sou · GWB358d5 · 2009-01-01 00:00:00 — Enligt 10 kap. 24 § SBL får , om det finns särskilda skäl, bevilja en skattskyldig anstånd med att lämna skattedeklara- tion. Av 22 kap. 2 § SBL framgår att beslut om anstånd får överklagas. Bestämmelsen om anstånd med att lämna skattedeklaration ges här i 37 kap. Där finns också de bestämmelser om anstånd som ges i LSK. Den här lagen innehåller dock till skillnad från LSK inget förbud mot att överklaga ett avslag på en begäran om anstånd med att deklarera inkomst. Första stycket 1 – Vissa beslut om befrielse från skatteavdrag ska i likhet med inte få överklagas I 22 kap. 2 § första stycket 1 SBL sägs att beslut i fråga om befrielse enligt 5 kap. 11 § SBL från skyldigheten att göra skatteavdrag inte får överklagas. Bestämmelsen har behållit sin ursprungliga lydelse 1996/97:100, s. 636). befogenhet att besluta om befrielse i nu aktuella fall finns här i 10 kap. 9 §. Att det även framöver inte ska gå att överklaga sådana beslut framgår av förevarande punkt. Överklagandeförbudet omfattar även beslut om befrielse från skatteavdrag för särskild inkomstskatt för utomlands bosatta enligt 13 kap. 4 §. Den sistnämnda bestämmelsen innehåller en hänvisning till bestämmelserna om befrielse från skatteavdrag i 10 kap. 9 § första stycket 2 och andra stycket. Första stycket 2 – Förelägganden utan vite Förelägganden utan vite får anses ha sådan verkan för den som föreläggs att beslutet är överklagbart. I förarbetena till förvalt- ningslagen sägs nämligen att enligt praxis krävs det inte alltid att beslutet har självständiga eller direkta rättsverkningar för att det ska kunna överklagas. Ett föreläggande, som myndigheten kan förena med t.ex. vite men som den tills vidare avstår från att sanktionera, anses sålunda möjligt att överklaga (prop. 1985/86:80, s. 48). Enligt 19 kap. 3 § LSK får beslut enligt lagen inte överklagas. Det innebär att inga förelägganden får överklagas. Inom skatte- förfarandet i övrigt gäller dock att förelägganden utan vite får överklagas. Se t.ex. 6 kap. 2 § TL eller 22 kap. 2 § SBL där förelägganden utan vite inte räknas upp bland de beslut som inte får överklagas. I avsnitt 9.5 föreslår vi att förelägganden utan vite inte ska få överklagas. Skälet är att sådana förelägganden inte är lika ingripande och att den förelagde har rätt till domstolsprövning om följer upp föreläggandet med vite, bevissäkring eller kontrollavgifter. Första stycket 3–5 – Revision, tillsyn och kontrollbesök Att beslut om revision, tillsyn över kassaregister och kontrollbesök inte heller i fortsättningen ska få överklagas sägs här. Det bör nämnas att uttrycket särskilda kontrollåtgärder som finns i kassaregisterlagen inte används i förevarande lags bestämmelser om kassaregister utan där omfattas åtgärderna av termen kontroll- besök (43 kap. 6 och 7 §§). Första stycket 6 – Anstånd som är till fördel för det allmänna Vi föreslår i avsnitt 8.12 att om det är till fördel för det allmänna ska få bevilja anstånd med betalning av skatt som inte lämnats för indrivning. Bakgrunden till bestämmelsen är Skatte- verkets nya borgenärsroll, dvs. den nya roll som uppkommit genom att tagit över de offensiva borgenärs- uppgifterna från . Med hänsyn till att den skattskyldige inte har rätt till anstånd enligt 63 kap. 17 § anges i punkten 6 att beslut enligt den paragrafen inte får överklagas. Andra stycket – Interimistiska beslut om bevis- och betalningssäkring En granskningsledare får under vissa förutsättningar fatta interimistiska beslut om bevis- och betalaningssäkring (45 kap. 15 § och 46 kap. 12 §). Om granskningsledaren gör det ska han eller hon så snart det kan ske och senast ansöka hos länsrätten om bevis- eller betalningssäkring. Avslår länsrätten ansökan ska vidtagna åtgärder återgå. Med hänsyn till det nu sagda bör aktuella beslut inte få överklagas utan det är tillräckligt att granskningsledaren genom en ansökan är skyldig att underställa besluten länsrättens prövning. Tredje