sou · GWB358d5 · 2009-01-01 00:00:00 — Skattedeklarationen ska innehålla uppgift om faktiskt gjorda skatteavdrag och inte om hur mycket skatteavdrag som borde ha gjorts (prop. 1996/97:100, s. 570). Den som gör skatteavdrag med ett för lågt belopp och redovisar det för låga skatteavdraget i deklarationen har således inte lämnat en oriktig uppgift. Utbetalaren ska emellertid i skattedeklarationen också lämna uppgift om den sammanlagda ersättning från vilken han eller hon är skyldig att göra skatteavdrag (10 kap. 17 § 3 SBL). En uppgift om den sammanlagda ersättning från vilken utbetalaren är skyldig att göra skatteavdrag för preliminär skatt visar inte om redovisat skatteavdrag är korrekt eller inte. Det beror på att skatteavdragens storlek är beroende av mottagarens förhållanden. En fysisk persons bosättningskommun avgör t.ex. enligt vilken tabell avdrag ska göras. Mottagarna kan vidare ha särskild beräkningsgrund. En utbetalare som gör ett för lågt skatteavdrag och som lämnar uppgift om dels det faktiska skatteavdraget, dels den sammanlagda ersättning som skatteavdrag skulle ha gjorts från kan ändå anses ha lämnat en oriktig uppgift. Det beror på att skattedeklarationen ska ta upp de ytterligare uppgifter som behövs för beräkning och kontroll av bl.a. skatteavdrag (10 kap. 17 § första stycket 6 SBL). Om det i deklarationen saknas en upplysning om att ersättning har utbetalats utan att korrekt skatteavdrag har gjorts har utbetalaren lämnat en oriktig uppgift (handledning Särskilda avgifter enligt skattebetalningslagen, 2008, s. 34). Det i detta sammanhang relevanta felet som utbetalaren har gjort är givetvis att han underlåtit att göra föreskrivet skatteavdrag. Det saknas enligt utredningens mening skäl att härutöver ställa upp några ytterligare förutsättningar för att beslut om ansvar ska få fattas fram t.o.m. det sjätte året efter utgången av det kalenderår då skatteavdraget skulle ha gjorts (jfr 92 § 3 UBL). En sådan bestämmelse föreslås därför här. Tidsfristerna för beslut om ansvar för den som inte gjort anmälan om F-skatt i anställningsförhållande, för delägare i handelsbolag och för dem som dömts för skattebrott anknyter till preskriptionen av den huvudfordran som ansvaret avser. Motsvarande gäller tidsfristen för ansökan om företrädaransvar. Skälet till att den metoden inte används här är att en utbetalare kan bli ansvarig för underlåtna skatteavdrag för en mottagare som inte är känd. I sådana fall finns det ingen huvudfordran att knyta beslutsfristen till. Ansvar när anmälan om F-skatt i anställningsförhållande inte gjorts Den som betalar ut ersättning till en mottagare som har (eller på visst sätt åberopar) ett godkännande för F-skatt ska inte göra skatteavdrag eller betala arbetsgivaravgifter (10 kap. 10 och 11 §§). Det gäller även om det är uppenbart att den som utfört arbetet är att anse som anställd. I den sistnämnda situationen är dock utbetalaren skyldig att göra en anmälan till (10 kap. 13 §). Syftet med anmälan är att ska få anledning att utreda om godkännandet för F-skatt bör återkallas. I här aktuell paragraf föreskrivs ansvar för betalnings- mottagarens skatt som sanktion mot den som inte fullgör sin anmälningsskyldighet. Paragrafen ersätter 12 kap. 3 § första stycket och 4 § SBL. 12 kap. 3 § är endast ändrad när bildades och 4 § har behållit sin ursprungliga lydelse (prop. 1996/97:100, s. 590 och 591 samt prop. 2002/03:99). Bestämmelser om ansvar för den som inte fullgjort sin anmälningsskyldighet infördes vid F-skattereformen. Syftet var att motverka skatte- och avgiftsfusk bl.a. i situationer där en person med F-skatt hyr ut arbetskraft olagligt eller uppträder som mellanman (prop. 1991/92:112, s. 108 och 109). Ansvaret avser enligt första stycket det belopp som kan behövas för att betala skatten och