sou · GXB352 · 2009-06-01 00:00:00 — Den formulering om religion som hänvisas till i förarbetena (se t.ex. SOU 1972:15, s. 158) sträcker sig års Regeringsform, där det fastslås att religionen ej bör störa samhällets lugn eller åstadkomma allmän förargelse.5 En åtskillnad kan göras mellan religion på ett privat, individuellt plan å ena sidan, och på ett kollektivt, samhälleligt plan å den andra. I , liksom i västerländska demokratier i allmänhet, betraktas ofta religion som något tillhörande främst den privata sfären. Religionsfriheten uppfattas därmed som en individuell rättighet, medan den kollektiva dimensionen av religionsutövandet ofta tillmäts mindre uppmärksamhet. Detta kan utgöra ett problem för de religioner vars trosutövare vill manifestera sin tro genom exempelvis en viss typ av klädsel eller genom uppförandet av byggnader av religiös karaktär. Synsättet kan också kamouflera att staten omedvetet upprätthåller och främjar majoritetskulturens tolkningsföreträde och intressen.6 4Till departementet är exempelvis knutet Regeringens råd för kontakt med trossamfunden (Ku 2000:F). 5Samma formulering återfanns även i den så kallade lilla religionsfrihetslagen (SFS 1981:680), som i viss mån preciserade Regeringsformen, men som senare upphävdes till förmån för Lag (1998:1593) om trossamfund. 6Lidskog, och (2009) Mångkulturalism – Socialt fenomen och politisk utmaning. : Liber, s. 151. Trots att i flera avseenden anses vara ett av världens mest sekulariserade länder har man också uppmärksammat en utveckling i riktning mot en ökad desekularisering, bland annat på grund av den migration som skett under och framväxten av nya medier som Internet, genom vilka religioner får lättare att spridas och vinna nya anhängare Härtill kommer flera tecken på en ökad privatreligiositet och nyandlighet inom samhället i stort.7 Genom inte minst informationsteknologin och migrationen är svenskt kulturliv indraget i globala förändringsprocesser (SOU 2009:16). I en ännu mer konkret bemärkelse har den svenska politiken inneburit att många medborgare kommit i kontakt med andra kulturella och religiösa vanor än de som har varit tämligen stabila och homogena. Majoritetssamhällets förståelse av sig självt som konfessionsneutralt har utmanats. Till synes sekulära arrangemang har ifrågasatts utifrån sina religiösa innebörder, till exempel i diskussioner om skolavslutningarnas förläggning till kyrkor eller om olika slaktmetoder.8 En viktig markering av den svenska staten som konfessionellt neutral gjordes genom de ändrade relationer mellan kyrka och stat som infördes , och som beskrivs närmare nedan. 5.2.1Nya relationer mellan staten och har en femhundraårig gemensam historia med den svenska staten, och var det enda tillåtna trossamfundet i landet. Efter kristnandet av , som pågick , blev landet en del av det katolska , och fick genom kyrkan möjligheten att ta ut skatter.9 Statskyrkoreformen infördes , då gjorde sig själv till överhuvud över , med följden att påven i miste sin kontroll över densamma. Därefter påbörjade sin utveckling mot att införliva teologiska läror i . hade kyrkan bland annat ett huvudansvar för dåtidens sjukvård, sociala omsorg samt skola och utbildning. Från och med den senare inleddes emellertid en utveckling mot att överföra dessa ansvarsområden till offentliga 7Svanberg och (2008, Red.) : Dialogos förlag. 8Gunner, (1999) Att slakta ett får i . småskrift nr 14, SOU 1999:9. 