stycket – Beslut som meddelas av regeringen får inte heller överklagas Av 63 kap. 4 § andra stycket följer att om regeringen handlägger ärenden enligt skatteavtal, får även regeringen bevilja s.k. ändrings- anstånd. Denna befogenhet ersätter 17 kap. 6 § SBL där det sägs att regeringen eller den myndighet regeringen har förordnat att handlägga ärenden angående tillämpning av avtal för undvikande av dubbelbeskattning får bevilja den skattskyldige anstånd med betalningen av den skatt som ärendet gäller. Enligt 22 kap. första stycket 2 SBL får beslut om anstånd enligt 17 kap. 6 § SBL inte överklagas. Bestämmelsen fanns med i skattebetalningslagens ursprungliga lydelse (prop. 1996/97:100, s. 636). ersätts den med andra stycket där det föreskrivs att beslut som meddelas av regeringen inte heller får överklagas. Av 64 kap. 8 § framgår att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer beslutar om överföring av skatt till annan stat. Bestämmelsen i 64 kap. 8 § ersätter 18 kap. 5 § andra stycket skattebetalningslagen. Det finns inget förbud i skattebetalningslagen mot att överklaga regeringens beslut om överföring av skatt. Ett sådant förbud införs dock nu genom förevarande punkt. Överenskommelser om företrädaransvar går inte att överklaga I 22 kap. 2 § andra stycket SBL sägs att beskattningsbeslut enligt 11 kap. 1 § andra stycket 8 SBL inte får överklagas. Andra stycket i 22 kap. 2 § SBL lades till 2004 och en försenad följdändring gjordes i det stycket 2006 (prop. 2002/03:128, s. 58 och prop. 2005/06:31, s. 59). Syftet med överklagandeförbudet är att hindra att fullföljda överenskommelser om betalningsskyldighet enligt bestämmelserna om företrädaransvar prövas av domstol. I 12 kap. SBL (59 kap. i den här lagen) finns bestämmelser om att en företrädare för en juridisk person som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet inte redovisat och betalat skatt kan åläggas betalningsskyldighet för skatten. Beslut om s.k. företrädaransvar fattas av länsrätten på ansökan av . får dock i stället ingå överenskommelse med en företrädare om betalningsskyldigheten. Om en överenskommelse har träffats får inte ansöka om betalningsskyldighet hos länsrätten. Betalningar enligt en överenskommelse ska registreras på den juridiska personens skattekonto. Om företrädaren fullföljer överenskommelsen ska överens- kommelsen enligt 11 kap. 1 § andra stycket 8 SBL anses som ett beskattningsbeslut. Att överenskommelsen fullföljs får enligt 12 kap. 7 e § SBL även den effekten att staten avstår från ytterligare anspråk mot företrädaren avseende skulder som omfattas av överenskommelsen. I fall företrädaren inte fullföljer överenskommelsen upphör den att gälla och får då i stället ansöka hos länsrätten om betalningsskyldighet. Om överenskommelsen förfaller ska belopp som företrädaren betalat in på grund av överenskommelsen överföras till företrädarens eget skattekonto. I förarbetena sägs att om en överenskommelse fullföljs är frågan om betalningsskyldighet avgjord och kan därefter inte prövas av domstol, såvida inte överenskommelsen förklaras ogiltig efter en ansökan om resning. Frågan om betalningsskyldighet är alltså rättskraftigt avgjord eller, med andra ord, res judicata (prop. 2002/03:128, s. 37, 50 och 51). Som redogörs för i kommentaren till 53 kap. slopas termen beskattningsbeslut och den därtill hörande lagstiftningstekniken. Den här lagen innehåller heller inte någon motsvarighet till klassificeringsbestämmelserna i 11 kap. 1 § andra stycket SBL med undantag för återbetalning av punktskatt, som i 53 kap. 5 § klassificeras som beslut om punktskatt enligt skatteförfarande- lagen. Utgångspunkten är alltså att överenskommelser om betalningsskyldighet för företrädaransvar inte längre ska klassificeras som beslut om skatt. Förarbetena till bestämmelserna om företrädaransvar innehåller inte något uttryckligt skäl till varför det ansågs nödvändigt att klassificera fullföljda överenskommelser som beskattningsbeslut