avgifterna på ersättningen. Vad som avses med skatten och avgifterna på ersättningen framgår av 8 §. Innebörden av att ansvaret endast gäller det belopp som kan behövas är att skatte- och avgiftsbetalningar för ersättningen som gjorts av andra än utbetalaren ska beaktas när ansvarsbeloppet bestäms, se vidare kommentaren till 8 §. Av andra stycket framgår att beslut om betalningsskyldighet inte får fattas om statens fordran mot betalningsmottagaren har preskriberats. Skatten och avgifterna på ersättningen Paragrafen ersätter 12 kap. 3 § andra stycket SBL. I kommentaren till 6 § redogörs för förarbetena till 12 kap. 3 § SBL. Att den som betalar ut ersättning utan att göra anmälan om F- skatt i uppenbart anställningsförhållande kan bli betalningsskyldig för skatten och avgifterna på ersättningen framgår av 7 §. Här framgår vad som i olika situationer avses med skatten och avgifterna på ersättningen. I första stycket regleras hur skatten och avgifterna på ersättning som avser arbete utfört av betalningsmottagaren själv ska beräknas. Utbetalarens betalningsansvar är i sådana fall solidariskt med betalningsmottagarens skyldighet att betala sina egna skatter och avgifter, dvs. inkomstskatt och egenavgifter. Med hänsyn till att det kan vara mycket svårt att beräkna den skatt och de avgifter som belöper på viss ersättning beräknas skatten och avgifterna på ersättningen i sådana fall enligt en schablonregel (prop. 1991/92:112, s. 183). Skatten och avgifterna för ersättningen ska anses motsvara av ersättningen. Utbetalaren ska dock inte göras ansvarig för ett större belopp än vad som kan behövas för att betala skatten och avgifterna för ersättningen. Det framgår av 7 §. Ansvaret ska därför begränsas till belopp motsvarande betalningsmottagarens brister i betalningshänseende. Härvid bör samtliga underskott vid avstämningar av skattekontot under beskattningsåret beaktas. Om underskottet på betalnings- mottagarens skattekonto vid beslutstillfället är lägre än summan av underskotten ska utbetalarens ansvar begränsas till underskottets storlek (: Handledning för skattebetalning 2008, s. 498). Om arbetet har utförts av någon annan än betalningsmottagaren själv kan utbetalarens ansvar vara solidariskt med såväl betalnings- mottagaren som den som utfört arbetet. Med skatten och avgifterna på ersättning som betalnings- mottagaren i sin tur betalar till den person som utfört arbetet avses enligt andra stycket de faktiska belopp avseende skatteavdrag och arbetsgivaravgifter som belöper på ersättningen. Inte heller i den här situationen ska utbetalaren göras ansvarig för ett större belopp än vad som kan behövas för att betala skatten och avgifterna för ersättningen. Om betalningsmottagaren har redovisat och betalat arbetsgivaravgifter och skatteavdrag på den ersättning som han lämnat vidare ska alltså utbetalaren inte göras ansvarig för skatt eller avgifter på den ersättningen. Aktualiseras ansvarsfrågan sedan den som utfört arbetet beskattats för ersättningen, ska inget ansvar beslutas för den icke avdragna skatten om den slutliga skatten redan är betald. Om betalningsmottagaren behåller viss del av ersättningen och betalar ut resterande del till den som utfört arbetet kommer bestämmelserna i såväl första som andra stycket att tillämpas när utbetalarens ansvar ska bestämmas. På den del av ersättningen som betalningsmottagaren behåller anses skatten och avgifterna vara enligt schablonregeln i första stycket. Skatten och avgifterna på den del av ersättningen som betalas vidare till den som utför arbetet ska beräknas enligt andra stycket, dvs. till arbetsgivaravgifter och skatteavdrag på ersättningen. Om betalningsmottagaren är ett handelsbolag och arbetet utförs av en delägare i bolaget, ska även skatten och avgifterna på den ersättning som