sou · GXB352 · 2009-06-01 00:00:00 — Av dessa 11 personer hade 8 fått anställningar som motsvarande deras utbildning, medan övriga 3 arbetade med frivilligt församlingsarbete.37 Även om det inte rör sig om några stora summor som beviljas som särskilda utbildningsbidrag till olika trossamfund via SST förefaller urvalet av sökande relativt begränsat. Likaså framstår ansökningskriterierna som relativt löst hållna. 35Källa: e-postkontakter med SST. 36SST (2009) Uppföljning av trossamfundens användning av beviljade statsbidrag, . 37SST (2009) Uppföljning av trossamfundens användning av beviljade statsbidrag, , s. 6. 4.7Interreligiös ledarutbildning – ett norskt exempel startade den teologiska fakulteten vid i samarbete med Arbeidsog Innkluderingsdepartementet kursen "religiøse leiarar med utanlandsk bakgrunn".38 Syftet var att skapa bättre förutsättningar för religiösa ledare med utländsk bakgrund och ge dem kunskaper att fungera mer effektivt i mötet med det norska samhället. De religiösa ledarna identifieras som viktiga agenter för integration och i deras arbete fungerar de som mötespunkter mellan det norska majoritets- och minoritetssamhället. Kursen fördelas på tre moduler över tre terminer. De har haft 26 deltagare till och med . Av dessa har tio varit muslimer (åtta imamer och två föreståndare), tio kristna (tre katoliker, en pingstvän, tre baptister och en bulgarisk-ortodox präst), en rabbin, en hindu och fyra buddhistmunkar. Det har dels varit möjligt att läsa kursen som en påbyggnadskurs, dels som en universitetskurs som ger 10 högskolepoäng per modul (för detta alternativ krävs det att studenterna läser ett mer omfattande textkorpus och att de skriver ett examensarbete). Innehållet i de tre modulerna är: 1.Religion, norsk lag och internationella konventioner om mänskliga rättigheter. 2.Värderingar: värderingsförankring och religiös mångfald (bland annat religionsdialog). 3.Moralisk och religiös rådgivning (bland annat själavård). Det ekonomiska stödet från Arbeidsog Innkluderingsdepartementet har täckt kostnaderna för undervisning och kurslitteraturen har varit gratis för deltagarna. Det ekonomiska stödet har varit avgörande för att genomföra kursen eftersom flera av samfunden som skickar studenter är mindre bemedlade. Merparten av studenter som har gått kursen har varit i och än så länge har det inte funnits något behov av att använda sig av tolkar. Kursen har genomförts med utgångspunkt i de religiösa ledarnas/ företrädarnas intresse för religionsdialog och deras vilja att verka i det norska samhället. 38 Informationen om den norska modellen bygger på information från professor presentation i samt e-postkontakt. Ur utredningens perspektiv är den norska kursen intressant av två anledningar. För det första riktar sig kursen vid till alla religiösa ledare med utländsk bakgrund och inte endast till imamer. Genom sitt breda upplägg undviker man ett negativt och stigmatiserande utpekande av imamer. För det andra finns det stora likheter mellan det norska och svenska samhället och erfarenheterna från kursen vid skulle vara relativt enkla att överföra till . Det är inte heller frågan om en särskilt kostnadskrävande satsning från statens sida och utbildningen är snarare att liknas vid en kompetenshöjande påbyggnadsutbildning. kostnad för hela kursen (3 moduler på 3 terminer) har inte överstigit . Vad som möjligen kan tala emot från en svensk synvinkel är att man inte strävar efter att nå de mest behövande imamerna och att den norska kursen främst riktar sig till ledare som arbetat länge i landet. Som närmare framgår av bilaga 4 om europeiska utbildningsinitiativ är det svårt att tala om en europeisk modell i singularis eftersom det finns olika syn på statens roll och förhållande till trossamfund och konkurrerande uppfattning om religionsundervisningens utformning. Medan länder som till exempel , och har startat universitetskurser i islamologi och pedagogik för att utbilda islamiska religionslärare