sou · GXB338 · 2009-04-24 00:00:00 — Denna lag träder i kraft . 5 Senaste lydelse 2005:467. lag om ändring i skollagen 1985:1100 Härigenom föreskrivs att 2 a kap. 9 § skollagen (1985:1100) ska ha följande lydelse. Barn som av fysiska, psykiska Barn som av fysiska, psykiska eller andra skäl behöver särskilt eller andra skäl behöver särskilt stöd i sin utveckling skall anvisas stöd i sin utveckling ska anvisas plats i förskola eller fritidshem, plats i förskola eller fritidshem, om inte barnens behov av sådant om inte barnens behov av sådant stöd tillgodoses på något annat stöd tillgodoses på något annat uppsökande verksamhet ta reda uppsökande verksamhet ta reda på vilka barn som behöver på vilka barn som behöver för att barnen utnyttjar den för att barnen utnyttjar den anvisade platsen och informera och syftet med denna. och syftet med denna. Om ett barn efter beslut av Om ett barn efter beslut av en kommun vistas i familjehem en kommun vistas i familjehem eller i hem för vård eller boende eller i hem för vård eller boende i en annan kommun, har den kom- i en annan kommun, har den kom- mun som beslutat om vistelsen mun som beslutat om vistelsen stycket som barnet kan behöva. stycket som barnet kan behöva. enligt 16 kap. 1 § socialtjänstlagen enligt 2 a kap. 11 eller 12 § social- (2001:453). tjänstlagen (2001:453). Denna lag träder i kraft . 6 Senaste lydelse 2001:462. 1Uppdraget och dess genomförande Regeringen beslutade att utse en särskild utredare för att utreda vistelsebegreppet i socialtjänstlagen (2001:453), SoL, i vissa situationer. Syftet med utredningen är att förtydliga ansvarsfördelningen mellan kommuner när det gäller enskilda personers vistelse i en annan kommun än hemkommunen. Utredningens övergripande uppdrag är att: analysera hur utvecklingen i samhället har påverkat kommunernas ansvar för dem som vistas i kommunen, se över bestämmelserna i när det gäller vistelsebegreppet och ansvarsfördelningen mellan kommuner samt om det finns behov av en förändring, lämna förslag till hur bestämmelserna kan utformas, bedöma behovet av förändring och förtydligande av ansvarsfördelningen mellan hemkommunen och vistelsekommunen när det gäller finansieringen av de insatser som en biståndsbedömning har lett till, samt se över behovet av följdändringar t.ex. när ett ärende ska anses överlämnat från vistelsekommunen till hemkommunen och om det då behövs andra eller ytterligare regler för att hänskjuta ärendet för att avgöras av en annan instans om kommunerna inte kan enas om vilken kommun som ska ha det ekonomiska eller faktiska ansvaret för en insats. Följande frågor ska ingå i översynen: Vilken kommun ska ha ansvar enligt SoL för svenska medborgare som saknar hemvist men vistas i ? Uppdraget och dess genomförande På vilket sätt kan kommunerna påverkas att i ökad utsträckning ta emot våldsutsatta kvinnor och barn och andra grupper som av säkerhetsskäl måste flytta till en annan kommun? Hur ska ansvarsfördelningen se ut mellan kommuner när det gäller ensamkommande barn som beviljats uppehållstillstånd? Vilken kommun ska ha ansvar för personer som är hemlösa och som ibland rör sig mellan olika kommuner? Ska kommuner kompenseras för eventuellt ökade kostnader i samband med äldre eller andra personers tillfälliga vistelse i kommunen, om vistelsekommunen ska ha ansvar för insatser till dessa personer? Utredaren ska redovisa sitt uppdrag . Sekretariatet började sitt arbete . hade vi vårt första sammanträde och antog då namnet . har utredningen haft sju sammanträden samt ett två dagars internat. För att genomföra uppdraget har vi använt oss av flera metoder. Vi har träffat eller på annat sätt haft kontakt med företrädare för ett trettiotal kommuner, länsstyrelserna i , , , och , Kriminalvården, , , , i , , och . Vi har också träffat företrädare från Kriminellas Revansch i Samhället (), , Situation , och (). Vi har träffat företrädare från Kommuner och Landsting (SKL) vid ett flertal tillfällen för att diskutera olika frågeställningar. I