rättsmedel i artikel 13 i . Mot den bakgrunden inrättades och övertog då samtliga uppgifter som hade haft. har till uppgift att med inspektioner och Den rättsliga bakgrunden m.m. andra undersökningar utöva tillsyn över brottsbekämpande myndigheters användning av hemliga tvångsmedel och kvalificerade skyddsidentiteter och därmed sammanhängande verksamhet samt över Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter. Nämnden ska även på begäran av enskild kontrollera om han eller hon har utsatts för hemliga tvångsmedel eller har varit föremål för Säkerhetspolisens personuppgiftsbehandling och om tvångsmedelsanvändningen och därmed sammanhängande verksamhet eller personuppgiftsbehandlingen har skett i enlighet med lag eller annan författning. utövar en parlamentarisk kontroll över regeringen och de statliga myndigheterna. Den parlamentariska kontrollen sker bl.a. på grundval av skrivelser av olika slag från regeringen men även från egna tillsynsorgan såsom och . överlämnade delbetänkandet Skyddet för den personliga integriteten (SOU 2007:22) med kartläggning och analys av sådan lagstiftning som rör den personliga integriteten. Kommittén konstaterade att det på en rad rättsområden finns brister i fråga om hur integritetsskyddet har tillvaratagits. Dessa brister beskrevs utförligt och kommittén analyserade orsakerna. Kommittén pekade framför allt på en felaktig metodik och strukturella brister som leder till att integritetsskyddsaspekterna inte beaktas tillräckligt när lagstiftningen utarbetas. I sitt slutbetänkande Skyddet för den personliga integriteten (SOU 2008:3) gjorde den bedömningen att grundlagsskyddet för den personliga integriteten behöver stärkas bl.a. genom att regeringsformen kompletteras med ett nytt stadgande av innebörd att varje medborgare är skyddad gentemot det allmänna mot intrång som sker i hemlighet eller utan samtycke och som i betydande mån innebär övervakning eller kartläggning av den enskildes personliga förhållanden. En sådan bestämmelse menade kommittén skulle träffa de allt mer kvalificerade former av övervakning och sådan kartläggning som sker i form av registrering och hantering av personuppgifter inom ramen för omfattande informationssamlingar hos myndigheter. Den rättsliga bakgrunden m.m. melsen skulle även träffa hemliga straffprocessuella tvångsmedel, eftersom dessa åtgärder är särskilt känsliga från integritetsskyddssynpunkt genom att de används i hemlighet och genom att övervakningen vid exempelvis hemlig kameraövervakning och hemlig teleövervakning ständigt pågår med utnyttjande av fast anordnad apparatur som tillståndsbeslutet gäller. Kommittén bedömde dock att ett sådant grundlagsskydd inte skulle ge några omedelbara konsekvenser för tvångsmedlen, eftersom dessa typer av integritetsintrång redan är reglerade i gällande lagstiftning. Däremot var kommitténs slutsats att ett grundlagsskydd får till konsekvens att varje integritetsbegränsande ändring i den aktuella tvångsmedelslagstiftningen ska underkastas proportionalitetsprincipen och det kvalificerade förfarande som i övrigt anges i 2 kap. 12 § regeringsformen och att grundlagsenligheten av sådan lagstiftning kommer att kunna prövas enligt 11 kap. 14 § regeringsformen. I regleras polisens möjligheter till inhämtning av uppgifter om telemeddelanden i 71 kap. rättegångslagen (lov om rettens pleje). Regleringen gäller både den öppna polisen och säkerhetspolisen (Politiets Efterretningstjenste). Enligt 780 § i rättegångslagen får polisen, genom ingrepp i telehemligheten och utan innehavarens tillåtelse, inhämta uppgifter om vilka telefoner eller andra motsvarande kommunikationsapparater som har varit i förbindelse med en viss telefon eller motsvarande kommunikationsapparat (teleoplysning). Enligt samma paragraf får polisen också inhämta uppgifter om vilka telefoner eller motsvarande kommunikationsapparater som inom ett avgränsat geografiskt område har kommunicerat med andra telefoner eller kommunikationsapparater (udvidet teleoplysning). För att uppgifterna ska få inhämtas krävs att det finns misstanke (bestemte grunde til at antage) att en av parterna i kommunikationen är misstänkt i en undersökning (dock inte vid udvidet teleoplysning), att ingreppet kan antas vara av avgörande betydelse för undersökningen och att undersökningen rör ett brott med fängelse i straffskalan, eller vissa andra i 781 §, genom hänvisning till främst