9Claesson, (2008) , i och (2008, Red), a.a. organ, och religionen började i samband med industrialiseringen och ett ökat modernitetstänkande betraktas som någonting tillhörande främst den privata sfären. Folkrörelsernas liksom frikyrkornas framväxt bidrog också starkt till denna utveckling. Utvecklingen mot en demokratisk folkkyrka pågick under 1900- talet, då folket stegvis medgavs ett ökat inflytande över kyrkan, bland annat genom val till kyrkofullmäktige. Ett viktigt årtal i detta avseende utgör då det, trots djupgående konflikter och motstridiga åsikter i frågan, beslöts att också skulle kunna viga kvinnliga präster. Den demokratiska folkkyrkan var ett begrepp som man sedan tog med sig i lagtexten när relationen mellan staten och ändrades . Frånskiljandet av kyrkan från staten hade vid det laget diskuterats , och även utretts i olika omgångar , dock utan att man lyckats komma fram till någon lösning. fick emellertid frågan en förnyad aktualitet, och en lång process, innefattande flera olika steg, inleddes för att genomdriva den så kallade stat-kyrkareformen. Till att börja med instiftades en ny kyrkolag (Lag 1992:300), som upphävde den gamla kyrkolagen , landets då äldsta gällande lag. Ett principbeslut om ändrade relationer mellan kyrka och stat antogs därefter av (prop. 1995/96:80), vilket kan betraktas som ett betydelsefullt steg i den långa historiska process som föregått detta beslut, och som ett tecken på att tiden nu ansågs mogen för en uppdelning. Regeringens förslag innehöll riktlinjer om hur det fortsatta arbetet med relationsförändringen skulle bedrivas inom bland annat den rättsliga regleringen, ekonomi och uppbörd, begravningsverksamheten, den kyrkliga egendomen samt vården av kulturhistoriska värden (prop. 1998/99:124, s. 57) Med anledning av dessa riktlinjer för förändring inleddes även ett omfattande utredningsarbete, vars resultat presenterades i sju olika betänkanden (SOU 1998:41–47), vilka i sin tur utmynnade i tre olika propositioner.10 Som nämnts gör man alltjämt en viss åtskillnad mellan och andra trossamfund, vilket kan tyckas något inkonsekvent med tanke på den utveckling som eftersträvas mot en ökad likställighet mellan de olika trossamfunden. 10 Staten och trossamfunden – grundlagsfrågor (prop. 1997/98:49); Staten och trossamfunden – bestämmelser om och andra trossamfund (prop. 1997/98:116); samt Staten och trossamfunden – begravningsverksamheten, kulturminnena, personalen, avgiftsbetalningen, m.m. (prop. 1998/99:38). relationerna mellan kyrkan och staten har dock beskrivits som en kompromiss mellan å ena sidan nödvändigheten att ta hänsyn till särställning på grund av den långa historiska utvecklingen och den stora andelen tillhöriga samt å andra sidan önskemålet om att öka jämställdheten mellan trossamfunden (prop. 1997/98:116, s. 18). Därtill kommer de specifika krav som ställs på som trossamfund, om att denna ska vara en öppen folkkyrka, som i samverkan mellan en demokratisk organisation och kyrkans ämbete bedriver en rikstäckande verksamhet (prop. 1998/99:124, s. 63). var av befolkningen medlemmar i . gäller emellertid kravet på dop för att upptas i . Detta krav, liksom renodlandet av som trossamfund, samt även det faktum att avhänts sin myndighetsroll har inneburit att jämställdheten med andra trossamfund ökat. Mot bakgrund av vad som redovisats ovan finns det för utredningens del anledning att särskilt ta fasta på statens konfessionsneutrala hållning, liksom den jämlikhet som eftersträvas i behandlingen av landets trossamfund inför de följande avsnitten. definieras i Lagen om trossamfund som en gemenskap för religiös verksamhet, i vilken det ingår att anordna gudstjänst. Statens stöd till trossamfunden regleras i två lagar och en förordning: Lag (1998:1593), om trossamfund, Lag (1999:932) om stöd till trossamfund samt Förordning (1999:974) om statsbidrag till trossamfund. Det övergripande syftet med statens stöd är att skapa förutsättningar för trossamfunden att bedriva långsiktig religiös verksamhet i form av gudstjänst, själavård, undervisning och omsorg. Enligt förarbetena utgör trossamfunden generellt sett samhällsnyttiga organisationer som medverkar i den ständigt pågående normbildningsprocessen och denna process är nödvändig för att upprätthålla och stärka de grundläggande värderingar om vårt samhälle vilar på (prop. 1998/99:124, s. 60). har rätt till statlig hjälp med bestämmande, debitering och redovisning av avgifter från dem som