vidarebefordras till delägaren beräknas enligt schablonregeln i första stycket. Bestämmelsen i andra stycket är alltså i sådana fall inte tillämplig. Det framgår av tredje stycket. Paragrafen reglerar utbetalarens regressrätt. Den ersätter 12 kap. 11 § SBL som aldrig är ändrad (prop. 1996/97:100, s. 594). Enligt första stycket har utbetalaren regressrätt gentemot betalningsmottagaren. Om arbetet utförts av annan än betalningsmottagaren kan utbetalaren enligt andra stycket också vända sig till den som utfört arbetet. Det förutsätter att skatteavdrag inte har gjorts från ersättningen. Regresskrav mot annan än betalningsmottagaren får inte avse arbetsgivaravgifter utan endast de uteblivna skatte- avdragen. Det sägs nu uttryckligen i bestämmelsen. Utbetalaren kan givetvis endast vända sig till den som utfört arbetet med krav i den utsträckning denne tillgodoräknats utbetalarens betalning av ansvarsbeloppet (: Handledning för skattebetalning 2008, s. 499). I praktiken kommer alltså ett regresskrav enligt andra stycket att avse den del av utbetalarens betalning som har krediterats skattekontot för den som utfört arbetet. Betalningsmottagarens ansvar för arbetsgivaravgifter Paragrafen motsvarar 12 kap. 5 § SBL som endast har ändrats när bildades (prop. 1996/97:100, s. 591). Om en utbetalare på grund av synnerliga skäl har befriats från skyldigheten att betala arbetsgivaravgifter kan mottagaren av ersättningen under vissa förutsättningar göras ansvarig för avgifterna. Av 3 kap. 3 § framgår att även sådan särskild löneskatt och allmän löneavgift som betalas av arbetsgivare omfattas av begreppet arbetsgivaravgifter. För ansvar förutsätts att mottagaren bedriver näringsverksamhet och i denna tar emot ersättning för arbete. I dagens bestämmelse begränsas tillämpningsområdet till att gälla mottagare som har A-skattsedel eller saknar skattsedel på preliminär skatt. Här uttrycks detta i stället genom att bestäm- melsen gäller mottagare som inte är godkänd för F-skatt. För att ansvar ska komma i fråga krävs vidare att det måste anses uppen- bart för mottagaren att utbetalaren inte insåg att han eller hon var arbetsgivare och dessutom saknade anledning att räkna med det. Ansvaret enligt paragrafen är inte solidariskt utan subsidiärt. En förutsättning för ansvar är ju att utbetalaren har befriats från sin betalningsskyldighet. Det innebär att mottagaren ensam ansvarar för betalningen. Bestämmelsen i andra stycket är ny. I skattebetalningslagen finns ingen reglering av inom vilken tidsfrist beslut om mottagarens ansvar ska fattas. Eftersom utbetalaren har befriats från ansvaret är det inte möjligt att knyta beslutsfristen till preskriptionen för huvudfordran. Vi föreslår att beslutet om ansvar ska meddelas som beslutet om befrielse. En sådan ordning är lämplig eftersom befrielsen från betalningsskyldigheten är en central förutsättning för att göra mottagaren ansvarig. Ansvar för delägare i handelsbolag Paragrafen ersätter 12 kap. 8 a § SBL som infördes och härefter endast har ändrats när bildades (prop. 1997/98:33, s. 45, 73 och 74 samt prop. 2002/03:99). I 2 kap. 20 § lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag sägs att bolagsmännen svarar solidariskt för handelsbolagets förpliktelser. Av första stycket i här aktuell bestämmelse framgår att kan fastställa betalningsskyldigheten för bolags- männen och därigenom skapa exekutionstitlar mot bolagsmännen. Andra stycket är nytt. I skattebetalningslagen saknas en bestämmelse om att beslut om ansvar inte får fattas om fordran mot handelsbolaget har preskriberats. Det anses ändå gälla mot bakgrund av den allmänna principen om accessorisk preskription. anges det uttryckligen i lagen på motsvarande sätt som i 7 § andra stycket. Paragrafen motsvarar 12 kap. 6 § SBL i den del den gäller ansvar för underlåtet skatteavdrag och ansvar på grund av att anmälan om F- skatt i uppenbart anställningsförhållande inte har gjorts. 