strafflagen, angivna brott. Den rättsliga bakgrunden m.m. Enligt 791 a § får polisen inhämta uppgifter om lokaliseringen av en mobiltelefon (teleobservation), som kan antas användas av en misstänkt person. För att uppgifterna ska få inhämtas krävs att de är av väsentlig betydelse för utredningen och att utredningen rör ett brott som kan medföra fängelse eller däröver. Beslut om inhämtning av teleoplysning, udvidet teleoplysning eller teleobservation fattas av domstol. I brådskande fall får även polisen fatta beslut om sådan åtgärd. I sistnämnda fall ska polisens beslut , och timmar efter beslutets verkställande, underställas domstolen för prövning. Om domstolen finner att åtgärden inte borde ha beslutats ska domstolen underrätta . Innan domstolen fattar beslut ska en advokat utses för den som inhämtningen berör. Advokaten ska ges tillfälle att yttra sig. Advokaten har tystnadsplikt och får inte utan polisens samtycke sätta sig i förbindelse med den person vars rätt han eller hon ska bevaka. Domstolen kan besluta att advokaten i ett senare skede inte får verka som försvare i eventuella rättegångar rörande den aktuella brottligheten. När inhämtningen av uppgifter avslutats ska innehavaren av den aktuella telefonen underrättas. Ansvarig för underrättelsen är den domstol som fattat beslutet. Polisen har möjlighet att begära att underrättelse ska fördröjas eller underlåtas. Skäl för att fördröja eller underlåta underrättelse kan vara t.ex. att en underrättelse kan vara till skada för aktuell eller annan brottsutredning eller att det behövs för att skydda hemliga uppgifter om polisens arbetsmetoder. Några särskilda regler om inhämtning av uppgifter om telemeddelanden i förebyggande syfte eller i underrättelseverksamhet finns inte. Däremot är kravet på misstankegrad för inhämtning inom ramen för en förundersökning satt något lägre än i , vilket ansetts medföra att det i inte föreligger ett lika stort behov av att inhämta information inom ramen för underrättelseverksamheten. Den rättsliga bakgrunden m.m. I regleras möjligheterna till inhämtning av uppgifter om telemeddelanden dels i 5 a kap. tvångsmedelslagen, dels i polisrespektive tullagarna. Med teleövervakning avses enligt tvångsmedelslagen inhämtning av hemliga identifieringsuppgifter om ett telemeddelande som har sänts från eller mottagits av en teleanslutning, teleadress eller teleterminalutrustning som är kopplad till ett allmänt kommunikationsnät. Vidare avses inhämtning av uppgift om en mobilteleapparats läge. Enligt tvångsmedelslagen får teleövervakning användas mot den som är skäligen misstänkt för brott för vilket det föreskrivna straffet är fängelse samt vissa andra brott som t.ex. övergrepp i rättssak och olaga hot. Teleövervakning får även användas mot den som är skäligen misstänkt för försök till dessa brott eller förberedelse till brott som begås i terroristiskt syfte. Övervakningen får avse en teleanslutning, teleadress eller teleterminalutrustning som den misstänkte innehar eller kan antas använda om de uppgifter som inhämtas kan antas vara av synnerlig vikt för utredningen av brottet. Övervakningen kan även, med målsägandens samtycke, avse en teleanslutning eller teleadress som målsäganden innehar eller annars använder. Den brottsutredande myndigheten kan avseende angivna brott även få uppgifter om vilka mobilteleapparater som har registrerats i telesystemet via en basstation som finns i närheten av en förmodad brottsplats eller någon annan plats som är av betydelse för utredningen av brottet, om inhämtandet av uppgifterna kan antas vara av synnerlig vikt för utredningen av brottet. Beslut om inhämtning fattas av domstol efter ansökan av åklagare eller vissa särskilt angivna polis- och tulltjänstemän. I brådskande fall får åklagare eller särskilt angivna polis- och tulltjänstemän fatta interimistiskt beslut om inhämtning. Beslutet ska underställas domstolen , dock ska ansökan om domstolsprövning alltid göras timmar efter att åtgärden har inletts. Frågan prövas vid ett sammanträde. Den misstänkte eller innehavaren av teleadressen ska inte höras. Dock ska en målsägande, i de fall övervakningen avser teleadress som innehas eller disponeras av målsäganden, normalt ges tillfälle att bli hörd. Den rättsliga bakgrunden m.m. Offentliga ombud ska förordnas av domstol i samband med prövningen av frågor om tillstånd till viss teknisk avlyssning. När det gäller