tillhör samt med att ta in avgifter, enligt 16 § lagen (1998:1593) om trossamfund. Sådan hjälp kan också beviljas andra registrerade tros- samfund, vilket beskrivs närmare nedan. Enligt Regeringsformen är staten skyldig att främja bland annat religiösa minoriteters möjligheter att behålla och utveckla ett eget samfundsliv, vilket också utgör ett motiv för utdelandet av ekonomiskt stöd. Som motkrav på de trossamfund som uppbär statligt bidrag ställs dock att samfunden ska bidra till att stärka de grundläggande värderingar som samhället vilar på. Såtillvida anger Lag (1999:932) om stöd till trossamfund följande förutsättningar för statsbidrag: 3 § Statsbidrag får lämnas endast till ett trossamfund som 1. bidrar till att upprätthålla och stärka de grundläggande värderingar som samhället vilar på, och 2. är stabilt och har egen livskraft. Genom lagen om trossamfund skapades även en ny rättslig kategori, registrerat trossamfund. För att kunna registreras som trossamfund krävs att ett antal associationsrättsliga kriterier är uppfyllda, bland annat att stadgar finns antagna som tydliggör samfundets ändamål. Samfundet ska vidare ha ett eget specifikt namn samt ledas av en styrelse eller motsvarande organ. De samfund som uppfyller ovan nämnda villkor avseende värderingar och stabilitet, och som registrerar sig som trossamfund, kan även, efter särskild prövning, få statlig hjälp med att samla in medlemsavgifterna. En närmare beskrivning av de grundläggande värderingar som åsyftas i paragrafen ovan återfinns i förarbetena: För att anses bidra till att upprätthålla och stärka samhällets grundläggande värderingar bör trossamfundet motverka alla former av rasism och andra typer av diskriminering samt våld och brutalitet. Samfundet bör också verka för att utveckla förutsättningarna för jämställdhet mellan kvinnor och män. Vidare bör samfundet verka för att dess medlemmar och betjänade vägleds av etiska principer som är förenliga med samhällets grundläggande demokratiska värderingar. Detta innebär dock inte något krav på att t.ex. samfundets lära eller åskådning ska utformas i demokratisk ordning. Inte heller krävs det att beslutsprocessen i samfundet vid utseende av exempelvis präster vilar på demokratisk grund. Av väsentlig betydelse är i stället att trossamfundet verkar för att dess medlemmar och betjänade deltar i samhällslivet och att samfundet klart markerar avståndstagande från antidemokratiska strömningar i samhället. 1998/99:124 s. 64). Visserligen kan det tyckas gå utanför direktivets ramar, men det framstår som något motsägelsefullt att staten inte vill värdera innehållet i de religionsuppfattningar som tillämpas inom olika trossamfund, som ett antal specifika kriterier ändå ska vara uppfyllda för att samfundet ska beviljas bidrag. förarbetena att det inte får ske någon närmare prövning och värdering av samfundets lära i förhållande till samhällets gemensamma värdegrund (prop. 1998/99:124, s. 63), som det ska prövas i varje enskilt ärende om ett sökande trossamfund uppfyller förutsättningarna för statsbidrag (prop. 1998/99:124, s. 66). Det har påpekats att dessa motsägelsefulla anvisningar riskerar att lämna utrymme för ett visst mått av godtycke vid beviljandet av statsbidrag till trossamfund.11 Ett flertal olika perspektiv kan givetvis anläggas på frågan om vad den svenska värdegrunden består av. En naturlig utgångspunkt för utredningen har varit att ta fasta på de principer om demokrati och jämlikhet som fastställs i grundlagen. Såtillvida anger 1 kap. 2 § RF att: Den offentliga makten ska utövas med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans frihet och värdighet. Detta kan jämföras med den integrationspolitiska mål som beslutats om i , och som anger lika rättigheter, skyldigheter och möjligheter för alla oavsett etnisk och kulturell bakgrund (prop. 2008/2009:1). Utredningen vill emellertid på nytt understryka att imamer inte kan fungera som integrationsagenter annat än i en begränsad bemärkelse. Av flera skäl är det därför viktigt att insatser för att främja integrationen istället görs på andra håll i samhället och tvärs över konfessionella gränser, för att på så sätt nå ut till olika medborgare. Genom de offentliga institutionerna bör möten mellan olika individer och grupper främjas. Utöver den svenska lagstiftningen om religionsfrihet, liksom de rättigheter som inkorporerats i svensk lag genom EKMR, har även undertecknat ett antal och -deklara- tioner inom området, vilka berörs närmare i det följande. 