12 kap. 6 § SBL har ändrats . Genom skattebetalningslagen slopades de subjektiva rekvisiten som förutsättning för ansvar (prop. 1996/97:100, s. 591–593). De subjektiva rekvisiten återinfördes genom lagstiftning 2003. flyttades förfarandet från allmän domstol till förvaltningsdomstol (prop. 2002/03:128, s. 23– 28, 51 och 52). De övriga ändringarna gjordes när arvs- och gåvoskatten infogades i skattekontosystemet (prop. 2000/01:117) och när denna skatt avskaffades (prop. 2004/05:25). Den juridiska personens ansvar för underlåtet skatteavdrag ska i fortsättningen inte fastställas genom ett omprövningsbeslut utan med stöd av bestämmelserna i 2–6 §§. Hänvisningen i 12 kap. 6 § första stycket SBL till belopp som har bestämts enligt 11 kap. 19 § SBL behövs därför inte. Här anges i stället att ansvaret gäller det belopp som den juridiska personen gjorts ansvarig för. Den som betalar ut ersättning för arbete och underlåter att göra anmälan om F-skatt i uppenbart anställningsförhållande, kan bli betalningsskyldig för skatten på ersättningen enligt 7 och 8 §§. Om utbetalaren är en juridisk person kan även dennes företrädare bli betalningsskyldig genom företrädaransvar. Enligt 12 kap. 6 § SBL är förutsättningen för företrädaransvar i sådana fall att företrädaren uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåter att betala den skatt som den juridiska personen blivit skyldig att betala till följd av att anmälan inte gjorts. Det subjektiva rekvisitet avser alltså betalningen av skatten trots att grunden för betalningsskyldigheten är att anmälan inte gjorts. Från det att anmälan borde ha gjorts till dess ett beslut om ansvar för utbetalaren fattas kan ha gått och nya företrädare tillkommit. På motsvarande sätt som gäller för underlåtet skatteavdrag bör ansvaret knytas till den underlåtenhet som är grunden för ansvaret. Om företrädaren uppsåtligen eller av grov oaktsamhet inte har gjort anmälan om F-skatt i uppenbart anställningsförhållande, ska företrädaren alltså tillsammans med den juridiska personen kunna göras skyldig att betala ansvars- beloppet. Av praxis framgår att anmälningsskyldighet endast uppkommer om det är klarlagt att arbetet utförts i ett uppenbart anställnings- förhållande. Detta ska också ha stått klart för utbetalaren. Det ställs höga krav på bevisningen (RÅ 2003 ref. 91). För företrädar- ansvar krävs dessutom enligt här aktuell bestämmelse att företrädaren haft uppsåt eller varit grovt oaktsam med avseende på att F-skatt tillämpats i ett uppenbart anställningsförhållande och anmälan inte gjorts. Andra stycket reglerar till vilken tidpunkt företrädaransvaret är knutet. Enligt 12 kap. 6 § andra stycket SBL är betalnings- skyldigheten knuten till den tidpunkt vid vilken skatten ursprung- ligen skulle ha betalats. Någon särskild reglering finns inte för företrädarens ansvar för underlåtna skatteavdrag. Det subjektiva rekvisitet är emellertid knutet till underlåtenheten att göra skatteavdrag och inte till underlåtenheten att betala skattebeloppet. Den relevanta tidpunkten för ansvaret bör därför vara den tidpunkt då skatten skulle ha dragits av, dvs. när ersättning för arbete, ränta eller utdelning betalas ut (10 kap. 2 § andra stycket)19. En sådan justering föreslås därför här. För det fall att skatteavdrag görs, men inte betalas in kan företrädaren göras ansvarig för obetald skatt enligt 13 §. I sådana fall är det givetvis tidpunkten då den avdragna skatten skulle ha betalts in som är avgörande för ansvaret. Vi föreslår att det subjektiva rekvisitet för företrädaransvar vid underlåten anmälan om F-skatt i uppenbart anställningsförhållande ska knytas till underlåtenheten att göra anmälan. 19 Jfr ställningstagande , dnr 130 711556-04/111. skatt i uppenbart anställningsförhållande ska göras senast den dag då arbetsgivardeklaration ska lämnas för den redovisningsperiod under vilken utbetalningen gjordes (10 kap. 13 §). På motsvarande sätt som gäller vid underlåtet skatteavdrag bör den relevanta tidpunkten för ansvaret sammanfalla med den underlåtenhet som är grunden för ansvaret. Det är alltså den som är företrädare som kan göras ansvarig. I paragrafen finns förutsättningarna för företrädaransvar för obetald skatt och avgift. Tillsammans med 12 § ersätter paragrafen 12 kap. 6 § SBL. En redogörelse för förarbetena till den bestämmelsen finns i kommentaren till 12 §. Andra och tredje styckena reglerar till vilken tidpunkt företrädar- ansvaret är knutet. Huvudregeln som finns i andra stycket innebär att betalningsskyldigheten är knuten till den tidpunkt vid vilken skatten och avgiften ursprungligen skulle ha betalats. I tredje stycket finns en särskild regel som gäller när har omprövat beslut om arbetsgivaravgifter, skatteavdrag, mer- värdesskatt eller punktskatt som gäller flera redovisningsperioder och med stöd av 66 kap. 33 § (motsvarar 11 kap. 2 § andra stycket SBL) hänfört ändringen till en period. Den nuvarande bestämmelsen finns i 12 kap. 6 § tredje stycket SBL och har följande lydelse: Vid ändring av ett beskattningsbeslut som avser mer än en redovisningsperiod avses med förfallodag enligt andra stycket den förfallodag som beslutats med tillämpning av 11 kap. 2 § andra stycket. Enligt ordalydelsen gäller bestäm- melsen vid ändring av ett beskattningsbeslut som avser mer än en period, dvs. endast vid förnyad omprövning av ett sådant beslut. Av förarbetena till bestämmelsen framgår att avsikten varit att bestämmelsen ska tillämpas även vid ett första omprövningsbeslut då en ändring avseende flera redovisningsperioder hänförs till en period (prop. 2002/03:128, s. 28 och 52). Av den nuvarande bestämmelsen framgår inte heller tydligt att den förfallodag som ansvaret ska knytas till är den förfallodag som skulle ha gällt om skatterna hade redovisats i den redovisningsperiod som de hänförts till. Bestämmelsen får nu en ny lydelse som klargör dels att bestämmelsen gäller vid samtliga beslut om ändring där skatten hänförs till en period enligt 66 kap. 33 §, dels att det är förfallo- dagen för skatt som redovisas i den perioden som ska anses vara den ursprungliga tidpunkten för betalning. Bestämmelsen överens- stämmer härmed med uppfattning om hur den nuvarande bestämmelsen ska tillämpas.20 I 12 kap. 6 § SBL finns också en särskild regel för slutlig skatt. Beträffande slutlig skatt tillämpas enligt den bestämmelsen den förfallodag som gäller för det grundläggande beslutet om slutlig skatt enligt 16 kap. 6 § första stycket SBL. Det innebär den förfallodag som infaller närmast efter det att gått från beslutsdagen. Enligt förarbetena kan man vid debitering av ytterligare inkomstskatt inte på samma sätt som för t.ex. arbetsgivaravgifter i efterhand ange den ursprungliga ordinarie förfallodagen (prop. 2002/03:128, s. 28). Enligt vår bedömning tillför en sådan regel inte något. ska enligt 56 kap. 10 § fatta beslut om slutlig skatt i sådan tid att besked om slutlig skatt kan skickas ut senast den 15 december21 året efter beskattningsåret. Skatten ska sedan enligt 62 kap. 8 § första stycket 1 betalas senast den förfallodag som infaller närmast efter 30 dagar22. Förfallodagen för den slutliga skatten enligt det första beslutet om slutlig skatt är den ursprungliga förfallodagen för slutlig skatt. Huvudregeln i andra stycket kan alltså tillämpas även för slutlig skatt. För det fall att inte har fattat något beslut om slutlig skatt inom den angivna tidsfristen får beslutet enligt 66 kap. 2 § andra stycket fattas inom den tid och på det sätt som gäller för omprövning. Det kan inträffa om den juridiska personen inte deklarerar och inte har några uppgifter om denne. I sådana fall får den ursprungliga förfallodagen anses vara den förfallodag som hade gällt om beslutet fattats i slutet av fristen, dvs. andra året efter beskattningsåret om den juridiska personen har kalenderår som räkenskapsår. Paragrafen motsvarar 12 kap. 6 a § SBL som infördes och härefter inte har ändrats (prop. 2002/03:128, s. 52). Innehållet i paragrafen hämtades från dåvarande 12 kap. 6 § SBL (prop. 1996/97:100, s. 591–593). 