sou · GWB358d4 · 2009-01-01 00:00:00 — Med uppenbart obehövligt avses bl.a. att det finns anledning att anta att betalningssäkring inte kommer att beslutas men även att den betalningsskyldige upprepade gånger utan några egentliga skäl begär att muntlig förhandling ska hållas (prop. 1989/90:3, s. 45). Förfarandet för betalningssäkring skiljer sig från förfarandet för företrädaransvar och särskilda avgifter när det gäller den enskildes möjlighet att få beslutet ändrat. Av 8 § följer nämligen att den betalningsskyldige när som helst kan begära att länsrätten prövar om betalningssäkringen bör hävas. Det finns alltså fler alternativ än överklagande och möjligheten att begära hävning är öppen även efter det att tiden för överklagande gått ut. Denna skillnad kan åberopas som skäl för att länsrätten bör ha möjlighet att avslå en begäran om muntlig förhandling även i fall där det finns anledning att betalningssäkringen kommer att bestå. Värdet av att ha enhetliga bestämmelser om muntlig förhandling i nu aktuella fall får dock anses väga tyngre. Med hänsyn härtill bör bestämmelsen om muntlig förhandling anpassas till motsvarande bestämmelser om muntlig förhandling i mål om företrädaransvar och särskilda avgifter. Det föreskrivs därför att muntlig förhandling inte behöver hållas om det finns anledning att anta att en ansökan om betalningssäkring kommer att avslås eller att en betalningssäkring kommer att hävas. Regleringen innebär att om länsrätten avslagit en begäran om muntlig förhandling får länsrätten inte bifalla en ansökan om betalningssäkring eller avslå en begäran om hävning utan att först hålla muntlig förhandling (jfr prop. 1987/88:55, s. 13). Avslutningsvis bör något sägas om den betalningsskyldiges rätt till muntlig förhandling enligt Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna. Ett verkställt beslut om betalningssäkring innebär att den betalningsskyldiges rådighet över egendomen inskränks. Eftersom ett mål om betalningssäkring avser inskränkningar i äganderätten bör den betalningsskyldige ha rätt till muntlig förhandling enligt artikel 6 i konventionen. I paragrafen, som ersätter 9 § betalningssäkringslagen, finns bestämmelser om att den betalningsskyldige ska underrättas om ett beslut om betalningssäkring men att underrättelsen under vissa förutsättningar får skjutas upp. Den som varit part i ett mål ska enligt 31 § FPL underrättas om domstolens beslut i målet. Från denna regel finns inget undantag i förvaltningsprocesslagen. Om det i annan lag eller förordning finns bestämmelser som avviker från förvaltningsprocesslagen gäller dock dessa bestämmelser. Förvaltningsprocesslagen säger att beslutet ska tillställas part men inget om på vilket sätt. Delgivning är alltså inte obligatorisk utan även andra alternativ är tänkbara, som t.ex. att skicka beslutet i Syftet är att det ska vara möjligt för rätten att underrätta en part på det sätt som är lämpligast i det aktuella målet (prop. 1971:30, s. 587). Att delgivning inte är obligatoriskt enligt förvaltnings- processlagen framgår även av 47 § där det sägs att om rätten ska underrätta någon om innehållet i en handling får det ske genom delgivning. Det sägs vidare att delgivning ska användas, om det är särskilt föreskrivet eller om det med hänsyn till syftet med bestämmelsen om underrättelse framgår att delgivning bör ske. I övrigt bör delgivning bara tillgripas om det påkallat med hänsyn till omständigheterna. Enligt 9 § första stycket betalningssäkringslagen ska ett beslut om betalningssäkring delges gäldenären, dvs. Det innebär att den betalningsskyldige ska underrättas om beslutet genom delgivning enligt delgivningslagen (1970:428). Delgivning används när det är nödvändigt att få bevis om att beslutet nått den betalningsskyldige och när detta skett. I förarbetena till lagen om betalningssäkring av skatter, tullar och avgifter sägs att delgivning bör vara obligatoriskt på grund av en betalningssäkrings karaktär (prop. 1978/79:28, s. 150). Det är rimligt att utgå från att uttalandet syftar på att betalningssäkring är en säkerhetsåtgärd som får verkställas . Att delgivning är obligatoriskt och det oavsett utgången i målet innebär att beslut där länsrätten avslår en ansökan om betalnings- säkring och beslut som häver en tidigare beslutad betalningssäkring också ska delges den betalningsskyldige. Eftersom 31 § FPL bara gäller beslut varigenom rätten avgör målet bör det noteras att enligt 9 § betalningssäkringslagen ska även andra beslut än slutliga delges den betalningsskyldige, som t.ex. beslut om förlängning av tidsfristen för betalningssäkring av fordran som inte är fastställd. Eftersom sådana beslut får överklagas särskilt enligt 34 § FPL skulle dock länsrätten även utan 9 § betalningssäkringslagen varit skyldig att underrätta den betalningsskyldige om beslut om att förlänga tidsfristen (jfr : Förvaltningsprocesslagen m.m. En kommentar, 5:e u, s. 321). Tvångsåtgärdslagen innehåller också en bestämmelse om beslutsunderrättelse. Den skiljer sig inte från 31 § FPL när det gäller på vilket sätt den som berörs av beslutet ska underrättas. Skillnaden i förhållande till förvaltningsprocesslagen rör i stället tiden för underrättelsen. Enligt tvångsåtgärdslagen ska under- rättelse nämligen ske medan förvaltningsprocesslagen inte säger något om när underrättelse ska ske. Det ligger dock i sakens natur att en part ska underrättas om ett slutligt beslut (och Warnling-Nerep, Förvaltningsrättens grunder, s. 159). Av förordningen (2003:234) om tiden för tillhandahållande av domar och beslut, m.m. framgår att en dom eller ett beslut ska skickas till parterna inom från avgörandet. Om en förvaltningsdomstol gett till känna att avgörandet ska meddelas en viss dag ska dock domen skickas som den meddelas. Det finns ingen uttrycklig motivering i förarbetena till tvångs- åtgärdslagen varför den som berörs av ett beslut ska underrättas (prop. 1993/94:151). En kvalificerad gissning är dock att motivet är att det rör sig om tvångsåtgärder och att beslutet får verkställas . Av 45 kap. 17 § framgår att även i fortsättningen ska underrättelse om sådana beslut ske . Enligt 10 § betalningssäkringslagen får beslut om betalningssäkring genast verkställas. Med hänsyn till att det ska gälla också i fortsättningen och till att underrättelse om beslut om bevissäkring ska ske bör även den betalningsskyldige underrättas . Nästa fråga är om delgivning alltjämt ska vara obligatoriskt eller om länsrätten bör avgöra på vilket sätt den betalningsskyldige ska underrättas om ett beslut om betalnings- säkring, dvs. den ordning som gäller för underrättelse om beslut om bevissäkring. Om det inte är särskilt föreskrivet ska delgivning enligt 47 § FPL användas när det med hänsyn till syftet med bestämmelsen om underrättelsen framgår att delgivning bör ske eller när det är påkallat av omständigheterna. Det innebär att även om delgivning inte är föreskrivet bör länsrätten delge beslut om betalningssäkring som gått den betalningsskyldige emot. Ett bevis för att den betalningsskyldige fått del av sådana beslut behövs nämligen för att beräkna tiden för överklagande. Däremot är det knappast motiverat att delge beslut där länsrätten avslår ansökan om betalningssäkring. Eftersom Regeringsrättens beslut inte kan överklagas behöver domstolens beslut inte delges (prop. 1971:30, s. 587). Mot bakgrund av nu angivna förhållanden är det rimligt att dra slutsatsen att det inte behövs ett undantagslöst krav på delgivning för att delgivning ska ske i fall där det är motiverat. Dagens krav innebär snarare att delgivning sker i fler fall än vad som är nödvändigt. Bestämmelsen om obligatorisk delgivning bör därför tas bort och behovet av delgivning bör i stället bedömas enligt 47 § FPL. Här sägs därför bara att den betalningsskyldige ska underrättas om beslutet. På vilket sätt det bör ske avgör länsrätten med ledning av 47 § FPL. Det är samma ordning som gäller för beslut om bevissäkring och som alltjämt ska gälla för sådana beslut. Det bör nämnas att det inte finns något krav på att ska delges beslut om betalningssäkring och med hänsyn till 47 § FPL får det antas att delgivning inte används för att informera om beslut om betalningssäkring. Enligt 9 § andra stycket betalningssäkringslagen får delgivning skjutas upp till verkställigheten om det kan befaras att genomförandet av beslutet avsevärt försvåras om beslutet delges den betalningsskyldige före verkställigheten. En liknande bestämmelse finns i 20 § tvångsåtgärdslagen där det sägs att den som berörs av beslutet inte behöver underrättas om det kan befaras att det därigenom blir svårare att genomföra beslutet. Av förarbetena framgår att möjligheten i 9 § andra stycket nämnda betalningssäkringslagen att skjuta upp delgivningen till verkställigheten tar sikte på fall där den betalningsskyldige kan befaras sabotera verkställigheten (prop. 1978/79:28, s. 69, 122 och 150). Det ska med andra ord finns risk för att den betalningsskyldige undanskaffar egendom som får tas i anspråk för att säkerställa betalningsskyldigheten, dvs. egendom som kan betalningssäkras. I 5 och 13 §§ betalningssäkringslagen där förutsättningarna för betalningssäkring respektive att ta egendom i förvar finns används ordet risk. Eftersom det ordet ger uttryck för i stort sett samma beviskrav som kan befaras bör det användas även här. Det bör vidare tydliggöras vad risken ska avse. Som förutsättning för att granskningsledaren ska få ta egendom i förvar gäller enligt 12 § att det finns en akut risk för att den betalnings- skyldige undanskaffar egendom som kan betalningssäkras. Syftet med betalningssäkring är att säkerställa betalningen av skatt i fall där det finns risk för betalningssabotage. Möjligheten att skjuta upp en beslutsunderrättelse till verkställigheten bör kopplas till denna risk, som bl.a. kommer till uttryck i 12 §. Mot bakgrund av det nu sagda föreskrivs i andra stycket att underrättelse får ske i samband med att betalningssäkringen verkställs om det finns risk för att den betalningsskyldige undan- skaffar egendom som kan betalningssäkras. Avslutningsvis kan nämnas att i 4 kap. 12 § utsökningsbalken används även ordet risk och uttrycket undanskaffar egendom för att ange när underrättelse inte behöver ske. Där sägs nämligen att gäldenären inte behöver underrättas innan utmätning sker om det finns risk att gäldenären undanskaffar eller förstör egendom eller saken eljest är brådskande. Paragrafen anger under vilka förutsättningar en betalningsskyldig kan få ersättning för skada (skadestånd) till följd av betalnings- säkring för en icke fastställd betalningsskyldighet. Att skadan ska ha tillfogats genom beslutet om betalningssäkring är självklart och uttrycket som därigenom tillfogats honom tas därför bort. Den betalningsskyldige har rätt till ersättning dels om betalningsskyldigheten inte alls fastställs slutligt, dels om betalningsskyldigheten fastställs men till ett väsentlig lägre belopp än det som betalningssäkrats. En motsvarande bestämmelse om skadestånd finns i 21 § första stycket betalningssäkringslagen. Bestämmelser om ersättning för skada infördes och förutsättningarna för ersättning har inte ändrats (prop. 1989/90:3, s. 38–42, 48 och 49). I 21 § andra stycket betalningssäkringslagen föreskrevs från början att ersättning lämnas endast för skada som är av någon betydelse och att rätten till ersättning inte omfattade kostnader för biträde eller utredning (prop. 1989/90:3, s. 41, 48 och 49). slopades begränsningen till skador av någon betydelse (prop. 1993/94:151, s. 146, 147 och 172). ersattes bestämmelsen om att ersättning inte utgår för kostnader för utredningen och biträde med en hänvisning till lagen ersättningslagen. Av förarbetena att döma är syftet med hänvisningen till ersättningslagen att processkostnader ska ersättas enligt bestäm- melserna i den lagen (prop. 1993/94:151, s. 147). Det som gällde när ersättningsrätten infördes gäller alltså alltjämt, dvs. process- kostnader omfattas inte av rätten till ersättning. Ersättningslagen upphävs och bestämmelserna i lagen flyttas över till förevarande lag, närmare bestämt till 40 kap. I andra stycket föreskrivs därför att första stycket inte gäller för kostnader som omfattas av bestämmelserna i 40 kap. om ersättning för kostnader för biträde. Enligt paragrafen får ersättning för skada vägras eller sättas ned om den betalningsskyldige medverkat till skadan eller det annars är oskäligt att ersättning utgår. Det sägs i 22 § betalningssäkringslagen, som är och aldrig har ändrats (prop. 1989/90:3, s. 41, 42, 49 och 50). Talan om skadestånd till följd av betalningssäkring av en icke fastställd betalningsskyldighet förs hos allmän domstol. Ett alternativt tillvägagångssätt för den betalningsskyldige är att först vända sig till Justitiekanslern () och begära skadestånd av staten. JK kan, inom ramen för statens s.k. frivilliga skadereglering enligt förordningen (1995:1301) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten, besluta om skadestånd till en enskild. Denna skadereglering är helt kostnadsfri för den enskilde. Frågor om ersättning för skada är de enda frågor i denna lag som ska prövas av allmän domstol. För att undvika att sådana frågor hamnar hos eller hos länsrätten ges därför här en upplysning om att frågor om ersättning för skada prövas på det sätt som gäller för skadeståndsanspråk mot staten. Att Justitiekanslern handlägger anspråk på ersättning med stöd av 21 § betalningssäkringslagen framgår av 3 § förordningen om handläggningen av skadeståndsanspråk mot staten. Bestämmelsen i förordningen ska i fortsättningen hänvisa till 16 §.