sou · GWB358d5 · 2009-01-01 00:00:00 — Anståndsränta ska beräknas från och med dagen efter skattens ursprungliga förfallodag utom i två fall, nämligen vid anstånd på grund av totalförsvarstjänstgöring eller synnerliga skäl. I dessa fall ska kostnadsränta i stället beräknas då anståndet beviljades, dvs. från och med den dag då anståndet krediterades. Skälet till att startdagen för ränteberäkningen i nu nämnda fall avviker från vad som annars gäller är att anstånd på grund av totalförsvarstjänstgöring eller synnerliga skäl krediteras på skattekontot den dag då anståndet beviljas (jfr. 1996/97:100, s. 623). Lagstiftarens skäl för att beräkna kostnadsränta vid anstånd på grund av totalförsvarstjänstgöring eller synnerliga skäl från och med anståndskrediteringen är inte helt logiskt eftersom skälet är giltigt för alla typer av anstånd. Med andra ord oavsett grund krediteras ett anstånd som det beslutas, låt vara att det nu föreslås att krediteringen aldrig ska ske före anståndsskattens förfallodag (avsnitt 8.5.3). Det är därför svårt att förstå varför kostnadsränta ska beräknas från anståndskrediteringen enbart när anstånd beviljas på grund av totalförsvarstjänstgöring eller synnerliga skäl. Om den skattskyldige ansöker om anstånd först efter det att skatten förfallit till betalaning är det långt ifrån oväsentligt om kostnadsränta beräknas från förfallodagen eller från den dag då anståndet registreras. Sker beräkningen från förfallodagen kommer anståndsränta i stället för kostnadsränta vid sen betalning att beräknas för tiden mellan förfallodagen och registreringen. Det är en avsevärd skillnaden eftersom den kostnadsränta som beräknas vid sen betalning är högre än anståndsräntan. Mot bakgrund av det nu sagda ska startdagen för beräkningen av anståndsränta vara densamma oavsett grunden för anstånd. Eftersom det inte är motiverat med en förändring i skärpande riktning bör anståndsränta i fortsättningen alltid beräknas från skattens ursprungliga förfallodag, dvs. även när grunden för anståndet är totalförsvarstjänstgöring eller synnerliga skäl. Kostnadsränta vid omprövning och överklagande Här regleras hur kostnadsränta beräknas på skatt som ska betalas på grund av ett omprövningsbeslut eller ett beslut av domstol. regleras det i 19 kap. 7 § SBL (prop. 1996/97:100, s. 623 och 624). Paragrafen har ändrats ett flertal gångar. Hänvisningen till 16 kap. 7 § SBL lades till 1999 (prop. 1997/98:134, s. 69). slopades ett stycke som gällde beräkning av kostnadsränta vid återföring av mervärdesskatt under pågående konkurs (prop. 1999/2000:82, s. 151). Därefter har paragrafen ändrats i samband med att Skatte- verket ersatte och de tio skattemyndigheterna samt när den särskilda sjukförsäkringsavgiften kom och försvann (prop. 2002/03:99, prop. 2004/05:21, s. 105–107 och prop. 2006/07:1, utg. omr. 10, s. 54–56). Slutligen gjordes en följdändring i andra stycket i samband med att redovisningsperioden för mervärdesskatt förlängdes (prop. 2007/08:25, s. 270). I 8 § finns huvudregeln för beräkning av kostnadsränta på skatt som ska betalas på grund av ett omprövningsbeslut eller ett beslut av domstol. I likhet med ska kostnadsränta, med två undantag, beräknas från och med skattens ursprungliga förfallodag. För att bestämmelserna ska bli lättare att läsa ges undantagen här egna paragrafer, nämligen 9 och 10 §§. Nytt är att kostnadsränta bara ska beräknas fram till besluts- dagen och inte som fram till och med den dag då betalning senast ska ske, dvs. den förfallodag som infaller närmast efter det att har gått från beslutsdagen. Därigenom blir ränteberäkningen definitiv i den mening att den inte påverkas av händelser på skattekontot mellan beslutsdagen och förfallodagen. Syftet med ändringen är att ska kunna upplysa om hur mycket ränta som kommer att påföras på förfallodagen. Det förbättrar förutsättningar att beräkna hur stort belopp det måste finnas täckning för på skattekontot på förfallodagen. Slutlig skatt och sent debiterad preliminär skatt