för – i dessa länder kan muslimska elever begära att få en konfessionell undervisning – har andra länder valt andra förhållningssätt. I är till exempel religionsundervisningen i den kommunala skolan konfessionsneutral, men inom ramen för den konfessionella skolan (friskolorna) kan vissa konfessionella tillägg accepteras om dessa är utformade i enligt med läroplanens riktlinjer och grundläggande värderingar i skolan.39 Exemplen från visar att diskussionen om imamutbildningar ofta relateras till frågan om möjligheten att få konfessionell undervisning i islam inom ramen för det statliga skolsystemet. I , och har diskussionen därför inte handlat om en start av imamutbildningar medan debatten i 39 , och (2007, Red.) Religiösa friskolor i . Historiska och nutida perspektiv. och i högre utsträckning har fokuserat imamers betydelse för församlingar och samhället. Det finns ett flertal olika skäl till varför debatten om imamutbildningar har ökat i betydelse i . Till att börja med har andelen utövande muslimer i befolkningen vuxit . Ur ett svenskt perspektiv utgör islam den näst största religionen. Sedan relationerna ändrades mellan staten och eftersträvas i större utsträckning en likställighet i statens behandling av landets trossamfund. Frågan om att se över förutsättningarna för en svensk utbildning för imamer kan därför motiveras delvis utifrån en rättviseaspekt, då landets präster och pastorer har tillgång till utbildning med statligt stöd. Det går dock inte att helt förneka att diskussionen har påverkats av den internationella terrorism som har utförts i islams namn i . I ljuset av attackerna mot tågstationen i och mordet på den holländske filmregissören , samt transportsystemet i har imamer kommit att få en ny betydelse i . Medan kritiker hävdar att detta är en form av styrning av muslimer menar andra att imamer har en viktig funktion att fylla för integrationen. Andra åter menar dock att tilltron till imamers möjlighet att verka för integration är betydligt överdriven och att orsakerna till konflikter och motsättningar mellan muslimer och icke-muslimer inte ska sökas i islam utan i bristande integration och en ökande rasism och islamofobi i . är diskussionen om imamutbildningar också en uttryck för att den religiösa kartan har ritats om och är islam näst största religion. Till exempel i har staten gett stöd till tre olika utbildningar för imamer/islamiska religionslärare vid Vrije i , Hogeschool Inholland och till i . Medan Vrije är öppet för vissa konfessionella/normativa inslag tillåter inte i någon sammanblandning mellan det akademiska studiet och den praktiska utbildningen för att bli imam eller islamisk religionslärare. Vid detta universitet krävs det en tydlig separation mellan staten och trossamfunden. Utöver dessa statliga initiativ har också ett flertal privata muslimska institutioner försökt att starta utbildningar för muslimska religiösa ledare. Dessa är inte godkända av staten och de får inte något ekonomiskt stöd och saknar rättigheten att examinera. I har behovet av utbildning för imamer diskuterats vid ett flertal tillfällen, men på grund av statens betoning av princi- pen om laïcité (separation mellan kyrka och stat) har det inte varit möjligt att starta en utbildning på något franskt universitet. Däremot har ett flertal privata muslimska initiativ tagits för att bygga upp utbildningar för imamer. Precis som i övriga har dessa försök kantats med problem och trovärdigheten för dessa utbildningar är ofta svag och deras legitimitet är begränsad. Förutom de muslimska alternativen har också Institut de startat en kurs som syftar till att hjälpa muslimska ledare att fungera bättre i det franska samhället. I finns ett trettiotal seminarier och skolor för att utbilda muslimska religiösa ledare från den indiska subkontinenten, men merparten av dessa är privata och saknar stöd och legitimitet hos staten. Förutom dessa har , och startat olika program för att utbilda imamer och muslimska