sou · GWB338 · 2009-01-01 00:00:00 — En skyldighet att, vid anförtroendet att tillhanda- hålla de aktuella tjänsterna, följa de ovannämnda av fastslagna principerna skulle följaktligen omöjliggöra de aktuella tjänsterna. Enligt artikel 86.2 gäller att, trots att företag som anförtrotts att tillhandahålla tjänster av allmänt ekonomiskt intresse ska vara under- kastade reglerna i fördraget, dessa regler inte ska tillämpas om de rättsligt eller i praktiken hindrar att de särskilda uppgifter som till- delats företagen fullgörs. Även om de aktuella EG-rättsliga prin- ciperna som utgångspunkt skulle gälla vid anförtroende av uppdrag att tillhandahålla de aktuella tjänsterna, skulle enligt vår uppfatt- ning undantag från skyldigheten att följa dem kunna medges enligt artikel 86.2 i en situation när tjänsterna som sådana är att anse som tjänster av allmänt ekonomiskt intresse enligt denna artikel. Sammanfattningsvis anser vi att inga särskilda upphandlingsregler skulle behöva iakttas vid anförtroende åt de kommunala bostads- aktiebolagen att tillhandahålla tjänster av allmänt ekonomiskt intresse. Inte heller skulle de principer som slagit fast för tilldelning av tjänstekoncessioner behöva iakttas. Självkostnadsstyrda kommunala bostadsaktiebolag enligt artikel 86.2 11.4Vad bör lagstiftaren iaktta vid införandet av en modell med självkostnadsstyrda kommunala bostadsaktiebolag? Lagstiftaren måste, om en modell med självkostnadsstyrda kom- munala bostadsaktiebolag ska införas (eller kanske snarare vidmakt- hållas), anförtro ett tydligt uppdrag åt de kommunala bostadsaktie- bolagen. Frågan om anförtroende behandlas i avsnitt 11.4.2 Vidare uppkommer frågan om en modell med självkostnadsstyrda kommunala bostadsaktiebolag måste anmälas till kommissionen. Den frågan behandlas i avsnitt 11.4.3. Vårt förslag: Det anförtros i lag åt de kommunala bostadsaktie- bolagen att tillhandahålla tjänster av allmänt ekonomiskt intresse. Det uppdrag som ska anförtros de kommunala bostadsaktiebolagen är att tillhandahålla hyresbostadstjänster till självkostnad i syfte att motverka segregation och gynna integration. Eftersom någon inkomstgräns eller motsvarande avgränsning inte ska gälla och med hänsyn till att möjligheterna till ett undantag för en modell med självkostnadsstyrda kommunala bostadsaktiebolag utan någon inkomstgräns delvis bygger på att det svenska systemet till skillnad mot det nederländska (se kapitel 7, avsnitt 7.2.3) inte riktar sig sär- skilt till vissa grupper, bör uppdraget inte innefatta någon särskild skyldighet att tillgodose utsatta gruppers bostadsbehov. Det är inte nödvändigt att anförtroendet sker i lagform, men det finns inte heller något som hindrar att så sker helt eller delvis. Enligt vår mening är lagform att föredra, eftersom en sådan bidrar till systemets tydlighet och överblickbarhet. Det kan direkt i lagen anges att de kommunala bostadsaktiebolagen ska ha uppdraget. Av 2 kap. 1 § kommunallagen följer att de är begränsade till att agera i sin respektive kommun. I avsnitt 11.5.2 redogör vi närmare för innebörden av den självkostnadsprincip som ska gälla för de själv- kostnadsstyrda kommunala bostadsaktiebolagen. I anförtroendet bör självkostnadsprincipen beskrivas i vissa avseenden. Vi åter- kommer till dessa i avsnitt 11.5.2. Självkostnadsstyrda kommunala bostadsaktiebolag enligt artikel 86.2 Någon begränsning av varaktigheten är inte nödvändig. Avsak- nad av en sådan begränsning i lagtexten kan visa att uppdraget är utan tidsgräns. Om innebörden av skyldigheterna anges i lagtext, leder detta till att de kommunala bostadsaktiebolagen kommer att utföra likadana uppdrag i alla de kommuner där det finns sådana bolag. Alterna- tivet är att låta varje kommun själv definiera uppdraget i ett tydligt dokument: ägardirektiv till det kommunala bostadsaktiebolaget. En sådan, decentraliserad lösning skulle emellertid enligt vår bedöm- ning medföra stora praktiska problem genom att det skulle bli mycket svårt att få systemet som sådant