bilaga 3 finns en sammanställning av samtliga aktörer som vi har träffat eller på annat sätt varit i kontakt med. Vi har deltagit på en konferens om ensamkommande barn som arrangerades av SKL i samverkan med och . Vi har även deltagit på Socialchefsdagarna 2008 som Föreningen anordnade i . Vi har dessutom fått möjlighet att delta på ett möte hos på i . Uppdraget och dess genomförande För att få uppgifter om omfattningen av hemtjänst och hemsjukvård till personer som vistas tillfälligt i en kommun har på vår begäran genomfört en registerundersökning. Genom att jämföra officiella individ- och personnummerbaserade statistik för äldre och personer med funktionsnedsättning mot registret över totalbefolkningen (RTB) har vi kunnat få fram uppgifter om antalet personer som har beviljats vissa insatser enligt SoL respektive hälso- och sjukvård enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), HSL, i en annan kommun än den som de är folkbokförda i. För att komplettera bilden har vi intervjuat företrädare för ett antal s.k. semesterkommuner, se bilaga 3. På detta sätt har vi fått en tämligen god uppfattning om omfattningen av den hemtjänst och hemsjukvård som beviljas av kommunerna till personer som vistas tillfälligt i kommunen. har i egenskap av sakkunnig bistått utredningen med en promemoria om konsekvenserna av den kommunala fastighetsavgiften. Vi har även samrått med (2007:14), (Fi 2007:11), (S 2004:06) och (Ju 2006:09). Sist men inte minst har vi tagit del av en stor mängd litteratur, tidigare statliga utredningar, föreskrifter, allmänna råd, handböcker och rapporter från myndigheter m.m. samt domar och beslut från Regeringsrätten, kammarrätterna och . Betänkandet har tre avdelningar: inledning, våra förslag och bakgrund till förslagen. Den första avdelningen innehåller förkortningar, författningsförslag och sammanfattning. Den innehåller också en beskrivning av uppdraget och dess genomförande samt ett kapitel som ger en förklaring till varför vi har valt att ge betänkandet titeln vara . Den andra avdelningen innehåller våra överväganden och förslag, en konsekvensanalys samt en författningskommentar. Den tredje avdelningen innehåller en bakgrundsbeskrivning. Beskrivningen är tämligen utförlig, vilket beror på att vårt uppdrag omfattar flera skilda delar av verksamhet. Uppdraget och dess genomförande illustrera hur SoL:s bestämmelser om vistelsekommunens ansvar tillämpas i vissa fall, inleds några av de kapitlen med en berättelse som belyser centrala frågeställningar. Berättelserna är uppdiktade men bygger delvis på uppgifter från verkliga fall. Sist i betänkandet finns en förteckning över referenser samt tre bilagor. Bilagorna innehåller våra direktiv i dess helhet, en promemoria om fastighetsavgiften, samt en förteckning över de kontakter vi har haft under utredningen med kommuner, statliga myndigheter och organisationer m.fl. 2.1Kortspelet som utser en förlorare är ett kortspel med gamla anor. Spelet är ovanligt i den bemärkelsen att det utser en förlorare men ingen vinnare. är namnet på spader knekt i detta spel. Alla kort delas ut utom klöver knekt som inte används. Spelarna turas om att dra kort från varandras händer och lägger undan alla par de får ihop. Till slut blir någon sittande med på handen som alla de övriga har blivit av med sina kort. Denne spelare har då förlorat. Eftersom kortspelet utser en förlorare, den som blir kvar, har detta i överförd mening kommit att användas i vardagsspråket för den som inte lyckas undvika det oundvikliga dåliga som någon måste råka ut för. Uttrycket förekommer även i samband med ansvarstvister mellan kommunerna enligt 2 kap. 2 § socialtjänstlagen (2001:453), SoL. I dessa sammanhang är en person som saknar tydlig tillhörighet till en viss kommun. Det kan t.ex. handla om en hemlös person som rör sig mellan olika kommuner eller en våldsutsatt kvinna som har tagit sig till en kvinnojour utanför bosättningskommunen. Gemensamt är att det ofta rör sig om socialt mycket