kaplaner. Dessa initiativ är privata, men kurserna valideras och garanteras genom samarbeten med lokala universitet som utfärdar examen. Förutom ovan nämnda institutioner är det också viktigt att betona att och utbildar imamer och islamiska religionslärare vid statliga universitet. I dessa länder är imamutbildning en del av det offentliga och statliga utbildningssystemet och de flesta imamer är avlönade och anställda som statliga tjänstemän. Sammantaget tycks de flesta europeiska försök att starta utbildningar brottas med trovärdighetsproblem såväl inom de muslimska samhällena som gentemot offentliga myndigheter. Omfattande engelska initiativ visar exempelvis på stora brister; istället för att förbereda studenter för att arbeta i ett mångreligiöst, pluralistiskt och till stora delar sekulärt samhälle utbildas de till att bevara och förstärka kulturella, etniska och språkliga särarter. På ett mer övergripande plan har initierat pilotprojektet (Integration: A Multifaith Approach) som syftar till att utbilda och stärka religiösa ledare från och hjälpa dem att på ett mer effektivt sätt integrera sina församlings-/föreningsmedlemmar. Detta projekt har drivits i samarbete med universitet och NGOs i , , , och . Inom ramen för IAMA-projek- tet har religiösa ledare fått identifiera styrkor och svagheter i sitt sätt att arbeta för integration och deltagande i samhället. Precis som utbildningen vid (se ovan) är detta projekt inte begränsat till muslimska ledare. Syftet har varit att inkludera en mängd olika religiösa ledare och sammanföra dessa för att diskutera frågor som rör integration, juridik, religionsfrihet, identitet, medborgarskap etc.40 Diskussioner pågår också på svenska universitet och högskolor om att starta utbildning med relevans för i landet verksamma imamer. Sammantaget visar genomgången att det finns ett flertal olika sätt att förhålla sig till frågan om imamutbildningar och utbildning av islamiska religionslärare inom EU. Det finns med andra ord ingen enhetlig europeisk politik för utbildningar av muslimska ledare. Som konstaterats ovan ser utbildningsbakgrunden för de religiösa ledare som verkar i mycket olika ut. En gemensam nämnare är emellertid i de flesta fall att det är samfunden själva som utbildar sina ledare vid institutioner vilka alla uppbär statligt stöd. Om Sfi-undervisningen fungerar som avsett bör den kunna tillgodose utländska imamers behov av att utveckla sina kunskaper i svenska språket. En fördel med Sfi-utbildningen är att den ska tillhandahållas av landets alla kommuner, och även ska kunna kombineras med exempelvis förvärvsarbete. Många imamer har problem att avsätta tid för utbildning, eftersom de ofta har en stor arbetsbörda inom sina respektive församlingar/föreningar. Med tanke på detta har Sfi-utbildningen fördelen av att erbjudas över hela landet, jämfört med en eventuell specifik utbildning för religiösa ledare vid något av landets universitet. finns det fördelar med att kunna skräddarsy en eventuell utbildning efter de konkreta behov som finns inom olika församlingar och samfund. Det kan emellertid ifrågasättas om behoven såväl som efterfrågan är tillräckligt stora för en sådan utbildning, bland annat eftersom de individuella incitamenten ofta tycks saknas, inte minst eftersom några reella karriärmöjligheter inte står att uppbringa. Muslimska församlingars och föreningars behov av imamer som talar svenska och känner till det svenska samhället förefaller vara stort. arbetar många imamer främst ideellt på sin fritid, medan andra kommer resande till från muslimska länder 40 Säävälä, (2009) Evaluation Report: Integration: A (IAMA), (), 22 . och anställs som imamer på kortare kontrakt. I det senare fallet kan det vara svårt att skapa incitament för somliga imamer att lära sig svenska språket, då det utgör ett relativt litet språk. Som konstaterats upplever många muslimska organisationer och församlingar att imamers bristande kunskaper i svenska och om det