godkänt av kommissionen eller , om dessa organ inte kan få en bild av dels upp- draget, dels de ekonomiska förutsättningarna för detta. Vi föreslår därför att uppdraget formuleras i lag, lika för alla kommuner. Vår bedömning: Eftersom kommissionen inte underrättades om ordningen med kommunala bostadsföretag som drivs utan vinstsyfte i samband med anslutning till EU, kan den inte anses som en befintlig stödordning som inte behöver an- mälas till kommissionen. En ordning med självkostnadsstyrda kommunala bostadsaktiebolag bör därför anmälas till kommis- sionen. Av artikel 88.1 framgår att kommissionen ska granska pågående stöd, medan det av artikel 88.3 följer att den som har för avsikt att bevilja nytt stöd ska anmäla detta till kommissionen. För att vi ska kunna avgöra om det stöd som ordningen med självkostnadsstyrda kommunala bostadsaktiebolag bygger på behöver anmälas måste vi ta ställning till om detta stöd är nytt eller befintligt. I rådets förordning nr 659/1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel [88] i EG-fördraget anges bl.a. vad som avses med befintligt stöd. Med sådant stöd avses bl.a. – utan att det påverkar tillämp- ningen av artiklarna 144 och 172 i Anslutningsakten för , och – allt stöd som fanns innan fördraget trädde i kraft i respektive medlemsstat, dvs. stödordningar och individuellt stöd som infördes före och som är tillämpliga efter det att fördraget trädde i kraft. Med nytt stöd avses enligt förord- Självkostnadsstyrda kommunala bostadsaktiebolag enligt artikel 86.2 ningen allt stöd, dvs. stödordningar och individuellt stöd, som inte är befintligt stöd, inbegripet ändringar av befintligt stöd. Med stödordning avses varje rättsakt på grundval av vilken individuellt stöd kan beviljas företag som i rättsakten definieras på ett allmänt och abstrakt sätt, utan att några ytterligare genomförandeåtgärder krävs, samt varje rättsakt på grundval av vilken stöd, som inte är hänförbart till ett visst projekt, kan beviljas ett eller flera företag för obestämd tid och/eller med obestämt belopp. Individuellt stöd utgörs av stöd som inte beviljas på grundval av en stödordning samt anmälningspliktiga utbetalningar på grundval av en stödordning. Enligt vår uppfattning bör den nu gällande ordningen med kommunala bostadsföretag som ska drivas utan vinstsyfte kunna anses som en sådan ordning som beskrivs i det andra ledet i defini- tionen av stödordning, nämligen en rättsakt på grundval av vilken stöd, som inte är hänförbart till ett visst projekt, kan beviljas ett eller flera företag för obestämd tid och/eller med obestämt belopp. Den fråga som då uppkommer är om den gällande stödord- ningen är en befintlig eller ny stödordning. Som har slagit fast i sin dom i målet Namur-Les du crédit ska frågan huruvida en stödåtgärd ska anses utgöra nytt eller befintligt stöd bedömas utifrån de bestämmelser enligt vilka stödet utgår. Så länge som stödet beviljas enligt oförändrade bestämmelser saknar det för den aktuella frågan betydelse i vilken omfattning som stöd faktiskt utgår. Den gällande ordningen med kommunala bostadsföretag som ska drivas utan vinstsyfte slås fast i allbolagen, som trädde i kraft . omfattades emellertid de kommunala bostadsföretagens verksamhet av förbudet i 2 kap. 7 § kommunallagen för kommunerna att driva näringsverksamhet i vinstsyfte. Detta gällde redan när fördraget började gälla i . Det förhållandet att föreskriften om att de kommunala bostads- företagen ska drivas utan vinstsyfte har förts in i allbolagen efter anslutning till EU bör därför enligt vår uppfattning inte hindra att den nu gällande ordningen bedöms som en befintlig stödordning. Det finns emellertid ytterligare ett villkor för att den gällande ordningen ska kunna anses som en befintlig stödordning. I arti- kel 1 b i i förordning nr 659/1999 anges att med befintligt stöd av- ses, utan att det påverkar tillämpningen av artiklarna 144 och 172 i Anslutningsakten för , och , allt stöd som fanns innan fördraget trädde i kraft i