Om omprövningsbeslutet eller beslutet av domstol avser slutlig skatt ska kostnadsränta beräknas från taxeringsåret. Som framgår av avsnitt 5.2.5 försvinner termen taxeringsår. Där föreslås vidare att preliminär skatt ska betalas för beskattningsår i stället för inkomstår. Termen inkomstår slopas därför. För företag med brutet räkenskapsår innebär det att betalningen av preliminär skatt tidigareläggs. I konsekvens med nämnda förslag föreskrivs här att kostnadsränta ska beräknas från den 13 i andra månaden efter beskattningsåret om det är slutlig skatt som ska betalas. Motsvarande ändring föreslås även i 6 §. För fysiska personer och för företag med kalenderår som räkenskapsår innebär det ingen förändring. Ändringen innebär dock att startdagen för ränteberäkningen tidigareläggs för företag med brutet räkenskapsår. I 4 § sägs att låg kostnadsränta på slutlig skatt får beräknas till lägst , vilket motsvarar det golv som gäller för mellankostnadsräntan (prop. 2008/09:181). Eftersom basräntan är noll procent innebär det att kostnadsräntan på slutlig skatt som ska betalas till följd av en omprövning eller ett domstolsbeslut höjs till . Av 19 kap. 2 § tredje stycket SBL följer att skatt enligt 2 § första stycket 7 och 8 § lagen om avkastningsskatt på pensionsmedel inte ska ingå i skatteskuld eller skattefordran för tiden taxeringsåret och förfallodagen för slutlig skatt i 16 kap. 6 § SBL. Bestämmelsen är och avser obegränsat skattskyldiga som ska betala avkastningsskatt på grund av att de innehar en utländska pensionsförsäkring eller ingått ett avtal med ett utländskt tjänstepensionsinstitut som är jämförbart med en pensionsförsäkring (prop. 2008/09:55, s. 74–78, 97 och 106). Dagens reglering innebär att kostnadsränta inte ska beräknas för perioden taxeringsåret till och med förfallodagen för slutlig skatt. aktuell avkastningsskatt undantas därför från första stycket och i stället ska kostnadsränta beräknas enligt huvudregeln, dvs. från och med dagens efter skattens ursprungliga förfallodag. I kommentaren till 6 § andra stycket 2 redogörs för bakgrunden till förevarande bestämmelse. Paragrafen ersätter tillsammans med 5 § 19 kap. 4 § SBL, som bara ändrats en gång och det var när ett golv infördes för mellan- kostnadsräntan (prop. 1996/97:100, s. 622 och prop. 2008/09:181). I 19 kap. 4 § SBL sägs att när det är fråga om debiterad preliminär skatt som ska betalas in efter taxerings- året, beräknas kostnadsränta taxeringsåret till och med den dag då betalning senast ska ske. Räntan beräknas efter en räntesats som motsvarar av basräntan – s.k. mellankostnadsränta. På de första av en debiteringen beräknas dock kostnadsränta först från och med taxeringsåret och enligt en räntesats som motsvarar basränta, dvs. F-skatt och särskild A-skatt ska enligt dagens regler debiteras inkomståret och betalas senast den 12 i februari–januari, dock senast den 17. Om skatten debiteras efter inkomståret, ska skatten betalas senast den förfallodag som infaller närmast efter det att har gått från beslutsdagen. Våra förslag i fråga om betalning av preliminär skatt innebär att begreppet inkomstår utgår och att preliminär skatt i stället ska betalas för beskattningsår. Debiteringen ska beslutas senast den 20 i beskattningsårets första månad. Skatten ska betalas med lika stora belopp på de förfallodagar som gäller . Uppkommer skyldighet att betala F-skatt eller särskild A-skatt senare, ska beslut om debitering av preliminär skatt fattas (55 kap. 2 §). Om preliminär skatt beslutas efter den 20 i beskattningsårets sista månad, ska enligt 62 kap. 5 § andra stycket hela skatten betalas senast på förfallodagen efter beslutet eller, om beslutet fattats efter den 20 i en månad, förfallo- dagen i andra månaden efter beslutet. Den tidigaste tänkbara förfallodagen är den 12 i andra månaden efter beskattningsåret. Det nu sagda i kombination med att termen taxeringsår ska utgå gör att det inte är relevant att tala om preliminär skatt som ska betalas efter