utsatta personer med behov av omfattande stöd- och hjälpinsatser. Vid våra kontakter med kommuner, länsstyrelser och frivilligorganisationer har det framkommit att kommunerna i dessa fall ibland fokuserar på ansvarsfrågan och inte så mycket på den enskildes behov av stöd och hjälp. Det resulterar i att den enskilde inte sällan hänvisas fram och tillbaka mellan olika kommuner. Ingen vill sitta med ! Kommunernas agerande beror på otydligheter i lagstiftningen och på svårigheter att få till stånd en överflyttning av ett ärende till en annan kommun. En kommun som inleder utredning och beviljar insatser riskerar därför att få behålla ansvaret . Med detta följer framtida kostnadsåtaganden som kan bli betydande. Totalt sett rör det sig förhoppningsvis om få personer som drabbas av kommunernas . De personer som ändå drabbas, drabbas mycket hårt. Vårt utredningsuppdrag har varit att så långt möjligt bringa klarhet i ansvarsförhållandena. Betänkandets huvudtitel Ingen får vara kan tyckas vara provocerande. Men vi har med namnvalet velat understryka hur viktigt det är att den enskildes behov av stöd och hjälp kommer i förgrunden och att ansvarsfrågorna blir lösta utan att tid och kraft behöver läggas på tvister mellan kommunerna. 3 Överväganden och förslag 3.1.1 Principen om vistelsekommunens ansvar ska vara kvar Vårt förslag: Huvudregeln ska även i fortsättningen vara att den kommun där den enskilde vistas ansvarar för att han eller hon får stöd och hjälp. Bestämmelserna i socialtjänstlagen (SoL) om vistelsekommunens ansvar är resultatet av en lång historisk utveckling med sin början under industrialiseringen och urbaniseringen . En utveckling som innebar att hemsocknens ansvar för de personer som flyttade till en annan kommun successivt minskades. Enligt fattigvårdslag hade hemortskommunen fortfarande kvar ett visst ansvar för obligatorisk fattigvård medan vistelsekommunen i regel hade ansvar för den fattigvård som var frivillig.1 I socialhjälpslagen (1956:2) utökades vistelsekommunens ansvar till alla som vistades i kommunen. I förarbetena uttalades bl.a. att socialvården måste inrymma en hjälpform som garanterar att hjälp kan fås , oavsett i vilken kommun den hjälpsökande befinner sig i.2 Den enskildes rätt till bistånd var dock fortfarande begränsad till vissa områden.3 Enligt socialhjälpslagen kunde vistelsekommunen få viss ersättning av den kommun där personen var mantalsskriven.4 Motsvarande gällde för kostnader för samhällsvård enligt barnavårdslagen. Denna interkommunala ersättning var ursprungligen menad att skydda kommuner från att bära kostnader för vård- och socialhjälp 1SOU 1986:19 s. 40 ff. 2SOU 1950:11 s. 214 (se SOU 2005:34 s. 91). 3SOU 1986:19 s. 40. 4SOU 1977:40 s. 801 och SOU 1986:19 s. 40. för andra än kommunens egna invånare och har en lång tradition i svensk socialvård. Lättnader hade dock successivt införts i systemet med den interkommunala ersättningen i och med den ökade rörligheten bland befolkningen och första hälften av 1900-talet.5 Genom socialtjänstlagen (1980:620), som trädde ikraft , ersattes tidigare vårdlagar - socialhjälpslagen, barnavårdslagen, nykterhetsvårdlagen och barnomsorgslagen - av en gemensam lag. Vistelsekommunen fick fortsatt ansvar för att den enskilde fick hjälp. Kommunens ansvar utsträcktes även till ett yttersta ansvar för alla dem som vistades i kommunen. Som skäl anförde att det var viktigt att det fanns ett organ i samhället som förmedlar hjälpinsatser från andra samhällsorgan och tillgodoser övriga behov.6 Det ansågs som en viktig förutsättning för att garantera enskilda personers ekonomiska och personliga trygghet.7 I och med socialtjänstlag togs det tidigare systemet med interkommunala ersättningar bort.8 De skäl som redovisade för att ta bort ersättningarna var att det för flertalet kommuner var fråga om ett litet antal fall och att skillnaden mellan den utgivna och erhållna ersättningen var liten.9 Kommunerna bytte i stort sett pengar med varandra och därutöver tillkom de