11 , (2006) Staten, trossamfunden och samhällets grundläggande värderingar – en bakgrund, se även Tegnemo, (2006) Samhällets grundläggande värderingar – om förutsättningarna för statsbidrag till trossamfund, båda i Samfunden och bidragen De grundläggande värderingar som samhället vilar på – om förutsättningarna för statsbidrag till trossamfund. : Proprius förlag . Huruvida trossamfunden faktiskt bidrar till att förstärka värdegrunden diskuteras i samma volym av ThorLeif . 5.2.3Individens rätt att tillhöra och avstå från en religion Religionsfriheten i reglerades tidigare genom dels Regeringsform, dels genom Religionsfrihetslagen (1951:680). ersattes dock Religionsfrihetslagen av Lag (1998:1593) om trossamfund, Lag (1998:1591) om , som reglerar förhållandena för , samt därutöver med det skydd som religionsfriheten uppbär genom vår nuvarande Regeringsform, . Religionsfriheten definieras i Regeringsformen som frihet att ensam eller tillsammans med andra utöva sin religion, och utgör en del av den större uppsättning mänskliga rättigheter som utarbetats inom demokratiska samhällen liksom inom internationella organ, framför allt FN, under 1900- talet. Inom ramen för dessa kan religionsfriheten relateras till principer om icke-diskriminering, tanke- och åsiktsfrihet.12 Religionsfriheten tillhör, tillsammans med yttrande-, informations-, mötes-, demonstrations- och föreningsfriheten de positiva opinionsfriheterna. I 2 kap. 1 § RF framhålls följande: Varje medborgare är gentemot det allmänna tillförsäkrad 1.yttrandefrihet: frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor, 2.informationsfrihet: frihet att inhämta och mottaga upplysningar samt att i övrigt taga del av andras yttranden, 3.mötesfrihet: frihet att anordna och bevista sammankomst för upplysning, meningsyttring eller annat liknande syfte eller för framförande av konstnärligt verk, 4.demonstrationsfrihet: frihet att anordna och deltaga i demonstration på allmän plats, 5.föreningsfrihet: frihet att sammansluta sig med andra för allmänna eller enskilda syften, 6.religionsfrihet: frihet att ensam eller tillsammans med andra utöva sin religion. Av 2 kap. 12 § RF framgår även att religionsfriheten utgör den enda av de positiva opinionsfriheterna som inte kan regleras genom lag. Religionsfriheten utgör därmed en absolut frihet. Några försök att definiera vad som är religion respektive religionsutövning har inte gjorts i förarbetena till 2 kap. 1 § RF, vilket kan utgöra en tänkbar svaghet med tanke på att religionsfriheten skulle kunna ses som ett skydd för möjligheten att utöva exempelvis en mycket hård intern disciplin inom ett trossamfund. Viktigt att notera i denna bemär- 12 Alwall, (2008) Religionsfrihet, i och (2008, Red), a.a. kelse är emellertid att religionsfriheten inte medför någon rättighet att på religiösa grunder utföra handlingar som normalt är straffbara.13 Religionsfrihetens gräns går alltid vid skyddet av andras fri- och rättigheter, och det är därmed inte tillåtet att kränka någon annan eller begå brottsliga handlingar av något slag i religionens namn. Förutom rätten till religion har även rätten att avsäga sig en religiös tillhörighet skydd i grundlagen. Såtillvida anger den efterföljande paragrafen i Regeringsformen (2 kap. 2 § RF) skydd mot att avtvingas alla former av religiösa ståndpunkter och/eller trosuppfattningar: Varje medborgare är gentemot det allmänna skyddad mot tvång att giva till känna sin åskådning i politiskt, religiöst, kulturellt eller annat sådant hänseende. Han är därjämte gentemot det allmänna skyddad mot tvång att deltaga i sammankomst för opinionsbildning eller i demonstration eller annan meningsyttring eller att tillhöra politisk sammanslutning, trossamfund eller annan sammanslutning för åskådning som avses i första meningen. (Lag 1976:871). 