sou · GXB39 · 2009-02-09 00:00:00 — Som nämnts inledningsvis kan kroppsvisitation få företas om det finns anledning att anta att ett brott – eller straffbar förberedelse därtill – har begåtts på vilket fängelse kan följa. Kroppsvisitation får göras på den som skäligen kan misstänkas för brottet, för att söka efter föremål som kan tas i beslag eller annars för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning av brottet. Även andra än misstänkta kan visiteras, om det finns synnerlig anledning att anta att man kommer att hitta föremål som kan beslagtas eller om det på annat sätt är av betydelse för utredningen. Beslut om kroppsvisitation får fattas av förundersökningsledare, av åklagare eller – i brådskande fall – av polisman. Med kroppsvisitation avses enligt legaldefinitionen i 28 kap. 11 § tredje stycket en undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon har med sig. Med kroppsvisitation avses alltså i första rummet en undersökning av de kläder som någon har på sig. Som framgår av ordalydelsen avses med kroppsvisitation även sådant som torde falla utanför den rent språkliga innebörden av ordet, såsom undersökning av t.ex. medhavda väskor. Det bör här också uppmärksammas att det enligt lagmotiven saknar betydelse om en väska är tillstängd eller ett paket förseglat; en undersökning blir oberoende härav att hänföra till kroppsvisitation (prop. 1993/94:24 s. 39 och 80). Eftersom ett krav för att en undersökning ska anses utgöra kroppsvisitation är att någon person har föremålet med sig, utesluts herrelösa föremål och sådana förvaringsutrymmen som inte är transportabla från undersökningen. Lagrådet har härvid påpekat att en tumregel för gränsdragningen mellan tvångsmedlen kroppsvisitation och husrannsakan kan vara att egendom som kan transporteras med handkraft kan bli föremål för kroppsvisitation medan större saker som förflyttas eller kan förflyttas endast med maskinkraft får undersökas enligt reglerna om husrannsakan (a. prop.). Åt andra hållet avgränsas kroppsvisitation av åtgärder som är att hänföra till kroppsbesiktning. Med kroppsbesiktning avses enligt 28 kap. 12 § första stycket undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov. Att märka är här att undersökning av en håruppsättning eller en protes räknas till kroppsbesiktning och att en kroppsvisitation därför inte ger möjlighet till kontroll av sådant. I 13 § ges närmare bestämmelser om hur kroppsvisitationen ska gå till. Särskilda regler gäller för visitation av kvinnor. Här gäller att kroppsvisitation av en kvinna inte får verkställas eller bevittnas av någon annan än en kvinna, läkare eller legitimerad sjuksköterska. Detta gäller dock inte kroppsvisitation som enbart avser undersökning av föremål som en kvinna bär med sig. Att kroppsvisitation kan ske med hjälp av en metalldetektor, exempelvis en s.k. larmbåge är betydelsefullt när det gäller intresset att värna den kroppsvisiterades personliga integritet. Kroppsvisitation kan därmed i många fall ske utan fysisk beröring. Att kroppsvisitation kan ske med hjälp av metalldetektor har också betydelse ur effektivitetssynpunkt. Det kan här påpekas att en metalldetekterande larmbåge även kan indikera på föremål som det normalt skulle ha krävts kroppsbesiktning för att upptäcka. Det ska då också sägas att kroppsbesiktning enligt förutsätter en i jämförelse med kroppsvisitation mera kvalificerad brottsmisstanke för att få genomföras. Av 28 kap. 12 § framgår nämligen att kroppsbesiktning får göras på den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa. Avslutningsvis ska nämnas att det i 28 kap. 15 § anges att om det i lag eller författning finns avvikande bestämmelser om kroppsvisitation och kroppsbesiktning så gäller dessa bestämmelser. Här kan som exempel på lagar där det finns bestämmelser om kroppsvisitation nämnas polislagen, vars bestämmelser om kroppsvisitation genomgås i avsnitt 2.3.6 samt de båda lagarna om säkerhetskontroll i riksdag och domstol, vilka lagar genomgås i avsnitt 5.2 respektive 5.3. Gemensamt för de nu uppräknade lagarna är att deras bestämmelser om kroppsvisitation i första hand är brottsförebyggande till skillnad från som syftar till att underlätta brottsutredning. Som en följd av lagarnas olika syfte skiljer sig de grundläggande förutsättningarna för att få genomföra åtgärden också åt. I brådskande fall kan en polisman – även utan ett beslut om anhållande – få gripa en misstänkt (24 kap. 7 § första stycket ). Gripande är i dessa fall ett självständigt tvångsmedel som förutsätter att det förövats ett brott som har en sådan straffskala att det finns skäl för anhållande och att det brådskar med att ta hand om den misstänkte så att denne inte avlägsnar sig innan en åklagare har prövat frågan om anhållande. Som huvudregel krävs det ett brott med fängelse i straffskalan och sannolika skäl för misstanken. normalt sett hinder mot gripande om påföljden kan antas bli böter (24 kap. 1 § fjärde stycket ). Det sagda innebär att gärningar som endast kan komma att föranleda ansvar för störande av förrättning (vars straffmaximum inte överstiger 6 månaders fängelse) som utgångspunkt inte berättigar polismän att gripa ordningsstöraren. En annan sak är naturligtvis att en polisman med stöd av polislagen kan ha rätt att avvisa, avlägsna eller tillfälligt omhänderta ordningsstöraren (se avsnitt 2.3.6). För gripande av en misstänkt med okänd identitet gäller dock inte kravet att fängelse ska ingå i straffskalan för det misstänkta brottet. Här gäller i stället att en misstänkt kan gripas även för brott som bara bestraffas med böter om vederbörande är okänd och vägrar uppge sitt namn och hemvist eller om den misstänkte saknar hemvist inom riket och det finns risk för att han genom att bege sig från riket undandrar sig lagföring eller straff (24 kap. 2 § ). Även andra än polismän kan ha rätt att ingripa mot brott. Genom bestämmelsen om s.k. envarsgripande i 24 kap. 7 § andra stycket ges en enskild medborgare (envar) rätt att bl.a. gripa den som har begått brott som kan straffas med fängelse, och som påträffas på bar gärning eller flyende fot. Att märka är här att det räcker med att fängelse förekommer i straffskalan och att således även en gärning som störande av förrättning (2.3.4) kan föranleda ett envarsgripande. Såväl enskilda medborgare som t.ex. ordningsvakter och väktare kan ingripa med stöd av bestämmelsen om envarsgripanden. Bestämmelsen ställer heller inga andra krav på den som griper än att den gripne skyndsamt ska överlämnas till närmaste polisman, som därvid ska pröva om frihetsberövandet ska bestå. Av 27 kap. 1 och 4 §§ framgår att den som med laga rätt griper eller kroppsvisiterar någon också får ta föremål som därvid påträffas i beslag om dessa skäligen kan antas äga betydelse för utredning om brott (bevisbeslag) eller vara genom brott någon avhänt (återställandebeslag) eller på grund av brott förverkat (förverkandebeslag). Att märka är att beslag även kan förekomma vid envarsgripande. Beslag förutsätter alltså att egendomen är tillgänglig och kan inte användas som ett instrument för att söka För eftersökande används andra tvångsmedel, exempelvis kroppsvisitation eller vanligare husrannsakan. Beslag får användas oberoende av brottets beskaffenhet och kan beslutas även om föremålet ägs eller innehas av någon annan än den misstänkte. Beslag förutsätter över huvud taget inte att det finns någon misstänkt person. Beviskravet, som i lagtexten uttrycks som skäligen kan antas, är lågt och innebär att det är tillräckligt att det finns någon omständighet som gör det mer sannolikt att egendomen kan ha betydelse för utredningen eller har varit föremål för brott än att så inte är fallet. När ett beslag har verkställts utan föregående beslut av undersökningsledaren eller åklagaren, ska det skyndsamt anmälas till någon av dessa, som ska pröva om beslaget ska bestå (27 kap. 4 § ). Det ska vidare noteras att utrymmet för att beslagta skriftliga handlingar begränsas genom reglerna i 27 kap. 2 och 3 §§ . Avslutningsvis ska nämnas att det i 27 kap. 17 § anges att om det i lag eller författning finns avvikande bestämmelser om beslag så gäller dessa bestämmelser. Till skillnad från bestämmelser om tvångsmedel som förutsätter att konkreta misstankar om brott föreligger mot enskilda, ger polislagen (1984:387) i vissa fall stöd för kroppsvisitation och andra åtgärder utan specifika misstankar. Bakgrunden till detta är naturligtvis att polisen inte endast har att ingripa när brott inträffat utan även har till uppgift att förebygga brott och störningar av den allmänna ordningen. Inledningsvis kan här nämnas att polisen för sina ordningshållande uppgifter äger vidta vissa åtgärder av tvångsmedelskaraktär med stöd av 11–17 §§ polislagen. Med stöd av 13 § ges t.ex. vissa möjligheter att till avvärjande eller undvikande av ordningsstörningar och straffbelagda handlingar ingripa med avvisande och avlägsnande. Om ett avvisande eller avlägsnande är otillräckligt kan personen ifråga till och med få omhändertas. Att en polisman beroende på omständigheterna kan ha rätt att använda våld för att genomföra ingripanden framgår av 10 §. Polislagen tillåter kroppsvisitation i vissa närmare angivna situationer. Först att nämnas är den s.k. skyddsvisitationen enligt 19 § första stycket. Av bestämmelsen framgår att en polisman som med laga stöd frihetsberövar eller avlägsnar någon också får kroppsvisitera vederbörande av säkerhetsskäl – för att vapen eller andra farliga föremål ska kunna tas om hand – och för att kunna fastställa identitet. Denna form av kroppsvisitation syftar alltså i första hand till att säkra situationen när ett ingripande mot en enskild person redan bedömts vara nödvändigt. Vad närmare gäller förutsättningarna för polisen att i brottsförebyggande syfte genomföra kroppsvisitationer regleras dessa i 19 § andra stycket 1 och 23 § andra stycket. I 19 § andra stycket 1 ges polisman rätt att utföra kroppsvisitation i den utsträckning det behövs för att söka efter vapen eller andra farliga föremål som är ägnade att användas vid brott mot liv eller hälsa. Som villkor gäller dock att det med hänsyn till omständigheterna ska kunna antas att föremålet ifråga kan förklaras förverkat enligt 36 kap. 3 § . Det sistnämnda lagrummet medger bl.a. förverkande av föremål som är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa och som har påträffats under omständigheter som givit anledning att befara att de skulle komma till sådan användning. Med stöd av de aktuella lagrummen har polisen alltså rätt att utföra kroppsvisitation där risken typiskt sett framstår som stor för att vapen och tillhyggen ska komma till brottslig användning. Såsom typexempel på en sådan situation där ett ingripande är avsett att kunna ske är enligt förarbetena då två rivaliserande ungdomsgrupper konfronteras på allmän plats och då vissa av medlemmarna bär på farliga tillhyggen – såsom kättingar, järnrör och liknande föremål. Om det, enligt vad man från polisen eller allmänhetens sida kan konstatera, har uppstått en hotfull stämning med provokationer av olika slag kan föremålen tas i beslag och förklaras förverkade, även om några våldsamheter ännu inte hunnit förekomma. Detsamma gäller under förhållanden då våldsamma sammanstötningar erfarenhetsmässigt kan befaras såsom fallet exempelvis kan vara vid vissa idrottsevenemang (se prop. 1982/83:89 s. 15 f). Det har emellertid ansetts vara ytterst väsentligt att den praktiska tillämpningen inte får en sådan utformning att den av allmänheten uppfattas som obefogad. En polisman måste därför iaktta proportionalitet när denne beslutar om en sådan åtgärd. Åtgärden måste vara försvarlig med hänsyn till åtgärdens syfte och ske endast i den form och den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet ska uppnås (8 §). Polismannen måste därför kunna peka ut någon konkret omständighet som ger objektivt stöd för ett antagande om att vapen kan komma att påträffas vid en visitation. I de fall en mer rutinmässig visitation i samband med idrottsevenemang eller liknande aktualiseras bör dock enligt förarbetena regelmässigt beslut härom fattas av en polisman i befälsställning (och , Polislagen – En kommentar, 6 U, s. 133 f.). ges i 23 § andra stycket särskilda befogenheter till kroppsvisitation i den skyddande och brottsförebyggande verksamheten. Bestämmelsen tar bl.a. sikte på situationer då polisen har fått kännedom om att attentat planeras mot en viss person och anger att polisen, för att söka efter farliga föremål, får kroppsvisitera personer som uppehåller sig på en viss plats om det föreligger allvarlig risk för att brott som innebär allvarlig fara för liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av egendom kommer att förövas. Beslut ska som huvudregel fattas av polismyndigheten, men får i brådskande fall fattas av enskild polis. Det förekommer att ordningsvakter används för ordningshållande uppgifter vid offentliga sammanträden i kommuner och landsting. Vanligare är dock att de förordnas för tjänstgöring i och kring krogar, köpcentra, kollektivtrafik, idrottsevenemang, sjukhus, domstolar och ambassader. Ordningsvakternas ställning och verksamhet regleras i lagen (1980:578) om ordningsvakter (ordningsvaktslagen), i ordningsvaktsförordningen (1980:589), polislagen samt i föreskrifter och allmänna råd om ordningsvakter (2003:10, FAP 692-1). Vidare utfärdar polismyndigheten med stöd av ordningsvaktsförordningen lokala föreskrifter avseende tjänstgöringen som ordningsvakt. Enligt 1 § ordningsvaktslagen är en ordningsvakts uppgift att medverka till att upprätthålla allmän ordning. Formuleringen ska ses mot bakgrund av att det enligt 1 § polislagen (1984:387) är polisens huvuduppgift att upprätthålla allmän ordning och säkerhet. Genom orden medverka till har man velat markera att ordningsvakterna inte har ett ansvar för den allmänna ordningen som är jämställt med polisens. Ordningsvaktslagen uppställer en huvudregel (2 §) och en undantagsregel (3 §) när den anger för vilka ändamål en ordningsvakt får förordnas. Dessutom finns i 2 a § en specialbestämmelse om att ordningsvakter får förordnas att tjänstgöra vid säkerhetskontroll i domstolar enligt vad som anges i lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll i domstol.8 Enligt huvudregeln i 2 § får en ordningsvakt förordnas vid 1.allmänna sammankomster som avses i 2 kap. 1 § ordningslagen (1993:1617) och cirkusföreställningar, 2.offentliga tillställningar som avses i 2 kap. 3 § ordningslagen, 3.bad- eller campingplatser och lokaler eller platser för idrott, friluftsliv, spel, lek, förströelse eller liknande som allmänheten har tillträde till, eller 4.lokaler eller utrymmen där alkoholdrycker serveras till allmänheten med tillstånd enligt 7 kap. 5 § alkohollagen (1994:1738). Enligt undantagsregeln i 3 § får ordningsvakter förordnas även i annat fall än som framgår av huvudregeln och 2 a § om det finns ett särskilt behov och det är av väsentlig betydelse från allmän synpunkt. I förarbetena till bestämmelsen (prop. 1978/80:122 s. 66) framgår att med särskilt behov i första hand avses situationer av övergående natur men att bestämmelsen undantagsvis kan komma ifråga för ett objekt vars speciella beskaffenhet gör en mera permanent förstärkning av skyddet nödvändig. Det senare ledet av bestämmelsen – om väsentlig betydelse ur allmän synpunkt – fick sin slutgiltiga lydelse på inrådan av Lagrådet och syftar bl.a. till att allmänhetens, kommunernas och enskildas berättigade krav på allmän ordning ska beaktas. Med stöd av 6 § ordningsvaktsförordningen har meddelat föreskrifter och allmänna råd om ordningsvakter (2000:3, FAP 692-1). Som exempel på fall där 3 § ordningsvaktslagen kan tillämpas nämns, i de allmänna råden till dessa föreskrifter, vissa allmänna lokaler dit allmänheten har tillträde i större utsträckning för att ta