svenska samhället blir ett hinder för dem att verka effektivt, vilket innebär att de själva har ett starkt eget intresse av att deras imamer tar del av den utbildning som finns att tillgå. Mycket tyder därmed på att incitamenten måste skapas inom de enskilda muslimska församlingarna/föreningarna. Vissa muslimska församlingar/föreningar ställer också redan kravet att de imamer som anställs hos dem ska behärska svenska språket. När det gäller andra invandrarkyrkor har varken OÖKER eller Judiska centralrådet ambitionen att starta vare sig teologiska seminarier eller påbyggnadskurser för redan verksamma präster eller rabbiner. Däremot har katolska kyrkan för avsikt att inrätta en introduktionskurs för präster som kommer från andra länder. För att underlätta arbete i använder sig församlingarna av befintliga utbildningsvägar (Sfi) eller så försöker de själva att skapa de bästa förutsättningarna för prästerna och rabbinerna. tycks det inte finnas något motstånd mot att staten skulle kunna starta kurser för religiösa ledare av utländsk bakgrund när de anländer till . Dessa kurser ska i så fall vara öppna för samtliga religioner och inte endast för muslimer. Men överlag finns inom alla invandrarkyrkor, liksom hos många andra trossamfund, en kritisk hållning till att låta andra än medlemmar i den egna konfessionen vara lärare, särskilt inom de pastoralteologiska ämnesområdena. Slutsatsen av analysen är att De imamer utredningen fört dialog med har i de flesta fall genomgått Sfi-utbildning med mera. Behovet av att ytterligare effektivisera och yrkesrelatera språkutbildningen förefaller dock vara betydande. Många andra trossamfund har likartade problem och behov som muslimer när det gäller utbildning av ledare i . I flera andra trossamfund har man sökt och byggt upp utbildningar för sina ledare utanför statliga universitet och högskolor. Det har tagit tid. har dock de flesta ansökt om och erhållit legitimitet och erkännande i form av examensrättigheter och statsbidrag. Staten ger ekonomiskt stöd åt religiös ledarutbildning. Diskussioner om att starta kurser av relevans för imamer pågår inom studieförbund, folkhögskolor och universitet i . Europeiska erfarenheter visar på svårigheten att nå framgång med att påtvinga imamer en statlig utbildning. De flesta europeiska försök att starta utbildningar tycks brottas med trovärdighetsproblem såväl inom muslimska samhällen som inom akademierna; engelska initiativ visar exempelvis att de inte främst förbereder studenter för att arbeta i ett mångreligiöst, pluralistiskt och till stora delar sekulärt samhälle utan istället till att förstärka särarter. eftersträvas från statens sida en större grad av jämlik behandling av landets trossamfund. Ett viktigt led i denna utveckling var de ändrade relationer mellan staten och som infördes . intar alltjämt en särställning bland landets religiösa samfund, i kraft av sin storlek och sin historiska betydelse, men vikten av en mer jämlik behandling av andra religiösa samfund har kommit att tillmätas större uppmärksamhet. Från statlig sida har man vinnlagt sig om att de trossamfund som uppbär statsbidrag ska verka i enlighet med de grundläggande värderingar som det svenska samhället vilar på. Detta innefattar bland annat respekten för demokrati och mänskliga fri- och rättigheter, samt jämställdhet mellan kvinnor och män. Utredningens uppdrag, att undersöka förutsättningarna för att anordna en utbildning för imamer i , ska således ses mot bakgrund av den religiösa mångfald som återfinns inom det svenska samhället, liksom statsmaktens strävan om en ökad jämlikhet mellan landets trossamfund. I det följande redogörs för de principer på olika politiska sakområden som bör vägleda det politiska handlandet när det gäller frågan om en svensk utbildning för imamer, framför allt ur integrations- och religionspolitisk synvinkel. Frågan om en svensk utbildning för imamer utgör inte något integrationsprojekt som sådant. Trots detta finns det