enligt skattebetalningslagen förutom att en sådan klassificering gör det möjligt att angripa den genom resning (prop. 2002/03:128, s. 37, 50 och 51). Mellan raderna ger dock förarbetena intryck av att syftet med klassificeringen var att göra det möjligt att föreskriva att besluten varken får omprövas eller överklagas. Förbudet mot omprövning finns i 21 kap. 3 § andra stycket SBL. I anslutning till kommentaren till 66 kap. 3 § ställer vi frågan om det inte är själva klassificeringen som skapar behovet av ompröv- nings- och överklagandeförbud. Utan klassificeringen hade det inte funnits något beskattningsbeslut utan endast beslut av att erbjuda en överenskommelse eller att anta ett förslag till överenskommelse som företrädaren lämnat. beslut att föreslå en överenskommelse har inga bindande verkningar för företrädaren. Det har inte heller beslut att anta en överenskommelse eftersom överenskommelsen förfaller om företrädaren inte fullföljer den. Saken kommer inte i ett annat läge om förkastar en överenskommelse. Ett förkastande påverkar inte företrädarens situation eftersom det är länsrätten som ensidigt och med bindande verkan beslutar om betalningsskyldighet. Med hänsyn till det nu sagda är inte skyldigt att ompröva besluten och av samma skäl är besluten inte överklagbara. Sammanfattningsvis anser vi att det inte behövs något omprövnings- eller överklagandeförbud utan en fullföljd överens- kommelse står fast såvida den inte är ogiltig enligt avtalsrättsliga regler eller företrädaren har rätt till skadestånd. Eftersom det rör sig om en överenskommelse är det tillräckligt att företrädaren i allmän domstol kan väcka talan om att överenskommelsen är ogiltig eller yrka skadestånd på grund av att agerat felaktigt eller försumligt. Att möjligheten att ansöka om resning försvinner är därför inget problem. Beslut under handläggning som får överklagas direkt Enligt 7 § ersättningslagen ska en enskild begära ersättning innan avgör ärendet. En för sen begäran får prövas om förseningen beror på något ursäktligt misstag. Det normala är alltså att beslutar om ersättning i samband med att ärendet avgörs men beslut kan i undantagsfall meddelas först efter avgörandet av ärendet. Vi föreslår i avsnitt 6 att en enskild på ett tidigt stadium ska kunna ansöka om rätt till ersättning och få frågan prövad. Om avslår en tidig ansökan bör den enskilda få överklaga beslutet direkt och inte först i samband med beslutet i huvudfrågan. Frågan om ersättning är inte huvudfrågan i ett ärende. Huvud- regeln är att beslut som en förvaltningsmyndighet fattar under handläggningen av ett ärende inte får överklagas direkt utan först i samband med beslutet i själva ärendet. Vissa beslut får dock överklagas direkt, dvs. innan ärendet har avgjorts slutligt. När det gäller förvaltningsprocessen finns det i 34 § FPL en katalog över vilka beslut under handläggningen av ett mål som får överklagas direkt. Denna katalog kan tjäna som ledning vid bedömningen av om en förvaltningsmyndighets beslut under handläggningen av ett ärende ska få överklagas direkt (: Förvaltningslagen med kommentarer, 2 u., s. 275). Beslut om ersättning för kostnader i ärenden och mål om skatt m.m. räknas inte upp i katalogen i 34 § FPL. Ersättningsbeslut kan inte heller sorteras in under någon av de beslutstyper som finns med i katalogen. Beslut om rättshjälp finns med i katalogen och beslut i rättshjälpsfrågor får alltså överklagas direkt. Det skulle möjligen tala för att man i praxis skulle anse att beslut om ersättning under handläggning av ett ärende skulle få överklagas direkt. För att det inte ska råda någon tvekan om det föreskrivs dock här att sådana beslut får överklagas direkt. beslut överklagas hos länsrätten med ett undantag Här sägs att beslut överklagas hos länsrätten med ett undantag, nämligen beslut om befrielse från betalningsskyldighet enligt 61 kap. 1 § som överklagas hos regeringen. Att beslut om sådan befrielse överklagas hos regeringen följer