taxeringsåret. Däremot finnas det behov av en särskild räntebestämmelse för preliminär skatt som ska betalas efter utgången av den ordinarie betalningsperioden för preliminär skatt, dvs. efter månaden efter beskattningsåret. Utan en sådan bestämmelse skulle det inte finnas något incitament att betala rätt preliminär skatt . Det är bara preliminär skatt som debiteras efter den 20 i beskattningsårets sista månad som ska betalas efter betalnings- periodens utgång, dvs. i fall som avses 62 kap. 5 § andra stycket. Skatt som debiteras så sent ska vara betalad den 12 i andra månaden efter beskattningsåret eller . I praktiken är det bara när skyldigheten att betala F-skatt eller särskild A-skatt uppkommer sent eller när debiterad preliminär skatt omprövas som preliminär skatt ska betalas så sent. Även preliminär skatt som ska betalas till följd av ett domstolsbeslut kan förfalla till betalnings efter betalningsperioden. Här regleras kostnadsränta på sent debiterad preliminär skatt som beslutats genom omprövning eller av domstol. Med att debiteringen är sen avses att den preliminära skatten ska betalas den 12 i andra månaden efter beskattningsåret eller . I likhet med bör kostnadsränta på sent debiterad preliminär skatt beräknas retroaktivt. Som redan nämnts utgår termen taxeringsår (avsnitt 5.2.5). Dagens startdatum för ränteberäkningen, nämligen taxeringsåret, kan därför inte längre användas. I stället ska kostnadsränta beräknas från och med den 13 i andra månaden efter beskattningsåret. Det innebär ingen förändring för fysiska personer och för företag med kalenderår som räkenskapsår. För företag med brutet räkenskapsår tidigareläggs dock ränteberäkningen. Av 8 § framgår att kostnadsräntan ska beräknas till och med dagen för omprövningsbeslutet eller beslutet av domstol och inte som till den dag då betalning senast ska ske. Syftet med ändringen är att ska kunna upplysa om hur mycket ränta som kommer att påföras på förfallodagen. Detta utvecklas i avsnitt 8.6.3. Kostnadsränta på preliminär skatt som debiteras sent genom ett grundbeslut, dvs. enligt 55 kap. 2 § andra stycket, regleras i 5 §. I avsnitt 8.6.3 föreslås i syfte att förenkla ränteberäkningen att kostnadsränta inte längre ska beräknas enligt mellannivån. Det innebär att i fortsättningen ska låg kostnadsränta beräknas på sent debiterad preliminär skatt. Som sägs i 4 § får dock låg kostnadsränta på sent debiterad preliminär skatt beräknas till lägst , vilket motsvarar det golv som gäller för mellankostnadsräntan och den ränta som beräkna på den delen av en sen debitering som överstiger . Den räntenivån, ska till skillnad från , även gälla för den del av debiteringen som inte överstiger . Till skillnad vad som gäller i fråga om slutlig skatt gäller alltså räntenivån på även sent debiterad preliminär skatt som beslutats genom omprövning eller av domstol. Det är inget nytt utan 19 kap. 4 § SBL omfattar även omprövning och överklagande medan det följer av 19 kap. 7 § samma lag att när slutlig skatt att betala bestäms genom omprövning eller efter överklagande ska låg kostnadsränta utgå och inte mellankostnads- ränta. För att ytterligare förenkla ränteberäkningen föreslår vi också att det bara ska finns ett utgångsdatum för ränteberäkningen. innebär att kostnadsränta på de första av en sen debitering ska beräknas redan från och med den 13 i andra månaden efter beskattningsåret och inte som först från och taxeringsåret (den 4 efter beskattningsåret översatt till våra förslag). Överskjutande mervärdes- och punktskatt I dagens bestämmelse sägs att kostnadsränta i vissa fall ska beräknas från den dag då skatten enligt 16 kap. 7 § SBL anses vara betald. Av den paragrafen i SBL följer att redovisning av överskjutande ingående mervärdesskatt jämställs med inbetalning av skatt. Där sägs också när en sådan inbetalning anses gjord. Bestämmelsen finns för att undvika att kostnadsränta beräknas på avdragen skatt och arbetsgivaravgifter som täcks av senare redovisad överskjutande ingående mervärdesskatt. Vi föreslår ingen direkt motsvarighet till 16 kap. 7 § SBL. Vårt förslag innehåller i stället en bestämmelse med innebörden att överskjutande ingående mervärdesskatt som redovisas efter redovisningsperioden ska registreras den 12 i , dvs. på förfallodagen för arbetsgivaravgifter och skatteavdrag. Om redovisningen sker senare ska överskjutande ingående mervärdes- skatt registreras den dag då redovisningen senast ska lämnas. Detsamma ska i fortsättningen även gälla överskjutande punkt- skatt. Förslaget innebär att skattekontot kommer att krediteras då en inbetalning enligt 16 kap. 7 § SBL anses gjord. Se vidare kommentaren till 61 kap. 4 §. Syftet med dagens hänvisning till 16 kap. 7 § SBL är att reglera från vilken dag kostnadsränta ska beräknas på överskjutande ingående mervärdesskatt, som använts för att betala annan skatt och därefter satts ned genom ett omprövningsbeslut eller ett beslut av domstol. Anledningen till att det behövs en särskild reglering är att överskjutande ingående mervärdesskatt inte har någon förfallodag. Det handlar alltså om att beräkna kostnadsränta på grund av att överskjutande ingående mervärdesskatt redovisats med för högt belopp. Kostnadsränta ska i sådana fall beräknas från och med dagen efter den dag då betalningen enligt 16 kap. 7 § SBL ska anses ha gjorts (prop. 1997/98:134, s. 69). I fortsättningen ska kostnadsränta i stället beräknas från den dag då den överskjutande ingående mervärdesskatten krediterades. Det föreskrivs därför här att om skatt ska betalas på grund av att överskjutande ingående mervärdesskatt har sattas ned ska kostnadsränta beräknas från och med dagen efter den dag då mervärdesskatten registrerades. Bestämmelsen ska i fortsättningen även omfatta fall där skatt ska betalas på grund av att överskjutande punktskatt satts ned. I avsnitt 8.6.3 föreslås att den s.k. mellankostnadsräntan ska slopas. I fortsättningen kommer därför huvudregeln att vara att kostnads- ränta ska beräknas efter en räntesats som motsvarar basräntan (4 §). Det gäller dock bara om inget annat sägs. Ett av undantagen finns i förevarande paragraf, som ersätter 19 kap. 7 § andra stycket, andra meningen SBL. Undantaget avser skatt som ska betalas på grund av sköns- beskattning i avsaknad av redovisning. På sådan skatt ska kostnads- ränta beräknas efter en räntesats som motsvarar basräntan plus , s.k. hög kostnadsränta. Bestämmelsen om hög kostnadsränta vid omprövning genom skönsbeskattning ska även i fortsättningen bara omfatta skatter som beslutas genom s.k. automatiska beslut, dvs. bara arbetsgivaravgifter, skatteavdrag, mervärdesskatt och punktskatt. Om en skattedeklaration har lämnats i rätt tid anses skatten enligt 53 kap. 2 § beslutad i enlighet med deklarationen. Lämnas inte deklaration eller om någon skatt inte redovisas i deklarationen följer av 53 kap. 4 § att varje oredovisad skatt ska anses ha beslutats till noll kronor. Om omprövar ett sådant nollbeslut genom skönsbeskattning ska hög kostnadsränta beräknas. Det bör påpekas att om den skattskyldige kommer in med en deklaration innan någon omprövning beslutats ska inte hög kostnadsränta beräknas. I sådana fall anses nämligen skatten enligt 53 kap. 2 § andra stycket ha beslutats i enlighet med den för sent inkomna deklarationen. Grunden för en eventuell skönsbeskattning kan då inte längre vara att skatten inte har redovisats. Att skönsbeskattning kan ske om redovisningen är bristfällig är en annan sak. Hög kostnadsränta ska med andra ord SOU 2009:58 Författningskommentar –skatteförfarandelagen endast beräknas när skönsmässigt omprövar ett nollbeslut som fattats enligt 53 kap. 4 §. Förarbetena till skattebetalningslagen säger inget om motivet för att beräkna hög kostnadsränta vid skönsmässiga omprövningar av nu aktuella nollbeslut (prop. 1996/97:100, s. 624). Arbetsgivaravgifter, skatteavdrag, mervärdesskatt och punktskatt ska betalas senast som deklarationen ska lämnas. Det går därför att argumentera för att den som inte redovisar