2 kap. 2 § RF kan därmed betraktas som ett lagstadgat befästande av religionen som en privat angelägenhet för landets medborgare. Ytterligare skydd för religionsfriheten har tillkommit , bland annat genom en precisering i 1 kap. 2 § st. 5 RF som trädde ikraft : Etniska, språkliga och religiösa minoriteters möjligheter att behålla och utveckla ett eget kultur- och samfundsliv bör främjas. Ovan nämnda paragraf utgör emellertid ett målsättningsstadgande, och är därmed inte rättsligt bindande. Paragrafen anger dock de målsättningar som ska gälla för offentlig verksamhet i . Behovet av att göra en precisering av vissa utsatta grupper i paragrafen motiveras i förarbetena med att det är viktigt att betona att det allmänna ska verka för att alla människor ska kunna uppnå delaktighet och jämlikhet i samhället: Det är [] viktigt att även kan vara ett föregångsland bl.a. när det gäller jämlikhet, delaktighet, tolerans och mänskliga rättigheter. Att skydd för olika utsatta grupper skrivs in i det stadgande i grundlagen som ger uttryck för samhällets grundläggande värderingar är i det sammanhanget en värdefull markering. 2001/02:72, s. 19) . 13 Nergelius, (2006) Svensk statsrätt, : , s. 117–121. De rättigheter gällande religionsfriheten som refererats till ovan avhandlar av naturliga skäl främst de individuella rättigheterna, så som de är formulerade i den svenska lagstiftningen. finns det viktiga kollektiva, samhälleliga aspekter av religionen som också bör beaktas i anslutning till frågan om utbildning för imamer. Som anges i 1 kap. 2 § RF, och som också diskuterats tidigare i detta kapitel, ska det allmänna verka för att alla människor ska kunna uppnå delaktighet och jämlikhet i samhället, oberoende av bland annat etniskt ursprung eller religiös tillhörighet. Betydelsen av att få möta egna trosrepresentanter i händelse av till exempel kris eller svåra olyckor har exempelvis uppmärksammats från statligt håll . Medan utgör en del av samhällets krisplanering och krishantering, har det förts fram behov av att även involvera andra trossamfund i detta arbete. I samband med bland annat diskoteksbranden i , i , synliggjordes behovet av att också ha kontakter in i det mångkulturella lokalsamhället med till exempel muslimska församlingar och kulturcenter. har stöd till trossamfund, SST, fått ett höjt anslag för att underlätta samordningen av trossamfundens insatser som en del av samhällets krisberedskap, och i Budgetpropositionen , anges följande: För att stärka samhällsskyddet och beredskapen mot olyckor och kriser är det viktigt att ta vara på olika kompetenser och erfarenheter inom samhället. Inte minst har det blivit allt tydligare att trossamfunden spelar en viktig roll i dessa sammanhang. Kyrkor och andra religiösa mötesplatser är ofta självklara platser för människor i behov av tröst och stöd i svåra situationer (prop. 2008/2009:1, Utgiftsområde 177, s. 21–22). Det finns med andra ord ett växande samhälleligt behov av att utveckla en samverkan mellan religiösa ledare från olika trossamfund. Förutom en samverkan inom krisberedskapen har behovet av att upprätta samarbete med ledare för olika trossamfund som tidigare nämnts också framkommit inom exempelvis sjukvården och kriminalvården, där existentiella frågor aktualiseras på olika sätt. Detta gäller bland annat imamer, vilket är särskilt intressant för utredningen att ta fasta på, men också företrädare för andra trossamfund. Även om nämnda former av samverkan och kontakt mellan olika trossamfund i flera avseenden framstår som mycket värdefulla ställer sig emellertid utredningen tveksam till en alltför stark betoning av människors förmodade religiösa identiteter. Ett skäl härtill är, som tidigare nämnts, att många människor i med muslimsk kulturell bakgrund kommit hit just för att slippa ha en religiös anknytning, vilket bör respekteras. Förutom den nationella lagstiftning som redogjorts för ovan skyddas religionsfriheten i även genom Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter, EKMR, vilken beskrivs närmare i följande avsnitt. 