av 22 kap. 1 § första stycket SBL. Bestämmelser om att beslut överklagas hos länsrätten finns bl.a. i 6 kap. 1 § första stycket TL och 22 kap. 1–1 b §§ SBL. Till bestämmelserna i skattebetalningslagen hänvisar 7 § första stycket torgkontrollagen, 19 § fjärde stycket bransch- kontrollagen och 32 § fjärde stycket kassaregisterlagen. I 10 § ersättningslagen och 9 § andra stycket lagen om deklarationsombud sägs att beslut överklagas hos den länsrätt som är behörig att pröva ett överklagande enligt skatte- betalningslagen. En annan variant finns i 29 § tvångsåtgärdslagen där det sägs att granskningsledarens beslut får överklagas hos den länsrätt som är behörig att pröva ett överklagande enligt skatte- betalningslagen. nämnda bestämmelser ersätts när det gäller frågan om till vilken myndighet beslut ska överklagas av före- varande paragraf. I kommentaren till 1 § finns en redogörelse över vilka ändringar som gjorts i paragraferna. Den redogörelsen omfattar dock inte 22 kap. 1 a och 1 b §§ SBL, som i stället behandlas under rubriken direkt nedan. 8–11 §§ I 22 kap. 1 a–1 c §§ SBL anges hos vilken länsrätt ett beslut av ska överklagas, s.k. forumbestämmelser. Av 22 kap. 1 d § framgår att bestämmelserna inte gäller om regeringen för vissa ärenden föreskrivit att överklaganden ska tas upp av annan länsrätt. Sådana föreskrifter finns i 7 a § förordningen (1977:937) om allmänna förvaltningsdomstolars behörighet m.m. (FAFD). Där sägs att vissa av beslut ska överklagas hos länsrätten i . Det rör sig bl.a. om beslut om punktskatt enligt skattebetalningslagen.40 Taxeringslagen hänvisar till forumbestämmelserna i skattebetal- ningslagen (6 kap. 1 § fjärde stycket TL). Hänvisningar till skattebetalningslagens forumbestämmelser finns också i 7 § första stycket torgkontrollagen, 19 § fjärde stycket branschkontrollagen, 32 § fjärde stycket kassaregisterlagen, 10 § ersättningslagen, 20 § betalningssäkringslagen, 29 § tvångsåtgärdslagen och 9 § lagen om deklarationsombud. Om en fysisk person överklagar är behörig länsrätt den inom vars domkrets personen hade sin hemortskommun det år då beslutet fattades. Den kommun där den fysiska personen var folkbokförd året före det år beslutet fattades är hemortskommun. Hos vilken länsrätt juridiska personer ska överklaga bestäms av var t.ex. ett bolag hade sitt säte eller huvudkontor året före det år beslutet fattades. Dagens forumbestämmelser beslutades i samband med att ersatte och de tio skattemyndig- heterna (prop. 2002/03:99, s. 257–281 och 306). Bestämmelsen i 22 kap. 1 d § SBL fick dock sin nuvarande lydelse (prop. 2004/05:15, s. 57 och 70). Enligt 14 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar (LAFD) ska beslut överklagas hos länsrätt om det i lag eller annan författning sägs att beslut överklagas hos allmän förvaltnings- domstol. Ett beslut ska enligt nämnda paragrafs andra stycke överklagas hos den länsrätt inom vars domkrets ärendet först 40 Skälet till att Länsrätten i prövar bl.a. punktskattemål är att punktskatte- verksamheten utlokaliserades från dåvarande i till 1988 (prop. 1999/2000:105). Denna regionala hänsyn har alltjämt betydelse men numer brukar det också påpekas att domstolen byggt upp en värdefull specialistkompetens (prop. 1999/2000:105, s. 75). prövats, om det inte för ett visst slag av mål förskrivs annat i lag eller förordning. Fram till gällde att det var regeringen som föreskrev om undantag från huvudregeln om behörig länsrätt. Skälet till att det numer sägs att huvudregeln bara gäller om inte annat föreskrivs i lag eller förordning är att i vissa fall finns det skäl att ta in undantaget (forumregeln) i lag och då i anslutning till den lagbestämmelse som anger att beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol (prop. 1999/2000:142, s. 47–50). Forumbestämmelserna i skattebetalningslagen är ett undantag från huvudregeln att behörig länsrätt är den inom vars domkrets ett ärende först prövats. Bestämmelsen i 7 a § FAFD om att vissa ärenden, t.ex. punkt- skatteärenden, ska överklagas hos länsrätten i är i sin tur ett undantag från skattebetalningslagens forumbestämmelser. Formellt sett utgör 7 a § FAFD även ett undantag från huvud- regeln i 14 § LAFD.41 Det kan alltså konstateras att undantag från huvudregeln i 14 § LAFD görs i såväl lag som förordning. I förarbetena till skatte- betalningslagen förs inget resonemang om varför forumbestäm- melserna placerades i lag och inte förordning. I ett annat lagstiftningsärende, som gällde en särskild forum- regel för arbetslöshetsförsäkringsmål, anförde dock regeringen att det blir tydligare om forumregeln ges i anslutning till de lagbestämmelser som anger att vissa beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol (prop. 1999/2000:142, s. 50). Forumbestämmelsen för beslut i punktskattefrågor placerades i förordning för att det ansågs lämpligt, dvs. av praktiska skäl (prop. 1999/2000:105, s. 75 och prop. 2004/05:15, s. 57). Att dagens forumbestämmelser ges i såväl lag som förordning gör att bestämmelserna inte är tillräckligt tydliga. Enskilda skulle få en bättre överblick över vad som gäller om samtliga bestämmelser gavs på samma nivå. Med hänsyn härtill och till att skatteförfarandelagen bör ge den som ett beslut gäller information om hos vilken länsrätt ett beslut överklagas flyttas de bestämmelser som ges i förordning över hit. 41 Gemensamt för de ärenden i vilka besluten överklagas hos länsrätten i är att de handläggs av Storföretagsskatteregionen, Ludvikakontoret. Ärendena prövas alltså först inom Länsrätten i domkrets och den länsrätten är därför behörig enligt huvudregeln i 14 § LAFD. Bestämmelsen i 7 a § FAFD innebär dock att besluten ska överklagas hos länsrätten i även om skulle flytta handläggningen från (prop. 1999/2000:105, s. 75). I 8 § anges vilken länsrätt som är behörig att pröva ett överklagande från en fysisk person. Paragrafen ersätter, tillsammans med definitionen av hemortskommun i 3 kap. 7 §, 22 kap. 1 a § SBL. Ordalydelsen beslut som rör byts här ut mot beslut som gäller. Skälet är att i 2 § sägs att beslut får överklagas av den som beslutet gäller. Av 9 och 10 §§ framgår hos vilken länsrätt beslut som gäller juridiska personer ska överklagas. Det framgå av 22 kap. 1 b och 1 c §§ SBL. Även här används ordalydelsen beslut som gäller i stället för beslut som rör. Bestämmelserna i 11 § finns i 7 a § 1 och 7 FAFD, men flyttas , som redan sagts, hit för att regelverket ska bli tydligare. Det bör nämnas att den ursprungliga lydelsen av 22 kap. 1 d SBL motsvarade punkterna 1 och 3 (prop. 2002/03:99, s. 306). Någon motsvarighet till dagens lydelse, som säger att regeringen får före- skriva om undantag från forumbestämmelserna, ges dock inte här. Beslut om återbetalning av punktskatt enligt 65 kap. 6 § behöver inte nämnas särskilt utan omfattas av punkten 1. eller det allmänna ombudet är motpart Här sägs att är klagandens motpart efter att handlingarna i målet har överlämnats till länsrätten. Detta gäller dock inte om allmänna ombudet överklagar för då förs det allmännas talan av ombudet. Om det allmänna ombudet överklagar är alltså inte motpart, vilket även gäller när ett beslut överklagas både av den som det gäller och det allmänna ombudet. Det allmänna ombudet kan enligt 3 § lagen om allmänt ombud uppdra åt en tjänsteman vid att företräda ombudet i processen. Bestämmelsen kan ges i förordning och förs därför inte över hit. Paragrafen ersätter bestämmelser i 6 kap. 1 § TL och 22 kap. 1 § SBL samt hänvisningarna till skattebetalningslagens bestämmelser om överklagande i 7 § första stycket torgkontrollagen, 19 § tredje stycket branschkontrollagen och 32 § fjärde stycket kassaregister- lagen. Vilka ändringar som gjorts i dessa paragrafer redogörs för i kommentaren till 2 §. Den här paragrafen ersätter även 2 § ersättningslagen, som aldrig har ändrats (prop. 1988/89:126, s. 25). Där sägs att det allmännas talan i en fråga om ersättning förs av samma myndighet