skäl att relatera utredningens frågeställningar till integrationspolitiken, också eftersom det bland muslimska invandrare finns imamer organiserade i muslimska församlingar/föreningar. I utredningens direktiv anges att utgångspunkterna för utredningsarbetet ska vara de principer som finns för det existerande statliga stödet till trossamfund, som förutsätter att samfundet 1. bidrar till att upprätthålla och stärka de grundläggande värderingar som samhället vilar på, och 2. är stabilt och har egen livskraft.1 Av denna anledning framstår det som motiverat att redogöra för hur den svenska staten förhåller sig till invandrare, och om hur den nuvarande integrationspolitiken har vuxit fram. Målet för den svenska integrationspolitiken är lika rättigheter, skyldigheter och möjligheter för alla oavsett etnisk och kulturell bakgrund (prop. 2008/2009:1). Framväxten av en svensk invandrarpolitik påbörjades , i samband med den stora arbetskraftsinvandring som skedde under dessa år. Till att börja med utgick man allmänt från att invandrare skulle anpassa sig efter svenska förhållanden. Svenskundervisning och samhällsinformation skulle i princip utgöra det enda avsteget från en generell välfärdspolitik. Även om man konstaterade att modersmålet var viktigt, ville man från statens sida i princip inte arrangera särlösningar för invandrare, utan ansåg att det istället ankom på dessa själva att bevara sina egna traditioner och kulturer. tillsattes den så kallade , med uppgiften att kartlägga invandrares och minoriteters situation samt föreslå samhällsåtgärder för att underlätta deras möjligheter att anpassa sig till livet i (prop. 1997/98:16, s. 15). Utredningen presenterade sitt betänkande (SOU 1974:69), och året därpå fattade beslut om en svensk invandrarpolitik (prop. 1975:26, bet. InU6, rskr. 1975:160), vars tre ledord var jämlikhet, valfrihet och samverkan. Man eftersträvade nu att både erkänna och främja invandrares kulturella och språkliga bakgrund. Bland annat infördes hemspråksundervisning, liksom radio- och TV-program på de större språk som fanns representerade bland landets invandrare. Även om man genom ovan nämnda och andra initiativ vidtog ett antal säråtgärder för invandrare som grupp, lades betoningen alltjämt på en generell politik och att denna skulle gälla som huvudregel. började emellertid särartstänkandet kring invandrare som grupp att kritiseras, och man pekade på begreppet invandrare i sig som kategoriserande, och bidragande till ett vi-och- de-tänkande (prop. 1997/98:16, s. 15–16). Även om det låg en välvilja i att från statligt håll skilja ut invandrares specifika behov, 1 Lag (1999:932) om stöd till trossamfund. innebar det en kategorisering med negativa konsekvenser, som bidrog till en syn på invandrare som en homogen grupp i samhället, främst definierad utifrån sitt annorlundaskap. Den slutsats som drogs i den integrationspolitiska propositionen (prop. 1997/98:16, s. 20) var därför att det fanns skäl att ännu starkare betona den generella politikens betydelse: Mot bakgrund av hur invandrarpolitiken kommit att bidra till den felaktiga föreställningen att invandrare är en från svenskar avvikande och homogen grupp, anser Regeringen att det är angeläget att framtida säråtgärder riktar sig till invandrare som grupp endast när detta är befogat, dvs. när invandrarskapet är en mer relevant utgångspunkt för åtgärder än andra förhållanden. 