5.2.4Religionsfriheten som en mänsklig rättighet Religionsfriheten utgör en mänsklig rättighet. Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter (EKMR) upprättades , och ratificerades av . Efter att inträtt i den Europeiska Unionen beslöts att EKMR skulle gälla som svensk lag , med vissa i lagen angivna tilläggsprotokoll.14 Konventionen kan därmed åberopas av svenska medborgare inför svenska domstolar och myndigheter. Artikel 9 i konventionen lyder: 1.Envar ska äga rätt till tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet. Denna rätt innefattar frihet att byta religion eller tro och frihet att ensam eller i gemenskap med andra, offentligt eller enskilt, utöva sin religion eller tro genom gudstjänst, undervisning, andaktsövningar och iakttagande av religiösa sedvänjor. 2.Envars frihet att utöva sin religion eller tro må endast underkastas sådana inskränkningar, som äro angivna i lag och som är nödvändiga i ett demokratiskt samhälle med hänsyn till den allmänna säkerheten, upprätthållandet av allmän ordning, skyddandet av hälsa eller moral eller av andra personers fri- och rättigheter. Antagandet av EKMR som svensk lagstiftning innebär således att svenska medborgare uppbär ett dubbelt rättighetsskydd gentemot svenska myndigheter, dels genom konventionen, dels genom svensk lagstiftning. Även om konventionen har inkorporerats i svensk rätt genom en vanlig lag15, och också har samma status som en vanlig lag har konventionens betydelse förstärkts genom en bestämmelse i 2 kap. 23 § RF, som slår fast att lag eller annan före- 14Lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. 15Nergelius 2006, a.a. s. 154. skrift inte får meddelas i strid med åtaganden enligt (SOU 2001:19, s. 81). I samband med upprättandet av Amsterdamfördraget, som trädde i kraft infördes en ny artikel i . I denna artikel (13) ges rådet möjligheten att vidta lämpliga åtgärder för att bekämpa diskriminering på grund av kön, ras, etniskt ursprung, religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning. Ett sådant beslut ska fattas enhälligt av rådet på förslag av kommissionen och efter hörande av (prop. 2001/2002:72, s. 17). Som framgår av ovanstående redogörelse skyddas religionsfriheten på flera olika sätt i den svenska lagstiftningen, både genom friheten att inneha en religiös övertygelse, liksom friheten att avsäga sig densamma. Därtill kommer målsättningsparagrafen om att samhället ska främja religiösa minoriteters möjligheter att behålla och utveckla ett eget kultur- och samfundsliv (1 kap. 2 § st. 5, RF). I följande stycke redogörs för den lagstiftning som upprättats om trossamfund. 5.2.5FN-konventioner och -deklarationer Även om den inte är formellt juridiskt bindande, anses den Allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, antagen av generalförsamling , vara av stor moralisk betydelse. Enligt artikel 18 fastslås: har rätt till tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet. Denna rätt innefattar frihet att byta religion eller tro och att ensam eller i gemenskap med andra offentligt eller enskilt utöva sin religion eller tro genom undervisning, andaktsövningar, gudstjänst och iakttagande av religiösa sedvänjor. senare, , antog generalförsamling den Internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter, vilken trädde i kraft . Konventionens artikel 18 anger: 1.Envar ska äga rätt till tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet.