sou · GXB378 · 2009-09-29 00:00:00 — Även frågan om vem som ska bära kostnaderna för ordningsvakters insats vid säkerhetskontroll ansågs vara lämpligt att diskutera vid en översyn, liksom om tolkar som erhåller offentliga förordnanden utan att nödvändigtvis vara kända av domstolen ska undantas från säkerhetskontroll. Advokaters möjlighet att enligt 3 § säkerhetskontrollagen undantas från särskild säkerhetskontroll, trots att de saknar anknytning till den aktuella förhandlingen, sattes också i fråga av DV och ansågs böra bli föremål för ett förtydligande. DV hade även en bestämd uppfattning om att den som inte tillåter undersökning av en väska eller annat föremål inte, som , bör ges tillfälle att enligt 6 § fjärde stycket lämna in föremålet till förvaring (s. 26 f.). När det gäller domstolarnas tekniska utrustning framhöll DV i rapporten bl.a. att en domstols behov av att ha tillgång till en egen larmbåge måste avgöras från fall till fall. Det ansågs inte vara kostnadseffektivt att generellt utrusta domstolarna med larmbågar. DV erinrade om att det fanns ett avropsavtal med (avseende larmbåge, apparatskötare, ordningsvakter och vid behov röntgenutrustning) samt att det vid särskild säkerhetskontroll inte ens ställs något krav på att kontrollen i första hand ska utföras med hjälp av tekniska anordningar. Inte heller förutsätts särskilda skäl för att kroppsvisitation ska få genomföras vid en sådan säkerhetskontroll; det är i stället polisen som avgör hur den särskilda säkerhetskontrollen ska gå till i det enskilda fallet (jfr 5 § första och andra styckena säkerhetskontrollagen). Det kunde enligt DV dock bli aktuellt att utrusta de domstolar som har förhandlingssalar med förhöjd säkerhet med larmbågar, som det ansågs självklart att larmbågar ska finnas vid samtliga säkerhetssalar (s. 42 ff.). Beträffande bemanningen konstaterade DV (s. 51 ff.) att vissa domstolar hade personal med ordningsvaktsförordnande (av de allmänna domstolarna och av de allmänna förvaltningsdomstolarna), vilket gav dem större möjlighet till ingripande om behov skulle uppstå. fanns det domstolar som i stället hyrde in personal från privata säkerhetsföretag. En mycket stor andel av de domstolsanställda – bland dem i allmän domstol och av dem i allmän förvaltningsdomstol – uttryckte sig positivt inför möjligheten till ordningsvakter i domstolar. , som pekade på att personal med ordningsvaktsförordnande har en lugnande verkan, framhöll att domstolarna bör ha personal med ordningsvaktsförordnande, helst fast anställd för att den ska få en större lokal- och personkännedom samt kunskap om domstolsverksamheten. Vidare framhöll DV i rapporten att domstolarna bör begära att polispersonal är närvarande vid förhandlingar i de fall då det finns anledning att i samband med domstolsförhandling befara sådana ordningsstörningar som domstolarna inte själva kan hantera på ett tillfredsställande sätt. I rapporten betonade DV också betydelsen av att hotbilden rutinmässigt övervägs i varje mål och inför varje förhandling och att en hotbildsanalays – ett av de viktigaste verktygen i säkerhetsarbetet – görs vid behov, helst med assistans från polismyndighet (s. 59 f.). Även förekomsten av lokal och central samverkan i säkerhetsfrågor lyftes fram som en viktig faktor (s. 63 f.). efter arbetet med rapport utvärderade DV på regeringens uppdrag de lagändringar i säkerhetskontrollagen som trädde i kraft . I uppdraget ingick bl.a. att göra en bedömning av utvecklingen av säkerhetsrisker och hot mot domstolarna samt att överväga om den nya regleringen är ändamålsenligt utformad. Resultaten redovisades i Allmän säkerhetskontroll i domstol – en utvärdering (DV Rapport 2007:1). Arbetet inriktades huvudsakligen på att lyfta fram de erfarenheter som finns hos de allmänna domstolarna i fråga om lagens tillämpning. ingick två enkäter (som dock hade delvis samma frågeställningar). Den ena enkäten, som byggde på telefonintervjuer, omfattade domstolar som hade genomfört allmän säkerhetskontroll medan den andra riktade sig till övriga allmänna domstolar (dvs. sådana som inte hade beslutat om allmän säkerhetskontroll ). I den förstnämnda enkäten ställdes bl.a. frågan om anledningen till att domstolen hade fattat beslut om allmän säkerhetskontroll. Vanliga orsaker som angavs var att det kunde förväntas mycket folk till en viss förhandling, att det fanns risker för bråk, fritagning av häktade eller hot mot vittnen, målsägande och tilltalade. Även lokalernas utformning kunde få betydelse, eftersom särskild säkerhetskontroll uppenbarligen inte kan arrangeras på alla domstolar utan besvär (i vissa fall påstods det följaktligen ha varit mer relevant att besluta om just särskild säkerhetskontroll). rörde det sig om brottmål. Tvistemål föranledde beslut om allmän säkerhetskontroll enbart i något enstaka fall. Allmän säkerhetskontroll hade också beslutats i ett LVU-mål i vilket det hade funnits risk för fritagning av den omhändertagne (s. 9 f.). De flesta domstolarna framhöll i de båda enkäterna, på särskild fråga härom, att lagstiftningen (även i fråga om gränsdragningen mellan allmän och särskild säkerhetskontroll) är ändamålsenligt konstruerad. Några domstolar pekade dock på att beslut om säkerhetskontroll alltid föranleds av en viss förhandling, dvs. även beslut om allmän säkerhetskontroll, varför skillnaden mellan de båda kontrollformerna kan upplevas som konstruerad. Några domstolar menade att förutsättningarna för att besluta om säkerhetskontroll kan framstå som väl stränga, alternativt att det borde vara möjligt att anordna allmänna säkerhetskontroller även om det inte har framkommit något som tyder på risk för våld, medan någon enstaka domstol förordade en möjlighet att anordna säkerhetskontroller stickprovsvis eller när man i övrigt önskar, även permanent (s. 10 ff.). Det kan också nämnas att flera domstolar i båda enkäterna ansåg att hot och risker – främst med avseende på parter, vittnen, målsägande m.fl. – hade ökat och att någon minskning inte kan förväntas ske. Det hårdnande klimatet i samhället, en tilltagande brottslighet med internationell anknytning, en tilltagande grov respektive organiserad brottslighet (kriminella nätverk) och ett ökat drogmissbruk betonades, men också att risker ökat till Domstolarnas säkerhetsarbete m.m. SOU 2009:78 följd av att psykiatrireformen har medfört att psykiskt sjuka personer rör sig friare i samhället (s. 11 f.). I rapporten konstaterade DV därutöver att det av tillgänglig statistik framgick att det har fattats betydligt fler beslut om särskild säkerhetskontroll än om allmän sådan och att antalet genomförda säkerhetskontroller har minskat ; sistnämnda omständighet förklarades bl.a. med att den allmänna skärpningen av säkerheten i domstolarna till följd av organisationsförändringar har gett förbättrade möjligheter att hantera förhandlingar som bedöms innebära risker, men också att ny- och ombyggnationer, en ökad användning av larm och övervakningskameror samt fler anställda ordningsvakter kan ha haft en återhållande effekt på besluten om säkerhetskontroll (s. 14 f.). Verket lämnade inte några förslag till förändringar av reglerna: domstolarna ansågs på grund av den korta tid som lagändringarna varit i kraft ha begränsade erfarenheter av det som betraktades som nytillkommet. Det underlag som framkommit vid genomförandet av enkäterna påstods därför inte vara tillräckligt för att föreslå några lagändringar. Likväl ville DV belysa ett antal punkter som borde övervägas vid en översyn av lagstiftningen (s. 2 och 16 ff.): Frågan om det bör vara möjligt att genomföra säkerhetskontroll även om någon konkret hotbild inte föreligger. Frågan om gränsdragningen mellan särskild säkerhetskontroll och allmän säkerhetskontroll är relevant eller – som vissa domstolar hävdar – till följd av den praktiska tillämpningen eller lokalernas beskaffenhet är konstruerad och utan direkt förankring i verkligheten. Frågan om det är lämpligt att advokater och tolkar generellt undantas från säkerhetskontrollerna. Frågan om det finns behov av att förtydliga vilken domstol som ska fatta beslut om allmän säkerhetskontroll i fall då en förhandling hålls i en annan domstols lokaler. 4.7.3Kompletteringen till DV Rapport 2007:1 inkom till en komplettering till det i DV Rapport 2007:1 redovisade regeringsuppdraget. I den kompletterande skrivelsen (DV:s diarienummer 846-2007, se Ju2007/8500/DOM) förklarade DV att verket hade hållit möten med s.k. arbetsgivargrupper, då representanter för verket träffar samtliga domstolschefer i landet. Ett av inslagen vid mötena omfattade säkerhetsfrågor. Enligt skrivelsen gjordes efter mötena bedömningen att det nu – jämfört med hur situationen var – fanns ett mer samlat önskemål om möjligheten att kunna genomföra säkerhetskontroll utan att det föreligger en hotbild mot en förhandling eller mot domstolen. Verket räknade upp en rad anledningar till att önskemålet nu var mer uttalat, såsom att hot och incidenter hade inträffat såväl inom domstolarna som vid övriga myndigheter inom rättsväsendet (här torde kanske främst menas bombattentatet mot en chefsåklagares hem i ), att DV skärpt prioriteringen av säkerhetsfrågorna samt att ett nytt system för incidenthantering tagits i bruk . Vidare menade att gruppdiskussionerna med domstolscheferna kan ha inneburit att synpunkter och åsikter lättare kommit fram jämfört med hur situationen var vid de enskilda intervjuer som hölls med säkerhetsansvariga . Mot bakgrund härav och mot bakgrund av den bild som nuvarande incidentrapporteringssystem ger ställde sig DV enligt skrivelsen bakom att utreder frågan om möjligheten att besluta om säkerhetskontroll utan föreliggande hotbild. (Brå), som arbetar på uppdrag av regeringen, har i uppgift att utvärdera reformer, bedriva forskning för att ta fram ny kunskap och ge stöd åt lokalt brottsförebyggande arbete. Det är också Brå som ansvarar för den officiella kriminalstatistiken, för statistiken över anmälda hatbrott och för den nationella trygghetsundersökningen (NTU). Den officiella kriminalstatistiken är en av de mest använda källorna för information om brottsligheten i . Statistiken ger en bild av brottsligheten utifrån de brott som anmäls till och handläggs av polis, tull, åklagare, domstol och kriminalvård. (Härav följer att brott som inte anmäls inte heller kommer med i kriminalstatistiken.) Den andra viktiga källan i sammanhanget, NTU, åskådliggör undersökningsresultat avseende självrapporterad utsatthet för brott, upplevd trygghet samt förtroende för rättsväsendet och dess myndigheter. Den officiella kriminalstatistiken och NTU bidrar tillsammans med en bild av den verkliga brottsligheten. En del av de brott som begås blir aldrig upptäckta eller kommer endast till de närmast berörda personernas kännedom. Följaktligen finns det inte någon källa som innehåller information om samtliga brott som begås i samhället. I stället får tolkningar av brottsligheten utgå från källor som endast innehåller en större eller mindre del av den faktiska brottsligheten. Därigenom kan man hävda att det inte är möjligt att ge exakta svar på hur brottsligheten ser ut eller har utvecklats (Brottsutvecklingen i fram , Rapport 2008:23, s. 13). En central källa inom forskningen om brottsligheten är uppgifter om anmälda brott (ibland kallade de polisanmälda brotten, trots att även brott anmälda till tull eller åklagare avses). Statistik över anmälda brott har förts . Rutinerna för statistikföring av anmälda brott har dock ändrats , exempelvis genom ny insamlingsteknik eller nya redovisningssätt. Detta har, tillsammans med förändringar i lagstiftningen, på olika sätt påverkat statistikens jämförbarhet . Precis som i övriga västvärlden har dock den registrerade brottsligheten ökat kraftigt . anmäldes närmare 368 000 brott. Perioden ökade antalet anmälningar, men det förekom stora variationer mellan olika år. anmäldes drygt 656 000 brott och var antalet anmälda brott uppe i cirka 928 000. och var ökningstakten än högre: i genomsnitt anmäldes 31 000 fler brott . var antalet anmälda brott närmare 1 219 000. låg antalet anmälda brott relativt . Vissa år förekom t.o.m. nedgångar. var antalet nere i 1 112 500 brott, vilket var den lägsta nivån . ökade emellertid antalet anmälda brott något, 1998 stagnera kring nivå. ökade volymen anmälda brott på nytt, om än i långsammare takt . Ökningstakten har – 2007 legat på i genomsnitt 15 000 brott . anmäldes i runda tal 1 300 000 brott till polis, tull eller åklagare, en ökning med jämfört med föregående år. Det är noterbart att den anmälda stöldbrottsligheten har minskat , medan antalet polisanmälda våldsbrott (3 kap. ) har ökat (uppgifter från Brå:s hemsida, , och Rapport 2008:23, s. 38 ff.). Att brotten mot person, som domineras av just misshandelsbrott, till skillnad från tillgreppsbrotten har fortsatt att öka och att ökningstakten har blivit snabbare är enligt Brå en svårtolkad utveckling. En förklaring som ges är att allt fler brott upptäcks och kommer till polisens kännedom, vilket främst påstås bero på att toleransen mot vålds- och sexualbrott har minskat i samhället. En faktisk ökning av brotten mot person inom vissa brottskategorier, bland vissa grupper eller i vissa regionala områden utesluts dock inte. Brå hänvisar bl.a. till att det finns tendenser i samhällsutvecklingen, bl.a. förändringar i alkoholkon- sumtionen samt en ökad segregation och utanförskap, som kan ha bidragit till en ökad våldsbrottslighet inom vissa befolkningsgrupper (Rapport 2008:23 s. 40 ff. med hänvisning till betänkandet Välfärdsbokslut för 1990-talet, SOU 2001:79). I detta sammanhang är det av intresse att redovisa att Brå har genomfört projekt om brott bland svenskar och invandrare för att med vetenskapliga analysmetoder undersöka hur svensk och utländsk bakgrund tillsammans med andra sociala faktorer bidrar till att förklara registrerad misstänkt brottslighet. Uppgifter om svenskars och invandrares registrerade brottslighet presenterades i rapporten och invandrares barns brottslighet – en statistisk analys (Rapport 1996:2). En uppföljande studie redovisades i rapporten bland personer födda i och i utlandet (Rapport 2005:17): den senare belyser åren 1997–2001. I den senare rapporten konstateras att ett mycket stort antal flyktingar – närmare 300 000, många från krigsdrabbade länder – hade kommit till efter den mätperiod som låg till grund rapport. Även antalet personer födda i med en eller två utrikes födda föräldrar hade ökat. hade 1990-talets lågkonjunktur inneburit ökade svårigheter för dessa grupper. En ökande andel arbetslösa och socialbidragsberoende, men också boendesegregation, blev följden (Rapport 2005:17 s. 7). Under alla omständigheter visade undersökningen, som omfattade totalt 4,4 miljoner i folkbokförda personer i åldern 15–, att av de brott för vilka en misstankeregistrering gjorts på någon i undersökningen ingående person kunde hänföras till personer födda i av två svenskfödda föräldrar. Nästan en fjärdedel av brotten var registrerade på utrikes födda och på svenskfödda personer med en eller bägge föräldrarna födda utomlands. Andelen personer som var misstänkta för brott var enligt rapporten större i grupper från vissa geografiska områden än från andra. Brå:s slutsats blev att det är så vanligt att utrikes födda är registrerade som misstänkta för brott jämfört med svenskfödda personer med båda föräldrarna födda i (de hade en överrisk på 2,5). Detta innebar en viss ökning jämfört med resultaten års rapport. För dem som var födda i med två utrikes födda föräldrar var det dubbelt så vanligt som bland svenskfödda personer med båda föräldrarna födda i (dvs. en överrisk på 2). Bland dem med en svenskfödd och en utrikes född förälder var risken 1,4 gånger större (Rapport 2005:17 s. 9 ff.). – Det ska här slås fast att det i rapporten betonades att de allra flesta invandrare inte är eller har varit registrerade för brott, vare sig i den förra studien eller i den . Brå diskuterade huruvida de olika gruppernas överrisker över huvud taget kunde ses som höga eller inte. Det konstaterades därvid att det var 3,5 gånger vanligare att män är misstänkta för brott än kvinnor (när det gäller grövre brott var skillnaderna mellan män och kvinnor t.o.m. ännu större). Det var enligt Brå också mer än sex gånger vanligare att personer vars familj haft socialbidrag är registrerade för brott än personer vars familj inte haft det. Enligt internationella studier som citeras i rapporten samvarierar brottsligheten med när de utrikes födda kom till det nya landet, under vilka omständigheter de utvandrat och motiven till utvandringen. Brå pekade på tre ofta åberopade faktorer som brukar lyftas fram som förklaring till att invandrare oftare är registrerade för brott, närmare bestämt att det är svårt att bryta upp från hemlandet och bosätta sig i ett nytt land, att sociala faktorer som generellt ökar risken för brott är vanligare bland invandrare och att det mottagande som invandrare får i har brister (Rapport 2005:17 s. 12 och 16). 5.1.3Geografiska faktorer av betydelse för brottsligheten Det är ett känt faktum att brottsligheten varierar med urbaniseringsgrad/befolkningstäthet. Brottsligheten är nämligen särskilt koncentrerad till landets större städer. Av statistiken över anmälda brott framgår att av de anmälda brotten begicks i något av de tre storstadslänen, där ungefär hälften () av befolkningen bor. Flest brott per 100 000 invånare anmäldes följaktligen i storstadslänen och samt i . Därutöver utmärkte sig , och med ett stort antal anmälda brott. De lägsta nivåerna förekom i Norrlandslänen och i län. Generellt gäller att ju större tätort, desto fler brott per invånare. Detta är ett förhållande som har sett likadant ut (Rapport 2008:23 s. 35). om man särskilt studerar brottsligheten mot person (3–7 kap. ) utmärker sig storstadslänen. Detta bekräftas också av s.k. offerundersökningar, som inte är beroende av eventuella regionala skillnader i anmälningsbenägenhet: andelen som i NTU 2006/2007 uppgav sig vara utsatta för brott mot person är som högst i () och län (), medan , och (samtliga ) hade lägst andel utsatta i befolkningen (Rapport 2008:23 s. 35 ff.). Organiserad brottslighet brukar beskrivas som en svårdefinierad företeelse som rymmer många dimensioner. Frågor som berör den grova organiserade brottsligheten i samhället behandlas i bl.a. departementspromemorian Nationell mobilisering mot den grova organiserade brottsligheten – överväganden och förslag (Ds 2008:38). Av denna framgår att det saknas någon för svenska förhållanden allmänt vedertagen definition av organiserad brottslighet (se även SOU 2000:88 s. 57). Det hänvisas dock till att det inom Europeiska unionen används elva kriterier för att definiera organiserad brottslighet, nämligen följande: 1.Samverkan mellan fler än två personer. 2.Lång eller obegränsad utsträckning i tiden (i fråga om gruppens stabilitet och potentiella varaktighet). 3.Misstanke om allvarliga kriminella handlingar. 4.Strävan efter och/eller makt. 5.Egna tilldelade uppgifter åt var och en. 6.Någon form av disciplin och kontroll. 7.Verksamhet på internationell nivå. 8.Användande av våld eller andra metoder för hot. 9.Användande av kommersiella eller affärsmässiga strukturer. 10.Deltagande i penningtvätt. 11.Otillbörlig påverkan på politik, medier, offentlig förvaltning, rättsliga myndigheter eller ekonomi. Enligt promemorian (s. 256) måste de fyra första och minst två av de övriga kriterierna vara uppfyllda för att brottsligheten ska anses vara organiserad. Brå har utarbetat en annan, något vidare definition av organiserad brottslighet än den som används inom EU. följer att det ska röra sig om en nätverksbaserad vinstinriktad brottslig verksamhet i projektform som har vilja och förmåga att skydda och underlätta brottsligheten genom otillåten påverkan, att det inom projekten, som avlöser varandra, finns en arbetsdelning och flexibilitet som innebär att medarbetare går in i och ut ur projekten samt att verksamheten vanligen bedrivs diskret, vilket inte hindrar att den ibland kan ta sig uttryck i synliga gäng, med ett utmanande beteende, symboler och maktanspråk (Lokala åtgärder mot organiserad brottslighet, nr 18, Brå, 2009, s. 34). Ett annat sätt att kortfattat beskriva företeelsen är att lyfta fram att det handlar om ekonomiskt motiverade brottslingar som organiserar sig för att maximera sina illegala vinster; när sedan vinsterna blir tillräckligt stora uppstår behovet och förmågan att skydda verksamheten – inte bara från konkurrenter på den illegala marknaden utan också från statens ingripande (Ds 2008:38 s. 35). Den viktigaste varan för den organiserade brottsligheten är narkotika. Smuggling av alkohol, organiserade stölder och hälerier, illegala spel, människohandel, organiserat svartarbete och utpressning är exempel på aktiviteter som förekommer (nr 18 s. 15, se även SOU 2000:88 s. 67 f.). Karakteristiskt för den organiserade brottsligheten är de gråzoner där möten sker mellan brottsligheten, det reguljära näringslivet, myndigheter och (i vissa länder) medier och politiker (nr 18 s. 27). Den organiserade brottsligheten bedriver en kriminell affärsverksamhet som pågår mer eller mindre kontinuerligt och där brotten är långt ifrån engångsföreteelser, något som bidrar till att det skapas starka intressen av att skydda den brottsliga verksamheten genom otillåten påverkan (trakasserier, hot, våld, skadegörelse och olika former av korruption). Det finns nämligen åtskilliga personer som den organiserade brottsligheten har intresse av att påverka. Till dessa hör bl.a. brottsoffer, medbrottslingar och vittnen, som kan påverkas att inte samarbeta med myndigheterna. Stödinsatser för att stärka brottsoffer och vittnen att våga träda fram, anmäla brott och vittna i domstol är då nödvändiga för att man ska komma till rätta med organiserad brottslighet av detta slag. Men även myndighetspersoner kan bli föremål för påverkansförsök i syfte att de ska fatta fördelaktiga beslut för gärningspersonerna (nr 18 s. 28 f. och Ds 2008:38 s. 53). Inom kriminalvården infördes särskilda regler för hur personer som är knutna till kriminella s.k. fängelsegäng – på den tiden i första hand mc-gäng – skulle behandlas. har problematiken ändrat karaktär och framför allt ökat i omfattning. uppskattade man att det handlade om en handfull gäng med några tiotal medlemmar eller nära sympatisörer. har företeelsen olika skepnader. Det handlar dels om tämligen formella organisationer, dels om lösliga organisationer och nätverk med ursprung i olika delar av (men också i resten av världen). Enligt uppgift från Kriminalvården handlar det numera om uppskattningsvis hundratals personer som i en eller annan form är knutna till sådana organisationer. Kriminalvårdens arbete påverkas av konflikter, hot, våld och förtryck som härrör därifrån. Regeringen tog initiativ till en nationell mobilisering mot den grova organiserade brottsligheten, varvid en styrgrupp under ledning av bildades. Syftet med styrgruppen var att säkerställa att mobiliseringen mot den grova organiserade brottsligheten skulle få ett brett och varaktigt genomslag. gav regeringen i uppdrag att tillsammans med , , , , , och säkerställa en effektiv och uthållig verksamhet för bekämpning av den grova organiserade brottsligheten. I uppdraget ingår bl.a. att myndigheterna ska överväga och vidta övriga åtgärder som bedöms bidra till en effektiv och uthållig bekämpning av den grova organiserade brottsligheten (Ju2008/5776/PO). Enligt uppgift finns en allmän beredskap från polisens sida för att strukturerade insatser av detta slag kan leda till att myndighetspersonal drabbas av hot eller våld. 5.1.5Otillåten påverkan riktad mot myndighetspersoner I rapporten påverkan riktad mot myndighetspersoner.