administrativa kostnaderna. Det fanns även principiella motiv för att ta bort de interkommunala ersättningarna. I direktiven till uttrycktes det genom ett ifrågasättande av om tiden inte var mogen för att ta bort de kvarstående resterna av bostadsbandet. En enhällig remissopinion stödde utredningens förslag att ta bort ersättningsbestämmelserna.10 Urval av tidigare utredningars överväganden Vistelsebegreppet har tidigare utretts av Socialberedningen11 och Socialtjänstkommittén.12 Socialberedningen konstaterade att bestämmelsen om vistelsekommunens ansvar medfört praktiska bekymmer och tvister 5Grönwall, , mål och medel, 1991, s. 260. 6SOU 1977:40 s. 77. 1979/80:1 Del A s. 144. 8Grönwall, , mål och medel, 1991, s. 260. 9SOU 1974:39 s. 540 f. 10Grönwall, , mål och medel, 1991, s. 260. 12SOU 1993:30 och SOU 1994:139. Beredningen diskuterade frågan om vilken kommun som ska ansvara vid tillfälliga vistelser utanför hemkommunen, bl.a. vid semestervistelse, studier och tillfälliga arbeten i annan kommun. Man konstaterade att det inte råder några oklarheter om att det är den kommun där den hjälpbehövande vistas när hjälpen behövs som blir ansvarig. Däremot har vissa kommuner, särskilt attraktiva semesterkommuner, ansett sig missgynnade. Det kan dessutom vara svårt att fatta beslut under kortare vistelser. Socialberedningen valde dock att inte lämna något förslag i detta hänseende, bl.a. med hänsyn till att det saknades belägg för att de s.k. turistkommunerna haft några mer betydande kostnader som en följd av sitt ansvar enligt vistelseprincipen. ansåg att vistelsebegreppet är användbart för att reglera ansvaret mellan kommuner. Kommittén konstaterade dock att vistelsebegreppet är förenat med vissa problem, framförallt vad gäller ansvaret för biståndsinsatser i samband med placeringar utanför hemkommunen och vistelsekommunens ansvar för stöd och hjälp till personer som är bosatta eller folkbokförda i en annan kommun. Kommittén uttalade att det är svårt att finna regler om vilken kommun som ska vara ekonomiskt ansvarig i alla tänkbara situationer (---). Ur den enskilda kommunens perspektiv kan konsekvenserna te sig orimliga oavsett vilken princip - vistelseprincipen eller folkbokföringsprincipen - som tillämpas.13 Kommittén övervägde att använda bosättningsbegreppet som utgångspunkt för den enskildes rätt till bistånd och begränsa vistelsekommunens ansvar till bistånd som den enskilde behöver. Kommittén ansåg dock att främst tre skäl talade emot det: För det första är det ofta svårt att avgöra var den enskilde skall anses vara bosatt. För det andra kan begreppet leda till nya tolkningsproblem och tvister mellan kommunerna. För det tredje vill vi slå vakt om principen om ett sammanhållet vårdansvar som är av mycket stor betydelse för den enskilde. Vi anser att en och samma kommun så långt möjligt bör ha det samlade ansvaret för den hjälp och det stöd som behövs under vistelsen i den andra kommunen.14 konstaterade vidare att utvecklingen går mot att kommunerna blivit mer restriktiva när det gäller att ta ansvar för personer som tillfälligt vistas i kommunen och att det på grund av 13SOU 1993:30 s. 150. 14SOU 1993:30 s. 150. kommunernas försämrade ekonomi har blivit svårare att på frivillig väg flytta över ett ärende till en annan kommun. Liksom Socialberedningen och har vi funnit att vistelsebegreppet bör vara kvar som huvudregel. Det är enligt vår mening viktigt att den enskilde garanteras omedelbar hjälp oavsett vilken kommun han eller hon befinner sig i. Det är även viktigt att det finns ett samhällsorgan som förmedlar hjälpinsatser från andra samhällsorgan och tillgodoser övriga behov. För att ett sådant yttersta ansvar ska fylla en reell funktion krävs att det åvilar den kommun där den enskilde vistas. Vistelsebegreppet medför visserligen vissa praktiska problem och tvister mellan kommunerna, men det skulle även en bosättnings- eller folkbokföringsprincip göra. Till exempel skulle frågan om vilken kommun som är eller rätteligen