sou · GXB337 · 2009-04-21 00:00:00 — Det ansågs dock att de skäl för en sådan förenkling som hade åberopats i fråga om aktiebolag inte gjorde sig gällande med samma styrka för de ekonomiska föreningarnas del. Det uttalades också att anknytningen mellan föreningen och dess medlemmar ofta nog är av starkt personlig karaktär, att beslut om ändring av stadgarna kan ha ingripande betydelse för medlemmarna och att det är angeläget att en fråga av det slaget grundligt övervägs och disku- teras av medlemmarna. Tvåstämmokravet bibehölls därför (se SOU 1984:9 s. 202 och prop. 1986/87:7 s. 137 f.). Tvåstämmokravet har numera tagits bort i motsvarande norsk och finsk lagstiftning. Frågan är då om tiden nu är mogen för ett avskaffande av tvåstämmokravet även i . Enligt vår mening bör den frågan besvaras jakande. I och för sig är den nuvarande ordningen ägnad att stärka den enskilde medlemmens inflytande. Den kan sannolikt också bidra till att förhindra att stadgeändringar genomförs utan ordentlig eftertanke. Enligt vår uppfattning kan emellertid tvåstämmokravet inte sägas ha någon avgörande bety- delse för skyddet av den enskilde medlemmen. Graden av med- lemmens inflytande i föreningen beror i avsevärt högre grad på hur den stämma, där frågan om stadgeändring behandlas, förbereds och genomförs än på om beslutet fattas på en eller två stämmor. Och för medlemmens möjligheter att göra ett klokt ställningstagande är det viktigare att han eller hon tillhandahålls ett gott beslutsunderlag före stämman än att frågan tas upp på två stämmor i stället för en. Nyttan av två stämmor torde under alla förhållanden inte stå i proportion till de betydande merkostnader som förfarandet kan ge upphov till. Tvåstämmokravet minskar också de ekono- miska föreningarnas möjligheter att snabbt anpassa sig till föränd- ringar i omvärlden. Det måste i och för sig antas att det finns många ekonomiska föreningar där medlemmarna föredrar att frågor om stadge- ändringar behandlas på två stämmor, eftersom de uppfattar detta som en tryggare ordning. Enligt vår mening motiverar detta emel- lertid inte ett generellt krav på två stämmor. Vill en enskild före- ning att frågor om stadgeändringar även i fortsättningen ska behandlas på två stämmor, bör den dock ha möjlighet att ta in bestämmelser om detta i stadgarna. Vi föreslår därför att tvåstämmokravet tas bort så att det blir möjligt att genomföra stadgeändringar genom ett stämmobeslut även när samtliga medlemmar inte har ställt sig bakom ändringen. Det bör vara möjligt för den förening som så önskar att i stadgarna ta in bestämmelser om att frågor om stadgeändring ska behandlas på två stämmor. Vi återkommer i avsnitt 11 till frågan om det nu sagda bör gälla även bostadsrättsföreningar och kooperativa hyres- rättsföreningar. Bedömning: Föreningslagens huvudregel om att det krävs två tredjedelars majoritet bland de röstande för beslut om stadge- ändring bör inte ändras. är huvudregeln att ett beslut om stadgeändring på den senare stämman måste stödjas av minst två tredjedelar av de röstande. Denna huvudregel har gällt sedan tillkomsten av före- ningslag. Det kan anföras skäl för att ett slopande av kravet på att stadgeändringar, som inte samtliga medlemmar har ställt sig bak- om, ska behandlas på två stämmor borde kombineras med en höj- ning av majoritetskravet; därigenom skulle man kompensera för den försämring av den enskilde medlemmens skydd som borttagan- det av tvåstämmokravet möjligen innebär. Mot detta kan sägas att avskaffandet av tvåstämmokravet inte torde få någon mera påtaglig inverkan på enskilda medlemmars möjligheter att förhindra oön- skade stadgeändringar och att den i alla händelser kompenseras genom det absoluta krav på fyra eller två veckors kallelsefrist som ovan har föreslagits. Det kan också sägas att ett krav på två tredje- delars majoritet ligger väl i linje med vad som annars gäller på asso- ciationsrättens område. På aktiebolagsrättens område gäller sålunda att ändringar i bolagsordningen som huvudregel kan beslutas med två tredjedelars majoritet (av kapital och röster). Också i de norska och finska lagstiftningarna om ekonomiska föreningar är huvud- regeln två tredjedelars majoritet. Enligt vår mening talar övervä- gande skäl för att bibehålla kravet på två tredjedelars majoritet bland de röstande. Liksom bör det vara möjligt för den enskilda föreningen att i sina stadgar ta in bestämmelser som ställer sträng- are majoritetskrav. 7.4.7Majoritetskrav i de fall där lagen ställer krav på särskilt kvalificerad majoritet Förslag: Lagens krav på tre fjärdedelars majoritet vid vissa slag av beslut om stadgeändring tas bort. I dessa fall ska i stället huvud- regeln om två tredjedelars majoritet gälla. I några fall krävs det enligt gällande rätt att stadgeändringen beslu- tas med särskilt kvalificerad majoritet eller med enhällighet på stämman. Beslutet måste sålunda på den senare stämman biträdas av minst tre fjärdedelar av de röstande om (1) det innebär att en medlems förpliktelse att betala insatser eller avgifter till föreningen ökas eller (2) det innebär att en medlems rätt till årsvinst inskränks. Med rätt till årsvinst inskränks torde avses begränsning av den rätt till vinstutdelning enligt 10 kap. 1 § andra stycket 2 som medlemmarna kan ha enligt stadgarna. Kravet på tre fjärdedelars majoritet för vissa slag av beslut har funnits i svensk rätt sedan 1911 års före- ningslag (se NJA II 1911 s. 207 f.) och synes inte ha blivit ifrågasatt i efterföljande lagstiftningsarbeten. Jfr 7 kap. 43 § aktiebolagslagen som vid bolagsordningsändring som innebär att aktieägarnas rätt till vinst eller övriga tillgångar begränsas kräver att beslutet biträds av samtliga röstande och att dessa tillsammans företräder minst nio tiondelar av kapitalet i bolaget (jfr dock också 7 kap. 45 § samma lag som innebär en viss lättnad i majoritetskravet). Såväl den mot- svarande norska som den motsvarande finska lagstiftningen ställer krav på särskilt kvalificerad majoritet i liknande fall. Enligt norsk rätt krävs sålunda fyra femtedelars majoritet vid bl.a. skärpt inskotts- plikt. Enligt finsk rätt måste beslutet godkännas av samtliga röst- ande, om det innebär att rätten till överskott, återbetalning av insats eller andelslagets behållning begränsas på visst sätt eller att betalningsskyldigheten för den som redan är medlem ökas genom en bestämmelse som gäller extra avgifter, tillskottsplikt eller sådan anslutningsavgift som inte återbetalas. I tre fall kräver föreningslagen att samtliga röstande (men inte nödvändigtvis samtliga medlemmar) står bakom beslutet. fall kan stadgeändringen alltså inte genomföras om någon medlem som har infunnit sig på stämman röstar mot förslaget. Det gäller dels när beslutet innebär att en medlems rätt till föreningens behåll- na tillgångar vid dess upplösning inskränks, dels när ändringen innebär en inskränkning i en medlems rätt att återfå insatser enligt 4 kap. 1 eller 3 § föreningslagen, dels när ändringen innebär att en medlems rätt till utträde försvåras; i de båda senare fallen gäller det dock enbart om ändringen ska gälla även dem som var medlemmar i före- ningen när frågan avgjordes. Bestämmelserna infördes genom föreningslag (se NJA II 1911 s. 207 f.) och jämkades något vid tillkomsten av föreningslag (se SOU 1949:17 s. 208 f.). Också aktiebolagslagen innehåller särskilda majoritetskrav för lik- nande slag av bolagsordningsändringar men de överensstämmer inte med föreningslagens. Enligt 7 kap. 43 § aktiebolagslagen, som bl.a. gäller vid bolagsordningsändring som innebär att rätten att överlåta eller förvärva aktier inskränks genom samtyckes-, förköps- eller hembudsförbehåll, måste beslutet biträdas av samtliga röstande och dessa måste tillsammans företräda minst nio tiondelar av kapitalet i bolaget. Jfr även 7 kap. 44 § aktiebolagslagen som bl.a. gäller vid bolagsordningsändring som innebär att användningen av bolagets vinst eller dess behållna tillgångar vid bolagets upplösning begrän- sas på annat sätt än som avses i 7 kap. 43 §. Såsom ovan har fram- gått innehåller också finsk och norsk rätt krav på särskild kvali- ficerad majoritet i vissa liknande fall men dessa krav överensstäm- mer inte med de svenska. I dessa delar gör vi följande bedömning. De typer av stadgeändringar som kan genomföras endast med tre fjärdedelars majoritet eller med enhällighet är sådana som, typiskt sett, är särskilt ingripande och ägnade att rubba förutsätt- ningarna för medlemmens deltagande i föreningens verksamhet. Det kan synas tala för att ändringarna inte bör kunna genomdrivas mot en medlems vilja. Visserligen har en medlem som inte sam- tycker till ändringen rätt att gå ur föreningen. Denna utträdesrätt kan emellertid vara illusorisk för den medlem som har ett mycket starkt ekonomiskt behov av att vara kvar i föreningen. Krav på enhällighet eller mycket höga majoritetskrav kan emel- lertid göra det i praktiken mycket svårt eller rentav omöjligt att genomföra en stadgeändring, också en sådan som utgör en förut- sättning för föreningens utveckling och fortlevnad. Så har exempel- vis en ekonomisk förening inte den möjlighet som ett aktiebolag har att skaffa nytt kapital genom nyemissioner och kan därför ha ett särskilt behov av att skaffa eller ackumulera kapital genom en höjning av insatsernas storlek eller genom en begränsning av rätten till vinstutdelning. Med ett krav på enhällighet kan en enstaka med- lems nej till en sådan stadgeändring lägga hinder i vägen för sådana ibland helt nödvändiga åtgärder. Principiella skäl talar i och för sig närmast för att beslut som innebär att en medlems förpliktelse att betala insatser eller avgifter till före- ningen ökas enbart ska kunna fattas med enhällighet. Som redan har antytts skulle emellertid en sådan ordning avsevärt kunna försvåra stadgeändringar av grundläggande betydelse för föreningens fort- levnad. Övervägande skäl talar därför för att skyddet för den en- skilde liksom bör tillgodoses genom ett majoritetskrav jämte en rätt till utträde. Frågan är då vilket majoritetskrav som ska väljas. De skäl som en gång föranledde ett majoritetskrav på just tre fjärdedelars majoritet (se NJA II 1911 s. 208) torde inte längre göra sig gällande. Enligt vår mening finns det knappast heller fog för en särskild majoritetsnivå som enbart obetydligt skiljer sig från det allmänna kravet på två tredjedelars majoritet vid beslut om stadge- ändring. En jämförelse med vad som gäller på aktiebolagsrättens område och enligt finsk och norsk rätt kan synas tala för att majo- ritetskravet läggs på en högre nivå än tre fjärdedelars majoritet. Det är dock tveksamt om detta skulle ha någon större betydelse för den enskilde medlemmen, i vart fall så länge det inte uppställs ett krav på enhällighet. För honom eller henne är det viktigare att det i den- na situation finns en oinskränkt utträdesrätt. Vi föreslår därför att stadgeändringar av det nu aktuella slaget i fortsättningen ska kunna beslutas med två tredjedelars majoritet. Också beslut som innebär att en medlems rätt till årsvinst in- skränks är av det slag där principiella skäl i och för sig kan synas tala för ett krav på enhällighet. En sådan ordning skulle emellertid kunna innebära praktiska problem för en förening som är tvungen att ackumulera kapital för att trygga sin utveckling och fortlevnad; en eller ett fåtal medlemmar skulle då kunna stoppa nödvändiga beslut. Skyddet för den enskilde bör alltså, liksom , tillgodoses genom ett krav på kvalificerad majoritet. Vad gäller majoritets- kravets nivå kan i huvudsak hänvisas till vad som har sagts ovan i fråga om beslut om insats- eller avgiftsökning. Vi anser alltså att den nuvarande nivån, tre fjärdedelars majoritet, inte bör väljas. En jämförelse med vad som gäller på aktiebolagsrättens område kan synas tala för en högre nivå. En sådan jämförelse är emellertid inte helt rättvisande. Ett aktiebolag drivs normalt i syfte att åstad- komma vinst till fördelning mellan aktieägarna (se 3 kap. 3 § aktie- bolagslagen). Också verksamheten i en ekonomisk förening syftar i och för sig till att ge medlemmarna någon form av ekonomisk nytta och vinstutdelning kan i vissa föreningar utgöra en viktig del av denna ekonomiska nytta. Den ekonomiska nyttan kommer emel- lertid väl så ofta till uttryck på annat sätt, t.ex. i möjligheten att leverera till föreningen eller köpa dess produkter, och rätten till vinstutdelning står alltså inte på samma sätt som i ett aktiebolag i centrum för deltagandet i föreningen. Vi föreslår därför att huvud- regeln om två tredjedelars majoritet ska gälla även i detta fall. I före- ningar där fördelningen av årsvinst mellan medlemmarna framstår som särskilt viktig kommer det att vara möjligt att i stadgarna föra in bestämmelser om att stadgeändringar av detta slag kräver en högre majoritet. Vad bör då gälla i fråga om sådana beslut som kräver enhäl- lighet bland de röstande, dvs. beslut som innebär att en medlems rätt till föreningens behållna tillgångar vid dess upplösning inskränks, beslut som innebär en inskränkning i en medlems rätt att återfå insat- ser och beslut som innebär försvårande av utträde? Karakteristiskt för beslut av dessa slag är att de påverkar rättigheter som medlemmen i princip redan har förvärvat eller hans eller hennes möjligheter att tillgodogöra sig sådana rättigheter. När det gäller sådana beslut talar särskilt starka principiella skäl för att de inte bör kunna genomdrivas mot en medlems vilja. Vi har inte heller kunnat finna några egent- liga skäl att ändra den nuvarande regleringen i dessa delar. En förut- sättning för ett sådant beslut bör därför även i fortsättningen vara att det biträds av samtliga röstande vid stämman. 7.4.8Majoritetskrav; bör ytterligare slag av stadgeändringar omfattas av krav på enhällighet? Bedömning: Lagens krav på enhällighet bland de röstande bör inte utsträckas till andra slag av stadgeändringar än de som omfattas av ett sådant krav. Det råder viss oklarhet om det finns andra slag av stadgeändringar än de som pekas ut i lagen som kräver mer än två tredjedelars majo- ritet för att kunna beslutas. Kan föreningsstämman t.ex. besluta om betydande ändringar i fråga om verksamhetens ändamål och art med enbart två tredjedelars majoritet, t.ex. besluta om att en före- ning som har ägnat sig åt försäljningsverksamhet i fortsätt- ningen i stället ska ägna sig åt viss produktion? Kan ett beslut som innebär att föreningens geografiska verksamhetsområde begränsas eller ett beslut att vissa medlemmars rösträtt inskränks eller utökas fattas med två tredjedelars majoritet? Eller följer det tvärtom av allmänna principer att sådana långtgående förändringar kräver sam- tycke av varje medlem som berörs av dem? Denna oklarhet är, kan det hävdas, inte helt tillfredsställande. Vi har därför övervägt om det finns ytterligare fall av stadgeändringar som kan genomföras endast med samtliga röstandes eller samtliga medlemmars samtycke och om dessa i så fall bör preciseras i lagen. Ytterligare en anled- ning till detta är att det i såväl finsk som norsk rätt uppställs sär- skilda majoritetskrav i andra situationer än de som behandlas i svensk rätt, t.ex. när det gäller ändringar i andelslagets respektive samvirkeforetakets syfte. I ett av de förslag som föregick föreningslag uppställ- des ett krav på att beslut om vissa ytterligare stadgeändringar – bl.a. ändring av föreningens verksamhetsföremål och ändring av grun- derna för medlemmarnas rösträtt – skulle biträdas av samtliga röst- ande. Lagrådet ifrågasatte detta: Att på sådant sätt inskränka föreningarnas rörelsefrihet och lägga i hvarje enskild medlems hand att t.ex. förhindra en nödig och nyttig utvidgning af föreningens verksamhetsområde synes i hög grad ägnadt att väcka betänkligheter och icke böra ske utan tvingande skäl. Behof- vet att skydda de enskilda medlemmarnas, hvilket anförts såsom motiv för den föreslagna skärpningen, torde icke utgöra tillräcklig anledning att i alla fall, som angifvas i 2 st., uppställa fordran på enstämmigt beslut för genomförande af stadgeändring. En förening är i regel en öppen association, i hvilken nya medlemmar alltjämt kunna vinna inträde, ofta till obegränsadt antal. Det ekonomiska intresse, som för en med- lem är förenadt med att kvarstå i en förening af denna art, kan i all- mänhet icke vara af någon större betydelse, och i många fall innebär därför blotta rätten att utträda ur föreningen tillräckligt skydd mot rätts- kränkning genom stadgeändring. Det slutliga lagförslaget utformades i enlighet med Lagrådets syn- punkter (se NJA II 1911 s. 208 ff.). Frågan kom också upp i för- arbetena till föreningslag. Under utredningsarbetet ansågs dock att någon skärpning av villkoren för stadgeändring inte borde ske. I utredningsarbetet uttalades emellertid: Vissa långtgående inskränkningar i sin rätt synas medlemmarna jämlikt allmänna rättsgrundsatser ej vara skyldiga att underkasta sig. Ett beslut i en sådan riktning lärer på sin höjd vara bindande för dem som sam- tyckt till beslutet och torde sålunda på medlems talan bliva förklarat vara utan verkan på den grund att beslutet innefattar kränkning av medlems enskilda rätt. Dylika spörsmål synas såsom böra över- lämnas åt rättstillämpning och doktrin (se SOU 1949:17 s. 212). Frågan har inte berörts i senare lagstiftningsarbete. Det är tydligt att vissa särskilt ingripande beslut om stadgeänd- ring kan stå i strid med generalklausulen i 7 kap. 16 § förenings- lagen. I vilken utsträckning även beslut som inte strider mot general- klausulen kan förklaras vara utan verkan därför att de kränker den enskildes rätt är oklart. I doktrinen har redovisats olika uppfatt- ningar.6 Vad gäller ändring av föreningens verksamhetsföremål har en författare uttalat att man kan anta att beslut som ger föreningen en helt annan karaktär faller utanför vad föreningen kan besluta, medan mindre, naturliga ändringar och utvidgningar kan beslutas enligt lagens huvudregel.7 Vare sig det är generalklausulen eller allmänna rättsgrundsatser som tillämpas innebär det i praktiken att vissa slag av beslut måste biträdas av samtliga berörda medlemmar för att bli giltiga. Frågan är då om dessa typer av beslut bör preciseras i lagen. En sådan precisering skulle, kan det hävdas, innebära ett värdefullt förtydligande och stärka den enskildes rätt. Bestämmelser av det slaget måste emeller- tid med nödvändighet ges en generell utformning. De skulle därför komma att omfatta situationer där den enskildes skyddsintresse inte är särskilt stort, kunna åberopas av medlemmar som inte sär- skilt berörs av beslutet och över huvud taget komplicera besluts- fattandet i föreningen på ett sätt som inte skulle stå i proportion till värdet av bestämmelserna. Mot den bakgrunden är det lämpligare att, liksom , överlämna frågan till rättstillämpningen. Det är också den principiella lösning som frågan har fått i svensk aktie- bolagsrätt. 6Se t.ex. K. , Föreningslagen, 8 uppl., s. 184 och S. , Nials Svensk associationsrätt, 9 uppl., s. 154. 7Se G. , Förvärv och förlust av medlemskap i ekonomisk förening, s. 143 f. Bedömning: Det bör inte göras någon ändring i sak i bestäm- melserna om att en medlem som inte samtycker till vissa slag av stadgeändringar ska ha rätt att gå ut ur föreningen. Vid sådana stadgeändringar som förutsätter särskilt kvalificerad majoritet har en medlem som inte har samtyckt till ändringen rätt att säga upp sig till utträde ur föreningen inom en månad. Stadge- ändringen får då inte tillämpas mot honom eller henne. Det rör sig om följande fall: beslutet innebär att en medlems förpliktelse att betala insatser eller avgifter till föreningen ökas, beslutet innebär att en medlems rätt till årsvinst inskränks. beslutet innebär att en medlems rätt till föreningens behållna tillgångar vid dess upplösning inskränks, beslutet innebär (1) en inskränkning i en medlems rätt att återfå insatser enligt 4 kap. 1 eller 3 § eller (2) att en medlems rätt till utträde försvåras, om ändringen ska gälla även dem som var med- lemmar i föreningen när frågan avgjordes. Enligt vår mening finns det inte skäl att ändra gällande ordning i denna del. Även i fortsättningen bör alltså en medlem som inte har samtyckt till ett beslut om stadgeändring av de aktuella slagen ha rätt att säga upp sig till utträde ur föreningen. Ovan har föreslagits att det i de båda första fallen inte längre ska krävas större majoritet för stadgeändring än vid andra slag av stadgeändringar, dvs. två tredjedelars majoritet. Det innebär att rätten till utträde kan kom- ma att aktualiseras i fråga om flera medlemmar än , vilket i sin tur kan innebära att föreningen tvingas till större återbetalningar av insatser. Vi anser dock inte att detta utgör något skäl att begränsa utträdesrätten. Utträdesrätten bör, liksom , inte kunna begränsas i stad- garna. Bedömning: Föreningslagens bestämmelser om registrering av stadgeändringar behöver inte ändras. Enligt Nuteks mätningar innebär förfarandet vid registrering av stadgeändringar en jämförelsevis stor kostnad för de ekonomiska föreningarna. Utredningen ska därför enligt utredningsdirektiven undersöka om registreringsförfarandet går att förenkla. Företrädare för har upplyst att de uppskattade kostna- derna, , inte omfattar enbart själva registreringsför- farandet vid utan att den absoluta merparten av dessa kostnader avser andra åtgärder, såsom framtagande av beslutsunderlag inför stämma samt beslutet vid själva stämman. Vi har trots detta funnit skäl att analysera registreringsförfarandet vid stadgeändring för att se om det kan förenklas. Systemet med registrering har dubbla syften. För det första led- er registreringen till att föreningens beslut får publicitet, så att exempelvis föreningens medlemmar och blivande medlemmar och dess borgenärer kan ta del av föreningens stadgar, inbegripet däri gjorda ändringar. För det andra innebär registreringsförfarandet att kan göra en viss granskning av det registrerade beslu- tet i formellt och materiellt hänseende (jfr 15 kap. 4 § förenings- lagen). Den formella granskningen består i en kontroll av att anmä- lan innehåller föreskrivna uppgifter och handlingar, den materiella granskningen i bl.a. en kontroll av att beslutets innehåll inte strider mot föreningslagen, annan författning eller föreningens stadgar. Verket kontrollerar också att beslutet inte i något viktigare hän- seende framstår som otydligt eller vilseledande (jfr prop. 1975:103 s. 558). Det är mot den bakgrunden tydligt att registreringsförfarandet har ett stort värde för såväl föreningen, dess medlemmar som andra intressenter. måste föreningen i samband med registreringen lämna in två kopior av stadgarna i dess nya lydelse till . Att stadgarna i kopia ges in framstår som naturligt. Det bör dock vara tillräckligt att föreningen ger in en kopia. Detta motsvarar vad som gäller i registreringspraxis. Vi föreslår att förordningen (1987:978) om ekonomiska föreningar ändras i detta avseende. Föreningen måste också ge in en kopia av protokollet från före- ningsstämman. Kravet på ingivande av protokoll ska ses mot bak- grund av uppgift att kontrollera att beslutet har till- kommit i behörig ordning. Man skulle kunna tänka sig en ordning där anmälaren i stället för att ge in protokollet lämnar en försäkran på heder och samvete om att beslutet har tillkommit i behörig ord- ning och att erforderliga majoritetskrav är uppfyllda. En sådan ord- ning skulle i vart fall underlätta för , som skulle få färre handlingar att granska. Det framstår dock som mer tveksamt om en sådan förändring skulle innebära någon egentlig förenkling för de ekonomiska föreningarna. Ordföranden på stämman skulle fortfarande vara skyldig att se till att det upprättades ett protokoll från stämman (se 7 kap. 10 § tredje stycket föreningslagen). Kravet på att protokollen ges in i samband med registrering får också anses utgöra ett incitament för att protokoll faktiskt upprättas och ökar också möjligheter att kontrollera att beslutet om stadgeändring har tillkommit i behörig ordning.