respektive medlemsstat. Självkostnadsstyrda kommunala bostadsaktiebolag enligt artikel 86.2 artikel 144 i anslutningsakten angavs att stöd som beviljats i de nya medlemsstaterna före anslutningen skulle anses som befintligt stöd endast om kommissionen fick meddelande om stödet före . Kommissionen fick inte meddelande om den ifråga- varande stödordningen före den angivna dagen. Mot denna bakgrund bör en ordning med självkostnadsstyrda kommunala bostadsaktie- bolag anmälas till kommissionen. har emellertid i sitt utlåtande anfört att, även om befintliga stödåtgärder borde ha tagits upp vid medlemsskaps- förhandlingarna för att få betecknas som befintligt stöd, kom- missionen inte verkar ställa krav på detta. För det fall regeringen, mot bakgrund av vad har förklarat, skulle anse att det inte finns skäl att anmäla en ordning med självkostnadsstyrda kommunala bostadsaktiebolag enbart av den anledningen att kom- missionen inte informerades om ordningen i samband med anslutning till EU, tar vi ställning till om det finns andra skäl att anmäla den av oss föreslagna ordningen. Vi har ovan i avsnitt 11.4.2 föreslagit att de självkostnadsstyrda kommunala bostadsaktiebolagen anförtros i lag att tillhandahålla de aktuella tjänsterna. I denna lag bör föreskrivas att med ett kommu- nalt bostadsaktiebolag avses ett aktiebolag som bl.a. drivs utan vinstsyfte. Så långt motsvarar den föreslagna regleringen således den nu gällande i aktuellt hänseende. Vi har emellertid också före- språkat att den självkostnadsprincip som ska gälla för de självkost- nadsstyrda kommunala bostadsaktiebolagen bör beskrivas i vissa avseenden i lagen. Den fråga som då uppkommer är om denna föreskrift om att bolagen ska drivas enligt en självkostnadsprincip är en sådan ändring av den befintliga stödordningen som ska an- mälas till kommissionen. Den nu gällande föreskriften om att de kommunala bostadsföre- tagen ska drivas utan vinstsyfte innebär ingen begränsning av hur mycket stöd i form av avkall på avkastning som de kommunala bostadsaktiebolagen kan medges. Om det införs en föreskrift om att bolagen ska drivas enligt en självkostnadsprincip sätts en gräns för hur mycket stöd som kan medges i aktuellt avseende. Änd- ringen innebär alltså enbart en inskränkning av utrymmet att lämna stöd. I domen i målet Government of mot kommissionen konstaterade förstainstansrätten att föreskriften i artikel 1 c i för- ordning nr 659/1999 om att alla ändringar av befintligt stöd anses utgöra nytt stöd innebär att bara ändringen i sig innebär nytt stöd. Självkostnadsstyrda kommunala bostadsaktiebolag enligt artikel 86.2 Detta måste tolkas som att en inskränkning av stödutrymmet inte är en ändring som innebär nytt stöd eftersom ändringen inte inne- fattar något stöd. Detta överensstämmer också med vad som före- skrivs i kommissionens förordning (EG) nr 794/2004 av om genomförande av rådets förordning (EG) nr 659/1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel [88] i EG-fördraget. Enligt artikel 4.1 i denna förordning ska en ökning av den ursprungliga budgeten för en befintlig stödordning inte betraktas som en ändring av befintligt stöd. I artikel 4.2 i samma förordning anges att vissa ändringar av befintligt stöd ska anmälas till kommissionen, bl.a. en skärpning av kriterierna för tillämp- ningen av en godkänd stödordning eller en minskning av stödnivån eller av de stödberättigade kostnaderna. Dessa bestämmelser tolkar vi så, att när det gäller godkända stödordningar – som är ett av de fem möjliga slagen av befintliga stödordningar – innebär en minsk- ning av stödnivån en ändring som ska anmälas, men beträffande andra befintliga stödordningar kan budgeten såväl ökas som minskas. Enligt vår uppfattning medför den av oss föreslagna ändringen av ordningen med kommunala bostads- aktiebolag som ska drivas utan vinstsyfte således inte att det be- höver göras någon anmälan till kommissionen. Sammanfattningsvis anser vi att, eftersom kommissionen inte underrättades om ordningen med kommunala bostadsföretag som drivs utan vinstsyfte i samband med anslutning till EU, den inte kan anses som en befintlig stödordning som inte behöver anmälas till kommissionen. En ordning med självkostnadsstyrda kommunala bostadsaktiebolag bör därför anmälas till kommis- sionen. 