bör vara den enskildes bosättnings- eller folkbokföringskommun sannolikt leda till oenighet mellan kommunerna. Det gäller inte minst i fråga om personer som är hemlösa eller annars har en oklar boendesituation. Den främsta fördelen med en bosättningsprincip är att bosättningskommunen kan antas ha bäst förutsättningar att utreda och tillgodose den enskildes behov på lång sikt. En nackdel är dock att det kan vara svårt att avgöra var en person är bosatt. Ska t.ex. en lägenhet med s.k. svartkontrakt eller ett boende som inte uppfyller kravet på skälig levnadsnivå accepteras som boende? Ska en vagabonderande person anses bosatt på varje ort där han eller hon övernattar? Till skillnad från en bosättningsprincip skulle det inte finnas lika stort tolkningsutrymme med en folkbokföringsprincip. En person kan endast vara folkbokförd på en ort, vilket gör det möjligt att snabbt och enkelt slå fast vilken kommun som är ansvarig. Enligt huvudregeln i folkbokföringslagen (1991:481), FBL, ska en person vara folkbokförd där han eller hon är bosatt.15 Det förekommer dock att personer är folkbokförda på en ort som de inte bor på. Det hänger bl.a. samman med att utgår från den 15 (Fi 2007:11) har i uppdrag att göra en allmän översyn av folkbokföringslagen. Utredningen ska bedöma om bestämmelserna är ändamålsenliga utifrån folkbokföringens uppgifter att fastställa personers bosättning, registrera personuppgifter och förse myndigheter, företag och andra med korrekta och aktuella uppgifter om befolkningen. Uppdraget ska slutredovisas , se dir. 2007:123. enskildes uppgifter vid beslut i folkbokföringsärenden och i regel inte gör någon kontroll av om uppgifterna stämmer överens med de verkliga förhållandena. Däremot kan kontroller göras i efterhand om får indikationer på att folkbokföringen är felaktig.16 Det är med andra ord inte säkert att en person är bosatt där han eller hon är folkbokförd. Enligt uppgifter från representanter för såväl kommuner som frivilligorganisationer är det relativt vanligt med felaktiga folkbokföringsuppgifter bland de personer som är aktuella inom . Det beror bl.a. på att personer som befinner sig i socialt utsatta situationer inte bryr sig om eller förmår att ändra sina folkbokföringsuppgifter. Om vistelsebegreppet skulle ersättas med en folkbokföringsprincip skulle dessa personer bli hänvisade till en kommun som de är bosatta i och kanske inte heller har för avsikt att återvända till. Det kan innebära att den enskilde inte får det stöd och den hjälp som han eller hon behöver. En folkbokföringsprincip skulle även medföra praktiska problem för personer som är kvarskrivna enligt 16 § FBL. Det bör även beaktas att det kan uppkomma ansvarstvister även med en folkbokföringsprincip, vilket bestämmelsen i 16 kap. 2 § andra stycket SoL är ett exempel på. I bestämmelsen föreskrivs att den kommun där den enskilde är folkbokförd har ansvar för bistånd, stöd och sociala tjänster under kriminalvård i anstalt och under vård på sjukhus eller i annan sjukvårdsinrättning på initiativ av någon annan än en kommun. Samma ansvar gäller för bistånd, stöd och sociala tjänster som aktualiseras inför avslutningen av sådan vård. Trots att bestämmelsen tydligt föreskriver ett ansvar för folkbokföringskommunen, förekommer det att folkbokföringskommunen ifrågasätter sitt ansvar på grund av att den bedömer att folkbokföringen är felaktig. Vidare måste beaktas att en bosättnings- och en folkbokföringsprincip inte förutsätter att den enskilde vistas i kommunen. Det innebär att kommunen kan bli skyldig att tillhandahålla insatser utomlands, vilket skulle öppna upp för en omfattande utvidgning av ansvar. Sammantaget finner vi att det finns för- och nackdelar med såväl en bosättningssom en folkbokföringsprincip. Detsamma gäller för vistelsebegreppet. Av betydelse är dock att en bosättnings- eller folkbokföringsprincip inte skulle lösa de praktiska problem och 16 Uppgift från . ansvarstvister som är grunden till att vistelsebegreppet ibland blir ifrågasatt. Även om en folkbokföringsprincip sannolikt skulle minska dessa tvister, kan det ifrågasättas hur ändamålsenlig den är utifrån den enskildes perspektiv. Vår uppfattning är att vistelsebegreppet har den övervägande fördelen att den garanterar den enskilde stöd och hjälp oavsett var han eller hon befinner sig. Vistelsebegreppet bör därför vara kvar som huvudregel. 