någon skatt och där skatten därför beslutas skönsmässigt först i efterhand är sen med betalningen. Dessa fall täcks dock inte av bestämmelsen om hög kostnadsränta vid för sen betalning och därför behövs en särskild bestämmelse. Anledningen till att fallen inte täcks är att skatten automatiskt bestäms till noll kronor och att den skatt som beslutas genom en skönsmässig omprövning ska betalas senast den förfallodag som infaller närmast efter det att har gått för omprövningen. Rent formellt är den skattskyldige alltså inte sen med betalningen. Bestämmelsen om hög kostnadsränta kan även ses som ett påtryckningsmedel för att förmå den skattskyldige att deklarera. Den skattskyldige kan ju undvika hög kostnadsränta genom att lämna in en skattedeklaration innan har hunnit besluta om skönsmässig omprövning. Av andra stycket följer att hög kostnadsränta även ska beräknas när särskild inkomstskatt för utomlands bosatta, som ska redovisas i en särskild inkomstskattedeklaration, beslutas skönsmässigt på grund av att skatten inte har redovisats. Enligt 54 kap. 1 § ska beslut om skatt enligt lagen (1991:586) särskild inkomstskatt, som ska redovisas av den skattskyldige, fattas för varje skattepliktig ersättning för sig med ledning av innehållet i en särskild inkomstskattedeklaration och andra tillgängliga uppgifter. I 54 kap. 1 § andra stycket sägs att vad som sägs i 53 kap. 4 § gäller även särskild inkomstskattedeklarationer, dvs. lämnas ingen särskild inkomstskattedeklaration anses skatten ha bestämts till noll kronor. Särskild inkomstskatt som ska redovisas av den skattskyldige ska vara betalad senast på deklarationsdagen. Det kan alltså konstateras att bestämmelserna stämmer överens med vad som gäller för de skatter som avses i första stycket och att det därför finns skäl att låta första stycket också gälla för särskild inkomstskatt som ska redovisas i en särskild inkomstskatte- deklaration enligt 26 kap. 10 §. Om en utbetalare som har gjort skatteavdrag för särskild inkomstskatt enligt 13 kap. 3 § inte redovisar avdragen, ska skönsbeskattning beslutas och hög kostnadsränta beräknas enligt första stycket. Kostnadsränta när befrielse från punktskatt upphör Paragrafen reglerar hur kostnadsränta ska beräknas i fall där energiskatt ska betalas på grund av att förutsättningarna för skatte- befrielse för energieffektivisering inte är uppfyllda. Det regleras i 19 kap. 7 a § SBL, som infördes och inte har ändrats (prop. 2004/05:149, s. 52, 53 och 59). Elektrisk kraft som förbrukas i ett program för energi- effektivisering är befriad från energiskatt. Företagare som godkänts att delta i ett sådant program behöver alltså inte betala energi- skatten på den elektriska kraft som förbrukas i enlighet med godkännandet. Om tillsynsmyndigheten konstaterar att åtagandena enligt programmet inte är uppfyllda eller beslutar att återkalla godkännandet att delta i programmet ska dock företagaren betala energiskatt för den elektriska kraft som förbrukats som företagaren deltog i programmet för energieffektivisering. Skattskyldigheten inträder för tillsynsmyndighetens beslut. Det bör påpekas att det inte sker någon omprövning av tidigare beslut om punktskatt utan skatten ska redovisas i en skattedeklaration och betalas senast den dag då deklarationen ska lämnas. Ett nytt beslut om punktskatt fattas alltså. Genom förevarande bestämmelse beräknas kostnadsränta för tid innan skattskyldigheten inträtt, dvs. från och med den dag då skatten skulle ha betalats om avdrag inte medgetts. Om skatte- befrielsen tillgodoräknats genom återbetalning är utgångspunkten för ränteberäkningen i stället dagen efter beslutet om återbetalning. Syftet är att eliminera den fördel som det är att betala skatten än vad som skulle varit fallet om skattebefrielse aldrig medgetts. Det är därför som kostnadsränta ska beräknas för den period som skattebefrielsen utgått (prop. 2004/05:149, s. 52, 53 och 59). Skattebefrielse medges genom avdrag eller återbetalning. De som kan göra avdrag för egen förbrukning kan även få avdrag för elektrisk kraft som tagits emot av en godkänd skattebefriad Om avdrag inte hade medgetts skulle skatten ha betalats senast den dag då deklarationen där avdragen gjordes skulle ha lämnats. Har deklarationen med avdragen lämnas i rätt tid ska alltså kostnadsränta beräknas från och med deklarationsdagen. Den som inte kan yrka avdrag för egen förbrukning och inte heller är godkänd som skattebefriad förbrukare får köpa beskattad elektrisk kraft och sedan ansöka om återbetalning. I återbetalnings- fallen fungerar det inte att utgå från förfallodagen utan här beräknas kostnadsränta från och med dagen efter beslutet om återbetalning. Kostnadsränta vid för sen betalning I paragrafen finns bestämmelserna om kostnadsränta vid för sen betalning. Motsvarande bestämmelser finns i 19 kap. 8 och 9 §§ SBL (prop. 1997/97:100, s. 332–345 samt 624 och 625). Bestämmelsen i 19 kap. 8 § ändrades som skattebetalningslagen infördes men har inte ändrat lydelse (prop. 1997/98:33, s. 46). Lydelsen i 19 kap. 9 § SBL har ändrats två gånger, nämligen dels när lagen (2001:184) om behand- ling av personuppgifter i verksamhet tillkom, dels när frigjordes från Skatte- verket (prop. 2000/01:33 och prop. 2005/06:200). Här ges bestämmelserna i en paragraf i stället för som två. Om betalning inte sker i rätt tid beräknas kostnadsränta enligt den högsta nivån, dvs. basräntan plus femton procentenheter, från och med dagen efter förfallodagen. Av 2 § följer att kostnadsränta ska beräknas så länge det underskott som fanns dagen efter förfallo- dagen kvarstår. Den högsta räntenivån ska dock bara användas fram till dess skulden registreras i utsöknings- och indrivningsdatabasen. Från och med dagen efter registrering i databasen beräknas nämligen kostnadsränta enligt huvudregeln i 4 §, dvs. efter den räntesats som motsvarar basräntan. För tiden efter det att skulden har lämnats för indrivning är det som beräknar räntan, se 70 kap. 4 §. Gemensamma bestämmelser om kostnadsränta Paragrafen kan ses som ett undantag från bestämmelserna om beräkning av hög kostnadsränta. På de första av ett underskott på skattekontot ska nämligen kostnadsränta beräknas efter en räntesats som motsvarar basräntan. Undantaget får betydelse i fall som avses i 10 och 12 §§. En bestämmelse med samma innebörd fanns med i den ursprungliga lydelsen av skattebetalningslagen och motiverades med att i ett system med löpande debiteringar och krediteringar samt ränteberäkning bör hög kostnadsränta inte beräknas på mindre underskott på skattekontot (prop. 1996/97:100, s. 341). Bestämmelsen fanns ursprungligen i 19 kap. 8 § SBL men flyttades som skattebetalningslagen trädde i kraft till 19 kap. 10 § andra stycket SBL och har inte ändrats (prop. 1996/97:100, s. 624 och 625 samt prop. 1997/98:33, s. 46). Kostnadsränta beräknas enligt två olika räntesatser, nämligen basränta och hög kostnadsränta. Det innebär att på ett skatte- kontounderskott kan kostnadsränta beräknas enligt två olika räntesatser och det gäller även den del av ett underskott som överstiger gränsen på i 13 §. Om den skattskyldige i en sådan situation betalar en del av skatteskulden följer av förevarande paragraf att betalningen ska anses minska den del av skulden på vilken den högsta kostnadsräntan skulle ha beräknats. Denna bestämmelse, som finns i 19 kap. 10 § andra stycket SBL, är (prop. 1997/98:33, s. 46). 19 kap. 10 § tredje stycket SBL behövs inte I 19 kap. 10 § tredje stycket SBL sägs att kostnadsränta inte beräknas efter den dag betalning har skett eller statens fordran på skatt har preskriberats. Om en skattefordran preskriberas krediteras skattekontot, dvs. den registrerade skulden minskar. Av 2 § första stycket förevarande lag följer att kostnadsränta ska beräknas när det finns ett underskott på skattekontot. Kostnads- ränta på sent debiterad preliminär skatt, slutlig skatt, vid anstånd, omprövning och överklagande samt när punktskattebefrielse upphör beräknas retroaktivt (5–11 §§).