11.5Vilka regler ska gälla för självkostnadsstyrda kommunala bostadsaktiebolag? Centralt för frågan vilka regler som ska gälla för självkostnads- styrda kommunala bostadsaktiebolag är hur självkostnadsprincipen bör definieras. Denna fråga behandlas i avsnitt 11.5.2. Därefter be- handlas i avsnitt 11.5.3 frågan om stöd bör godtas utöver vad som följer av självkostnadsprincipens tillämpning. I avsnitt 11.5.4 be- dömer vi om det bör gälla en utdelningsbegränsning för självkost- Självkostnadsstyrda kommunala bostadsaktiebolag enligt artikel 86.2 nadsstyrda kommunala bostadsaktiebolag. Därefter bedömer vi i avsnitt 11.5.5 hur självkostnadsstyrda kommunala bostadsaktie- bolag kan verka för att främja social sammanhållning. I avsnitt 11.5.6 redovisar vi vilka kommunalrättsliga principer som gäller för själv- kostnadsstyrda kommunala bostadsaktiebolag. Slutligen bedömer vi i avsnitt 11.5.7 vad som bör gälla för självkostnadsstyrda kom- munala bostadsaktiebolag som önskar engagera sig i annan verk- samhet än bostadsuthyrning. 11.5.2En självkostnadsprincip för kommunala bostadsaktiebolag Som framgår i avsnitt 11.1 ska de kommunala bostadsaktiebolagen i en modell som grundar sig på artikel 86.2 drivas enligt en självkost- nadsprincip. Självkostnadsprincipens närmare innebörd för kommu- nala bostadsaktiebolag i en sådan modell måste emellertid preciseras. Enligt våra direktiv ska vi när det gäller självkostnadsprincipen särskilt beakta genomgång av självkostnads- principen i betänkandet Allmänna vattentjänster (SOU 2004:64). I avsnitt 11.5.2.3 redogör vi för den utredningens överväganden. Där- efter redogör vi i avsnitt 11.5.2.4 för sådana redovisningsregler som har betydelse för våra överväganden. De överväganden vi gör åter- finns därefter i avsnitt 11.5.2.5. Först redogör vi emellertid i av- snitt 11.5.2.2 för vad som framgår av förarbetena om den kom- munala självkostnadsprincipens innebörd. 11.5.2.2Den kommunala självkostnadsprincipens innebörd enligt prop. Självkostnadsprincipen är fastslagen i 8 kap. 3 c § kommunallagen. I denna bestämmelse föreskrivs att kommuner inte får ta ut högre avgifter än vad som svarar mot kostnaderna för de tjänster eller nyttigheter som kommunen tillhandahåller. I förarbetena till be- stämmelsen (prop. 1993/94:188 s. 84 ff) resoneras kring självkost- nadsprincipens innebörd. Enligt uttalandena i denna proposition syftar självkostnadsprin- cipen på det totala avgiftsuttaget för en verksamhet. Kostnaderna i det enskilda fallet har således inte någon betydelse. Självkostnadsstyrda kommunala bostadsaktiebolag enligt artikel 86.2 kostnader som vid en normal affärsmässig drift är motiverade från företagsekonomisk synpunkt borde enligt uttalandena i proposi- tionen kunna läggas till grund för självkostnadsberäkningen. Alla relevanta direkta och indirekta kostnader som verksamheten ger upphov till skulle därför ingå i en självkostnadsberäkning. Utöver externa kostnader och intäkter var det enligt vad som anfördes i propositionen självklart att även ta med alla relevanta interna eller kalkylerade poster. Som exempel på direkta kostnader nämndes personalkostnader och personalomkostnader (pensionskostnader), material, tjänster och försäkringar. Exempel på indirekta kostnader var lokalkostnader, kapitalkostnader och administrationskostnader. Enligt uttalandena i propositionen var det självklart att kapitalkost- nader ingick i självkostnaderna för en verksamhet. Kapitalkost- naderna angavs bestå av avskrivningar på tillgångar och av ränta. Beräkningen av kapitalkostnaderna kunde enligt vad som anfördes dock vålla svårigheter. I propositionen framhölls att metoderna för att beräkna kapitalkostnaderna i första hand fick utvecklas vidare i den praktiska verksamheten. Det pekades emellertid på behovet av att kapitalkostnadsberäkningarna så långt som möjligt gjordes i enlighet med gängse metoder och god redovisningssed. Det skulle innebära exempelvis att ränta beräknades på kapital som kommu- nerna tillskjuter verksamheten. Enligt uttalandena i propositionen bygger en självkostnads- kalkyl ofta på osäkra antaganden. Det ansågs därför inte vara realis- tiskt att uppnå en fullständig överensstämmelse mellan faktiska kostnader och intäkter. Ett överuttag av avgifter borde därför kunna godtas så länge avgifterna inte väsentligen översteg själv- kostnaderna för verksamheten. Det totala avgiftsuttaget borde emellertid inte få överstiga de totala kostnaderna för verksamheten . En fondering av överskott skulle få göras bara under förutsättning att överskotten från avgifterna skulle användas för framtida investeringar i enlighet med en långsiktig plan för verksamheten. Redovisningen av sådana belopp skulle i bokför- ingen avgränsas så att ingen oklarhet kunde råda om omfattningen av de årliga och över åren ackumulerade beloppen. Självkostnadsstyrda kommunala bostadsaktiebolag enligt artikel 86.2 Enligt våra direktiv ska vi när det gäller självkostnadsprincipen sär- skilt beakta genomgång av självkostnadsprin- cipen i betänkandet Allmänna vattentjänster (SOU 2004:64). Själv- kostnadsprincipen kom till uttryck i 24 § i den vid tiden för den utredningens arbete gällande lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar (va-lagen). Enligt denna bestämmelse fick avgifter som en huvudman tog ut för en allmän va-anläggning inte överskrida vad som behövdes för att täcka nödvändiga kostnader för anläggningen. Enligt skulle själv- kostnadsprincipen, såsom den uttryckts i 24 § va-lagen, fortsätta att gälla. Däremot skulle överväga i vilken ut- sträckning som begreppet nödvändiga kostnader behövde klar- läggas och preciseras. Återstoden av avsnitt 11.5.2.3 är en samman- fattning av redovisning i betänkandet av gällande rätt och egna överväganden. redogörelse för gällande rätt inledde sin behandling av självkostnadsfrågan med en redogörelse för gällande rätt. Den redovisade därvid rätts- praxis avseende va-avgifter. Denna rättspraxis utgjordes av avgör- anden från dels , dels . Va-lags- utredningen hänvisade inledningsvis i denna del till att i flera sammanhang understrukit att det i va-lagen inte talades om självkostnad utan om nödvändiga kostnader och att nämnden fram- hållit att detta innebar en precisering och en skärpning. Förutom att kostnaderna skulle vara direkt knutna till den allmänna anlägg- ningens anskaffning eller drift eller annars ha ett starkt naturligt samband med va-verksamheten, skulle de enligt nämnden i princip också vara nödvändiga i den meningen att de framstod som motiverade av en normalt fackmannamässigt och rationellt driven verksamhet som kapacitetsmässigt och i övrigt skulle vara avpassad för sitt ändamål. I avgiftsunderlaget fick därför inte räknas in kost- nader som hänförde sig till andra, rörelsefrämmande ändamål eller till en omotiverad överkapacitet och som regel inte heller utgifter till följd av klart felaktiga eller olämpliga åtgärder eller brott mot lagar eller avtal. Självkostnadsstyrda kommunala bostadsaktiebolag enligt artikel 86.2 anförde vidare att kapitalkostnader i form av avskrivningar och ränta i och för sig betraktades som nödvän- diga. Den konstaterade att det var denna typ av kostnader som hade vållat störst problem i rättstillämpningen. hänvisade särskilt till rättsfallen NJA 1988 s. 457 och 1994 s. 10 I. Vad först gällde avskrivningar konstaterade att det i rättspraxis tidigare hade accepterats att dessa skedde på anläggningstillgångarnas åter- eller nuanskaffningsvärde. Meravskriv- ning, dvs. skillnaden mellan avskrivning på nuanskaffningsvärdet och på det historiska anskaffningsvärdet, hade alltså godtagits som en nödvändig kostnad i va-lagens mening. på- pekade emellertid att i senare redovisningspraxis hade slagits fast att avskrivningar i detta sammanhang alltid skulle ske enligt plan på det historiska anskaffningsvärdet. Detta torde enligt Va-lags- utredningen få accepteras också i den va-rättsliga tillämpningen. Vilken avskrivningsmetod som skulle användas torde enligt Va- lagsutredningen vara av mindre betydelse så länge den inte kunde anses ge upphov till vinst. Avskrivningstakten skulle vara sakligt motiverad. Åtminstone den planerade nyttjandeperioden måste be- aktas i avskrivningsplanen. Stora direktavskrivningar torde normalt inte vara nödvändiga, om ens tillåtna. En rimlig periodisering av kostnaderna utgjorde också en rättvisefråga. betonade att självkostnadsprincipen enligt Högsta domstolens uttalande (NJA 1994 s. 10 I) innefattade ett principiellt förbud mot att dagens brukare belastas med kostnader som rätteligen bör betalas av framtida brukare. I fråga om internränta på investerat kapital konstaterade att det i rättspraxis hade godtagits en räntesats som motsvarade ett genomsnitt av räntorna på kommunens totala lång- fristiga låneskuld med beaktande även av kursförluster och kurs- vinster vid belåning utomlands. Underlaget för internränteberäk- ningen fick därvid inte överstiga restskulden. Denna svarade normalt mot det bokförda värdet, dvs. det historiska anskaffningsvärdet minskat med avskrivningar. konstaterade vidare att krav på merränta, dvs. ränta på skillnaden mellan anläggning- arnas brukvärde och bokförda värde, inte godtogs. Denna kunde så- som en ren kalkylpost inte betraktas som en nödvändig kostnad. Om verksamheten bedrevs i ett kommunalt bolag eller annan särskild juridisk person, skulle enligt det bli enklare att beräkna kapitalkostnaderna. Då kunde bara faktiska låneräntor bokföras, oavsett om lånade medel tillskjutits av kom- Självkostnadsstyrda kommunala bostadsaktiebolag enligt artikel 86.2 munen som ägare eller av externa finansiärer. Högre räntesats än vad som gällde för den kommunala internräntan torde dock enligt utredningen inte vara acceptabelt. konstaterade att enligt en referensgrupp som var knuten till utredningen det borde gälla samma rätt till avkast- ning på insatt aktiekapital i ett kommunalt va-företag som till ränta på utlånade medel. Vid prövningen av kapitalkostnaderna var det enligt Va-lags- utredningen nödvändigt att ta hänsyn även till utrymmet för fondering av medel och till hur överskott och underskott i verk- samheten behandlas. Med överskott och underskott avsågs här bara sådana av väsentlig omfattning. pekade på att, enligt praxis, tillfälliga överskott i va-verksamheten under något eller kunde förenas med självkostnadsprin- cipen, om det sett över motvägdes av andra års underskott. Enligt Va-nämndens uttalande skulle överskott respek- tive fick underskott i princip jämnas ut genom exem- pelvis taxejustering. En kunde godtas om va-verket hade antagit en plan som visade hur utjämningen skulle ske. I den mån underskott inte kompenserades genom taxehöjning , ansågs va-verksamheten finansierad på annat sätt än genom avgifter. En vald skattefinansiering var definitiv, och även om det inte framgick att den var vald, så behandlades den alltså som sådan om annat inte tydligt angavs innan respektive års bokslut fastställdes. Nämnden hade också ansett det vara förenligt med va- lagen att överskottsmedel och meravskrivningsmedel fonderades för framtida investeringar, om det skedde i begränsad omfattning och va-verket tillgodofördes ränta på ansamlade medel. I princip fick dessa medel inte överstiga de tillskott – utöver avskrivnings- medel, anläggningsavgifter och andra mer normala finansierings- medel – som krävdes för att täcka specificerade investeringsbehov under den närmast följande femårsperioden. Sedan sålunda redogjort för gällande rätt konstaterade den att det i praxis i stor utsträckning hade klarlagts vilka kostnader som skulle anses nödvändiga. Vissa frågor fanns emellertid kvar att besvara. Många gällde dock detaljer och lämna- des åt rättstillämpningen att ta ställning till.