1997/98:16, s. 20). Den integrationspolitiska propositionen syftade till att ersätta den tidigare invandrarpolitiken med en ny integrationspolitik. Till skillnad från den tidigare invandrarpolitiken, sades det, skulle integrationspolitiken utgöra en angelägenhet för hela samhället, och inte enbart riktas till invandrare som grupp. Med utgångspunkt i detta ställningstagande förordades att en generell politik skulle föras med hänsyn till den etniska och kulturella mångfalden, vilken skulle genomsyra alla samhällsområden och nivåer (prop. 1997/98:16, s. 19–23). Angående den religiösa mångfalden konstaterades att under har utvecklats till ett mångreligiöst land, vilket ställer krav på ett mångfaldstänkande också i religiöst hänseende: I ett samhälle med etnisk och kulturell mångfald bör det finnas en beredvillighet att tillmötesgå människors olika religiösa intressen och önskemål, även när de inte överensstämmer med de egna. Öppenhet och respekt gentemot andra religioner och trosuppfattningar än den egna följer naturligt av den i grundlagsfästa religionsfriheten (prop. 1997/98:16, s. 69). I en utvärdering fastslog emellertid att någon reell förändring av den tidigare invandrarpolitiken inte hade skett vid landets myndigheter.2 En förklaring härtill ansågs vara att integrationspolitiken tar fasta på samhällsövergripande och långsiktiga utvecklingsfrågor, vilket ställer stora krav på tydlighet från regeringens sida gentemot landets verkställande myndigheter att formulera specifika uppdrag, mål och delmål, som det övergripande syftet inte går förlorat. Liknande slutsatser drogs i en 2 (2005) Från invandrarpolitik till invandrarpolitik, RIR 2005:5. rapport från , där man i en studie av tolv strategiskt viktiga myndigheters arbete med att inlemma integrationspolitikens tvärsektoriella målsättningar i sina respektive kärnverksamheter fann att detta inte var fallet i sex av de undersökta myndigheterna.3 efterlyste en genomtänkt strategi från regeringens sida, och pekade även på behovet av konsekvensanalyser för att förtydliga myndigheternas arbetsuppgifter. Därutöver framhöll man behovet av tolkningsstöd i myndigheterna om hur en verksamhetsintegrering konkret ska gå till. I skrivelse 2008/2009:24, Egenmakt mot utanförskap – regeringens strategi för integration, redovisar regeringen vilken inriktning integrationspolitiken bör ha samt vilka strategiska områden och frågeställningar som genomförandet av politiken bör fokusera på –2010. ett effektivt system för mottagande och introduktion för nyanlända, fler i arbete och fler företagare, förbättrade utbildningsresultat och likvärdighet i skolan, förbättrade språkkunskaper och utbildningsmöjligheter för vuxna, en effektiv bekämpning av diskriminering, en positiv utveckling i stadsdelar med utbrett utanförskap, samt en gemensam värdegrund i ett samhälle som präglas av en tilltagande mångfald. För utredningens del har det varit viktigt att utgå från den för svensk politik grundläggande principen om en generell politik, om än medveten om att särlösningar ändå kan vara motiverade. Bland de strategiska områden för integrationspolitiken som lyfts fram av regeringen ovan framstår effektiviteten i mottagandet och introduktionen för nyanlända; förbättrade språkkunskaper och utbildningsmöjligheter för vuxna; samt en gemensam värdegrund som särskilt relevanta att ta fasta på för utredningens vidkommande. 3 (2006) Verksamhetsintegrerat mångfaldsarbete. En dokumentstudie av tolv statliga myndigheters arbete med mainstreaming av integrationspolitiken, rapportserie 2006:01. Ett annat viktigt riktmärke för utredningen rör frågan om hur staten bör förhålla sig till trossamfund, religiösa rörelser och deras ledare samt till religionsutövning generellt. Det är ett område av politiken som skulle kunna kallas religionspolitik och som berör frågor inom flera departementsområden, även om är huvudansvarigt.4 Någon enkel och heltäckande definition av begreppet religion förefaller vara svårt att enas kring. En närliggande förklaring härtill torde vara att religionsbegreppet inrymmer så många olika dimensioner, innefattande både rituella, etiska, sociala och institutionella aspekter som är svåra att inbegripa med bara en eller ett par kortfattade formuleringar. En övergripande åtskillnad kan emellertid göras mellan en substantiell och en funktionell förståelse av religionen som begrepp. Medan den föregående tar fasta på religionens innehåll, omfattar den senare religionens praktik, i form av exempelvis dess riter och sociala organisation.