teleövervakning förordnas dock inte offentliga ombud. Tillstånd till teleövervakning kan beviljas för högst en månad åt gången. Tillståndet kan också beviljas före tillståndsbeslutet. Denna tid kan vara längre än en månad. eller när ärendet har överlämnats till åklagaren för prövning eller det annars har beslutats att förundersökningen ska avslutas ska den misstänkte underrättas om inhämtningen. På framställning av undersökningsledaren kan dock domstolen, av viktiga skäl som har samband med utredningen, besluta att underrättelse ska ske senare eller inte alls. Teleövervakning kan även ske enligt polislagen och tullagen. I polislagens 3 kap. finns bestämmelser om inhämtning av information. Enligt denna reglering får polisen använda teleövervakning för att förhindra eller avslöja ett brott om det på grund den berörda personens uttalanden, hotelser, uppträdande eller annars finns grundad anledning att anta att personen gör sig skyldig till ett brott för vilket det föreskrivna strängaste straffet är fängelse eller vissa andra brott motsvarande vad som gäller enligt tvångsmedelslagen. Polisen har också rätt att utföra teleövervakning om det är nödvändigt för att avvärja fara för liv eller hälsa. Om det är av synnerlig vikt för förhindrande av samma brottslighet får polisen inhämta uppgifter om vilka mobilteleapparater som registrerats i telesystemet vid en basstation i närheten av en viss plats. På motsvarande sätt som enligt tvångsmedelslagen fattas besluten av domstol med en interimistisk beslutanderätt för polisen. När åtgärden avslutats ska polisen underrätta den som varit föremål för åtgärden om det inte skulle äventyra ändamålet för vilket inhämtningen skett eller förundersökningen av ett brott. Det finns dock inte någon skyldighet att underrätta de som har berörts av en inhämtning av uppgifter om vilka mobilteleapparater som registrerats i telesystemet vid en basstation i närheten av en viss plats. utövar tillsyn över användningen av teletvångsmedel, innefattande bl.a. teleövervakningen, både enligt tvångsmedelslagen och polislagen. Ministeriet ska avge en berättelse till justitieombudsman (JO) om denna användning. Tullen ska avge en egen rapport om tullens användning av teletvångsmedel. Den rättsliga bakgrunden m.m. Enligt 16 a kap. 216 a-k §§ i den norska straffprocesslagen (lov om rettergangsmåten i straffesaker) får polisen inhämta uppgifter om vilka kommunikationsanläggningar som varit i förbindelse med telefon, datamaskin eller annan kommunikationsanläggning som tillhör en misstänkt person eller som denne annars kan komma att använda (kommunikasjonskontroll). Tillstånd till kommunikationskontroll får bara lämnas om inhämtningen är av väsentlig betydelse för utredningen och utredningen annars försvåras i väsentlig grad. Tillstånd till inhämtning ges av domstol. I brådskande fall får åklagare fatta beslut om inhämtning. I dessa fall ska beslutet underställas domstolens prövning , och timmar efter att inhämtningen påbörjades. Om tidsfristen för domstolsprövning löper ut utanför domstolens kontorstid förlängs fristen till dess domstolen öppnar igen. Den som beslutet avser ges inte tillfälle att yttra sig och underrättas inte om ansökningen eller beslutet. Innan domstolen fattar beslut ska dock en advokat utses för den som inhämtningen berör. Advokaten ska ges tillfälle att yttra sig. Advokaten har tystnadsplikt och får inte utan polisens samtycke sätta sig i förbindelse med den person vars rätt han eller hon ska bevaka. Domstolen kan besluta att advokaten i ett senare skede inte får verka som försvarare i eventuella rättegångar rörande den aktuella brottligheten. På begäran av enskild ska det lämnas underrättelse till den enskilde om han eller hon varit föremål för kommunikationskontroll. Underrättelse får lämnas tidigast efter att kontrollen avslutades. Domstolen har dock möjlighet att bestämma att underrättelse ska fördröjas eller underlåtas om det kan vara till skada för utredningen eller andra förhållanden talar för att underrättelse bör fördröjas eller underlåtas. Enligt den norska polislagens 17 d § kan säkerhetspolisen (Politiets sikkerhetstjenste) beviljas tillstånd att använda bl.a. kommunikationskontroll i förebyggande syfte. Det ska röra sig om viss genom hänvisningar i polislagen närmare specificerad allvarlig brottslighet. Liksom vid övrig inhämtning är det domstol som fattar beslut med en interimistisk