eller allmänna ombud som för det allmännas talan i det ärende eller mål som kostnaderna hänför sig till. Det innebär att det normalt är som är den enskildes motpart i ett mål om ersättning. Allmänna ombudet är dock motpart om ombudet överklagar ett beslut om ersättning. Om ombudet har överklagat beslutet i den fråga som kostnaderna hänför sig till och den enskilde överklagar ersättningsbeslutet, ska det allmänna ombudet även föra det allmännas talan i ersättningsfrågan. Det följer av andra meningen i andra stycket. I tvångsåtgärdslagen, ersättningslagen och lagen om deklara- tionsombud finns inga bestämmelser om vem som är motpart när enskilda överklagar beslut. Det innebär att 7 a § FPL är tillämplig och att ändå är motpart. I 7 a § FPL sägs nämligen att om en enskild överklagar en förvaltningsmyndighets beslut, ska den myndighet som först beslutade i saken vara den enskildes motpart sedan handlingarna i ärendet överlämnats till domstolen. Den bestämmelsen kommer dock inte att gälla längre utan i stället kommer förevarande paragraf att gälla. Ett skäl till att frågan om klagandens motpart regleras här är att 7 a § FPL inte ska gälla i fall där det allmänna ombudet överklagar. En annan aspekt är att 7 a § FPL bara tar sikte på överklaganden av enskilda och att det kan ifrågasättas om bestämmelsen gäller om t.ex. en kommun överklagar beslut om skatteavdrag och arbetsgivaravgifter eller beslut i frågor om fastighetsskatt eller särskild löneskatt på pensionskostnader (jfr RÅ 2000 not. Den nu nämnda problematiken anfördes som skäl för att reglera tvåpartsprocessen särskilt i taxeringslagen och skattebetalnings- lagen (prop. 2002/03:99, s. 589 och 590). En särreglering behövs även i fortsättningen och den kommer, som redan nämnts, även att omfatta granskningsledares beslut enligt tvångsåtgärdslagen och beslut enligt ersättningslagen och lagen om deklarationsombud. Att ett överklagande ska vara skriftligt behöver inte anges särskilt Enligt 6 kap. 3 § TL ska den skattskyldiges överklagande vara skriftligt. Skattebetalningslagen och övriga lagar inom skatteförfar- andet innehåller dock inga särskilda bestämmelser om skriftlighet. Av 3 § FPL framgår att ett överklagande till allmän förvaltnings- domstol ska vara skriftligt. Där sägs också att ett överklagande från en enskild ska vara egenhändigt undertecknat av honom eller henne eller hans eller hennes ombud. Paragrafen räknar även upp vissa uppgifter som överklagandet ska innehålla, som t.ex. person- nummer, adress, telefonnummer m.m. Dessutom ska den enskilde ange vad som yrkas och de omständigheter som åberopas till stöd för yrkandet. Är ett överklagande så ofullständigt att det inte kan läggas till grund för prövning i sak eller uppfyller inte överklagandet föreskrifterna i 3 § FPL, får rätten förelägga klaganden att avhjälpa bristerna med påföljd att överklagandet annars inte tas upp till prövning. ska ompröva beslut som överklagas. Syftet med denna obligatoriska omprövning är att endast tvistiga frågor ska föras vidare till länsrätten, vilket bl.a. kommer till uttryck i att överklagandet faller om ändrar beslutet så som den skattskyldige yrkat. Om överklagandet inte är fullständigt eller om det av annan anledning saknas förutsättningar för att pröva överklagandet, bör se till att överklagandet kompletteras med t.ex. en fullmakt eller att den skattskyldige förtydligar sig genom att förklara vad som yrkas och grunden för det. får dock inte avvisa ett överklagande på grund av att förutsättningar för att pröva överklagandet saknas. Om den skattskyldige inte avhjälper bristerna får överlämna överklagandet till länsrätten utan omprövning. I sådana fall kan länsrätten med stöd av 5 § FPL förelägga den skattskyldige att avhjälpa bristerna med påföljd att överklagandet annars inte tas upp till prövning. Mot bakgrund av det nu sagda finns det knappast skäl att i skatteförfarandelagen upprepa förvaltningsprocesslagens krav på skriftliga överklaganden.