3.1.2 Vistelsebegreppet behöver förtydligas Vår bedömning: Tolkningen av vistelsebegreppet är mycket skiftande och det råder olika uppfattningar om hur långt vistelsekommunens ansvar sträcker sig. Vistelsebegreppet behöver därför förtydligas. Tillämpningen av vistelsebegreppet i 2 kap. 2 § SoL skiljer sig åt mellan kommunerna och det råder olika uppfattning om ansvarets innebörd. Tolkningsproblem uppstår bl.a. i de fall personer med behov av stöd- och hjälpinsatser rör sig mellan olika kommuner eller saknar fast förankring i en viss kommun. Vi anser därför att vistelsebegreppet behöver förtydligas. När inträder vistelsekommunens ansvar? Enligt 2 kap. 2 § SoL har kommunen det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Enligt förarbetena är det den kommun där den enskilde befinner sig när hjälpbehovet inträder som har ansvaret för att den enskilde får stöd och hjälp.17 Socialberedningen har i sitt delbetänkande Aktuella socialtjänstfrågor (SOU 1986:19) konstaterat att det inte alltid är så lätt att avgöra när ett hjälpbehov inträder. har man felaktigt tolkat bestämmelsen så att den kommun skulle bli ansvarig där den enskilde vistades när hjälpbehovet ursprungligen uppstod. Socialberedningen menade att i stället blir den kommun ansvarig, där den hjälpbehövande råkar vistas när han eller hon behöver hjälpen.18 1979/80:1 Del A s. 523. 18SOU 1986:19 s. 57. I likhet med Socialberedningen anser vi att det saknar betydelse var hjälpbehovet ursprungligen uppstod. Avgörande bör i stället vara i vilken kommun den enskilde befinner sig när han eller hon ansöker om stöd och hjälp. Vistelsekommunens ansvar bör även inträda när det på annat sätt än genom en ansökan - t.ex. genom en anmälan - kommer till kommunens kännedom att en person som befinner sig i kommunen har behov av stöd och hjälp. I sammanhanget kan dock nämnas att den enskilde är oförhindrad att ansöka om insatser innan han eller hon har påbörjat sin vistelse i kommunen.19 Kommunen ska då pröva ansökan och fatta beslut i ärendet. Kommunen är dock inte skyldig att tillhandahålla insatserna förrän den enskilde vistas i kommunen. Hur omfattande är vistelsekommunens ansvar? Av förarbetena till 2 kap. 2 § SoL framgår att när den enskilde är bosatt i en annan kommun kan vistelsekommunens ansvar rimligen inte vara lika omfattande. Vistelsekommunen bör då kunna flytta över ärendet till hemkommunen, om den enskilde har behov av insatser inom under en längre tid.20 Vår uppfattning är dock att denna ursprungliga tanke inte har fått genomslag i praktiken. I stället har förarbetsuttalandena tolkats som att vistelsetidens längd påverkar omfattningen av det bistånd som vistelsekommunen är skyldig att ge. En konsekvens av detta är att vistelsekommunen i regel endast anses ansvara för akuta stöd- och hjälpinsatser när den enskilde inte är bosatt i kommunen. Denna tillämpning har delvis bekräftats av Regeringsrätten.21 Enligt vår bedömning är det rimligt att vistelsekommunens ansvar är begränsat till akuta stöd- och hjälpinsatser när den enskilde är bosatt i en annan kommun. Vi föreslår därför att huvudregeln om vistelsekommunens ansvar ska kompletteras med en särskild bestämmelse om detta begränsade ansvar, se avsnitt 3.1.3. Den föreslagna bestämmelsen gäller dock endast när det är klarlagt att den enskilde är bosatt i en annan kommun. Om det är oklart i vilken kommun den enskilde ska anses bosatt, bör vistelsekommunen ha fullt ansvar till dess att frågan är utredd. Vistelsekommunen har i en sådan situation således inte rätt att, såsom före- 19RÅ 2008 ref. 18. 1979/80:1 Del A s. 523 f och prop. 1996/97:124 s. 158.