beslutandemöjlighet för säkerhetspolisen. Regleringen motsvarar den som gäller för övrig inhämtning med undantaget att någon underrättelseskyldighet gentemot enskild inte föreligger. Den rättsliga bakgrunden m.m. SOU 2009:1 Dessutom kan, enligt bestämmelser i straffprocesslagens 17 b kap. 222 d §, polisen och säkerhetspolisen ges tillstånd till bl.a. inhämtning av uppgifter om elektronisk kommunikation för att avvärja vissa allvarliga förestående brottsliga handlingar. Tillsyn över den öppna polisens och åklagarmyndighetens hantering av inhämtning genom kommunikationskontroll görs av en särskild kontrollnämnd (Kontrolludvalget for kommunikasjonskontroll). De minst tre ledamöterna i kontrollnämnden utses . Ordföranden ska uppfylla de krav som ställs för att bli domare i högsta domstolen. ska granska de rapporter om användningen av hemliga tvångsmedel som upprättas av Riksåklagaren (). Vidare ska kontrollnämnden undersöka klagomål från enskilda avseende rättsstridig användning av hemliga tvångsmedel och även ta egna initiativ till granskning av frågor som rör användandet av sådana åtgärder. Med stöd av straffprocesslagen har utfärdat föreskrifter om att Riksåklagaren ska utöva tillsyn över den öppna polisens användning av tvångsmedel. Kopior på alla ansökningar och beslut om hemliga tvångsmedel, samt rapporter om användningen av hemliga tvångsmedel inom respektive polisdistrikt, ska sändas till Riksåklagaren, som i sin tur ska lämna en årlig rapport till med kopia till Kontrolludvalget. Kontrollen av säkerhetspolisen (samt de norska övervaknings- och underrättelsetjänsterna) utförs av en kontrollnämnd under , det s.k. EOS-utvalget. Nämndens ledamöter nomineras av och de flesta är f.d. parlamentariker. Kärnan i nämndens verksamhet är regelbundna inspektioner. Nämnden behandlar även klagomål från enskilda och undersöker på eget initiativ särskilda frågor. Den har insynsrätt i arkiv och får genomföra förhör med personal från berörda myndigheter. Nämnden lämnar en årlig rapport till . I återfinns regler om inhämtning av trafikuppgifter från tele- och Internetoperatörer i Regulation of Investigative Powers Act () . Polisens och andra myndigheters inhämtning av kommunikations- och trafikuppgifter från telekommunikationssystem regleras i del I kapitel II. Särskilda riktlinjer (Code of Practice) om inhämtning av trafikuppgifter har Den rättsliga bakgrunden m.m. upprättats av och därefter godkänts av parlamentet. Enligt dessa bestämmelser får polisen, säkerhets- och underrättelsetjänsterna ([MI5], [MI6] och Headquarters []), (), skatte- och tullmyndigheten samt ett antal andra brottsbekämpande myndigheter inhämta trafikuppgifter. Av reglerna framgår att inhämtning får ske om det är nödvändigt för t.ex. nationella säkerhetsändamål eller för att förebygga eller upptäcka brott. I syftet att upptäcka brott innefattas bl.a. inhämtning för att ta reda på vem som är gärningsman, i vilket syfte eller med vilka medel ett brott har begåtts samt andra relevanta omständigheter för brottet. Det innefattar även insamling av bevis för användning i rättegång och gripande av gärningsmän. Av den officiella rapporten från den kommissionär som har till uppgift att utöva tillsyn över inhämtningen (Interception of Communications Commissioner, se nedan) framgår att inhämtning av trafikuppgifter för underrättelseändamål sker i stor utsträckning och att syftet då är att bygga upp en bild av personer eller grupper som kan utgöra ett reellt hot mot den nationella säkerheten. För att inhämtning ska få ske krävs att den ska vara proportionell i förhållande till vad som kan förväntas uppnås med inhämtningen. För att få till stånd ett beslut om inhämtning, som kan ha formen av antingen en underrättelse (notice) eller ett bemyndigande (authorisation), ska sökanden (the applicant, t.ex. en förundersökningsledare eller en tjänsteman vid säkerhetstjänsten) göra en skriftlig, eller i undantagsfall muntlig, ansökan. Denna prövas av en särskilt utpekad tjänsteman inom organisationen (the designated person). Som huvudregel ska denna tjänsteman inte pröva ansökningar avseende utredningar eller underrättelseprojekt som han eller hon själv är involverad i. Vid polisen och de andra myndigheterna ska vidare finnas en kontaktperson (single point of contact). Denna person ska ha särskild utbildning för att säkerställa lagligheten och effektiviteten i inhämtningarna.