del av offentliga 8 Ang. säkerhetskontroller i domstol, se avsnitt 5.3. förhandlingar, t.ex. och domstolar. Det är alltså med stöd av undantagsregeln i 3 § som ordningsvakter kan förordnas för ordningshållande uppgifter i samband med offentliga sammanträden i kommuner och landsting och avgörande är om det anses föreligga ett särskilt behov och vara av väsentlig betydelse från allmän synpunkt. En ordningsvakts befogenheter gäller endast inom ramen för förordnandet. En ordningsvakt kan således inte medverka vid upprätthållandet av allmän ordning utanför det i förordnandet preciserade området, t.ex. när han förflyttar sig från ett tjänstgöringsområde till ett annat. Enligt allmänna råd bör, för att undvika tveksamhet, det arbetsområde och den plats som förordnandet avser anges så noggrant som möjligt. Förordnandet att upprätthålla allmän ordning i anslutning till viss verksamhet eller plats kan emellertid omfatta även platser närmast utanför det område som förordnandet avser. Av förordnandet bör därför, enligt allmänna råd, framgå att förordnandet också omfattar platser i anslutning till viss angiven verksamhet eller utpekat område, t.ex. ingångar till lokaler, infarter till områden eller särskilt upplåtna parkeringsplatser. När ordningsvakter anlitas för ordningshållande uppgifter åt kommuner och landsting är det vederbörande uppdragsgivare som står för kostnaden. Vanligtvis är ordningsvakten anställd av ett auktoriserat bevakningsföretag eller sin egen uppdragstagare men det kan också förekomma att ordningsvakten är anställd av kommunen eller . Endast den får förordnas till ordningsvakt som med hänsyn till laglydnad och övriga omständigheter är lämplig för uppdraget och har fyllt 20 men inte (4 § ordningsvaktslagen). Vid prövningen av sökandens lämplighet som ordningsvakt bör relativt höga krav ställas på laglydnad och allmän lämplighet (prop. 1979/80:122 s. 67). Vidare gäller att endast den får förordnas som ordningsvakt som med godkänt resultat har genomgått grundutbildning, vilken enligt 6 § ordningsvaktsförordningen ska omfatta minst . Ordningsvakter har med stöd av 29 § polislagen givits vissa polisiära befogenheter. Till exempel har en ordningsvakt befogenhet att ingripa enligt 13 § polislagen mot den som stör ordningen, dvs. att avvisa, avlägsna eller omhänderta ordningsstöraren. För att genomföra en tjänsteåtgärd får en ordningsvakt i vissa fall använda våld. I samband med ett frihetsberövande kan ordningsvakten också belägga den omhändertagne med handfängsel och utföra en skyddsvisitation enligt 19 § första stycket. Däremot saknar ordningsvakter polismans befogenhet att i mera brottsförebyggande syfte kroppsvisitera personer med stöd av 19 § andra stycket. Det ska nämnas att en ordningsvakt har rätt att omhänderta berusade personer enligt 1 och 10 §§ lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m.m., samt rätt att under vissa förutsättningar ta alkoholhaltiga drycker i beslag, vilket framgår av 2 § lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. Givetvis måste också ordningsvakter iaktta proportionalitet när de ingriper. Således anges i 8 § ordningsvaktslagen att en ordningsvakt inte får använda strängare medel än förhållandena kräver för att verkställa en åtgärd och att han eller hon i första hand ska söka vinna rättelse genom upplysningar och uppmaningar. När en ordningsvakt ingriper ska han se till att åtgärden inte väcker onödig uppmärksamhet eller orsakar större olägenhet än som är oundviklig med hänsyn till dess syfte. I övrigt gäller att bestämmelse om envarsgripande (24 kap. 7 § andra stycket ) är tillämplig även på ordningsvakter och att därför ordningsvakter har samma rätt som vem som helst att gripa en person, som begått brott på vilket fängelse kan följa, och som anträffas på bar gärning eller flyende fot. Bestämmelserna i 27 kap. 4 § om rätt att beslagta egendom i samband därmed gäller även en ordningsvakt. Likaså gäller naturligtvis att en ordningsvakt liksom andra medborgare har rätt att i enlighet med bestämmelserna i 24 kap. bruka våld i nödvärnssituationer. En ordningsvakt lyder under polismyndigheten i det distrikt där han eller hon tjänstgör och är normalt skyldig att lyda en order som en polisman meddelar i tjänsten (6 § ordningsvaktslagen). Ordningsvakten ska vidare hålla polismyndigheten underrättad om förhållanden som rör hans verksamhet och är av sådan art att de bör komma till myndighetens kännedom (7 § ordningsvaktslagen). Får en ordningsvakt kännedom om ett brott som hör under allmänt åtal ska han eller hon lämna rapport om det till en polisman så snart det kan ske (4 § ordningsvaktsförordningen). I fråga om ordningsvakters tystnadsplikt sägs i 11 § ordningsvaktslagen att en ordningsvakt inte obehörigen får röja eller utnyttja vad han på grund av uppdrag enligt denna lag har fått veta om bl.a. enskilds personliga förhållanden och förhållanden av betydelse för beivrandet av brott. En erinran om att sekretesslagens bestämmelser i stället tillämpas i det allmännas verksamhet återfinns i bestämmelsens andra stycke.9 En ordningsvakt ska bära klädsel eller tjänstetecken som gör att det klart framgår att vederbörande tjänstgör som ordningsvakt, utan att det uppstår risk för förväxling med en polisman. En ordningsvakt kan vara utrustad med batong och i speciella fall kan tillstånd att bära skjutvapen medges. Det kan avslutningsvis påpekas att ordningsvakter har helt andra befogenheter än väktare, vilka egentligen inte har några andra befogenheter än de som enligt tillkommer envar (se avsnitt 2.3.8). För bevakning av sina byggnader och anläggningar anlitar kommuner och landsting väktare från auktoriserade bevakningsföretag. Förutom mera traditionell områdesbevakning som innebär att väktaren ronderar ett avgränsat område, kan väktare också ha i uppgift att bemanna en reception eller port för att bl.a. kontrollera in- och utpasseringar på ett visst ställe. Det förekommer också att väktare anlitas för personskydd av enskilda politiker och andra mot vilka en hotbild föreligger. Regler om väktare finns i lagen (1974:191) om bevakningsföretag, förordningen (1989:149) om bevakningsföretag m.m. samt i föreskrifter och allmänna råd, RPS FS 2006:15 (FAP 579-2). När det gäller användning av våld i yrkesutövningen har väktaren endast den rätt som tillkommer envar bl.a. att gripa den som ertappas på bar gärning eller flyende fot när fråga är om ett brott varpå fängelse kan följa (24 kap. 7 § ). Väktaren får, liksom alla andra, också beslagta föremål som påträffats i ett sådant sammanhang (27 kap. 4 § ). Vidare gäller naturligtvis att en väktare liksom andra medborgare 9 Bland sekretesslagens (1980:100) många bestämmelser om skydd för enskilds personliga och ekonomiska förhållanden kan här nämnas att det av 9 kap. 17 § första stycket framgår att sekretess som huvudregel gäller i utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål (punkt 1) och i angelägenhet som avser användning av tvångsmedel i sådant mål eller i annan verksamhet för att förebygga brott (punkt 2). har rätt att i enlighet med bestämmelserna i 24 kap. bruka våld i nödvärnssituationer. Väktares klädsel är reglerad och en väktares klädsel ska vara utformad så att förväxlingsrisk med polisuniform inte föreligger. Väktare kan utrustas med batong. Under vissa förutsättningar får väktare bära skjutvapen; vanligen handlar det då om väktare med personskyddsuppdrag. 2.3.9Om ansvarsfördelningen i kommuner och landsting Vid sidan av ordförandens direkta ansvar för ordning och säkerhet vid de sammanträden han eller hon leder är säkerhetsarbetet i kommuner och landsting i allmänhet fördelat mellan politiker och tjänstemän. På den politiska nivån är det vanligen styrelsen som har det övergripande ansvaret för säkerhetsarbetet. Utgångspunkter för säkerhetsarbetet och inriktningen på detta anses dock böra beslutas av fullmäktige genom fastställande av en säkerhetspolicy.