12 kap. 6 a § SBL reglerar förutsättningarna för företrädaransvar för överskjutande ingående mervärdesskatt som tillgodoräknats 20Skatteverkets ställningstagande , dnr 130 199715-05/111. 21Om den juridiska personen har ett annat beskattningsår än kalenderår gäller inte den 15december utan i stället den 15 efter beskattningsårets utgång. 22Förslaget att korta betalningstiden för slutlig skatt kommenteras i avsnitt 8.6.4. med för högt belopp. Frågan om bestämmelsen även bör gälla punktskatt synes inte ha berörts i samband med att punktskatterna infogades i skattekontosystemet (prop. 2001/02:127). Antalet skattskyldiga för punktskatt är väldigt få jämfört med antalet skattskyldiga för mervärdesskatt, närmare bestämt cirka 8 000 jämfört med över 900 000 skattskyldiga för mervärdesskatt. Överskjutande punktskatt uppkommer när den skattskyldige redovisar avdrag som överstiger skattens bruttobelopp. Med hänsyn till punktskatternas konstruktion är det sannolikt ovanligt att en punktskattedeklaration innehåller överskjutande punktskatt. Å andra sidan uppgår de årliga intäkterna från punktskatterna till runt varför det kan röra sig om stora belopp i de ärenden som förekommer. Även om företrädaransvar för överskjutande punktskatt således skulle komma att aktualiseras i ett litet antal fall är det av likformighetsskäl viktigt att mervärdesskatt och punkskatt behandlas på samma sätt även i ansvarshänseende.23 Paragrafen görs därför också tillämplig på överskjutande punktskatt. Såväl mervärdesskatt som punktskatt kan i vissa fall återbetalas efter ansökan (se t.ex. 10 kap. 1–4 §§ och 19 kap. 1 § mervärdes- skattelagen [1994:200] samt 28–31 d §§ lagen [1994:1564] om alkoholskatt). Ansökningsförfarandet används för personer som har rätt att få tillbaka skatt, men som inte är skattskyldiga och därför inte kan yrka avdrag i skattedeklaration. Den omständigheten att det i sådana fall är fråga om återbetalning av ingående mervärdesskatt eller punktskatt i stället för tillgodo- räknande av överskjutande ingående mervärdesskatt eller punktskatt bör inte ha någon betydelse för om företrädaransvar ska kunna aktualiseras. Om en företrädare uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktiga uppgifter i en ansökan om återbetalning och det leder till att ingående mervärdesskatt eller punktskatt återbetalas med ett för högt belopp bör företrädaren alltså kunna göras ansvarig för beloppet tillsammans med den juridiska personen. Paragrafen görs därför tillämplig också på mervärdesskatt eller punktskatt som återbetalats med ett för högt belopp på grund av oriktig uppgift i en ansökan om återbetalning. 23 Vi föreslår att överskjutande punktskatt i fortsättningen ska behandlas på samma sätt som överskjutande ingående mervärdesskatt när det gäller registreringstidpunkt och återbetalning vid förtida redovisning (61 kap. 4 § och 64 kap. 3 §). En företrädare kan enligt paragrafen befrias från betalnings- skyldighet. Paragrafen motsvarar 12 kap. 6 b § SBL som infördes och härefter inte har ändrats (prop. 2002/03:128, s. 52 och 53). Innehållet i paragrafen hämtades från dåvarande 12 kap. 6 § SBL (prop. 1996/97:100, s. 591–593). Paragrafen motsvarar 12 kap. 7 § första stycket SBL (prop. 1996/97:100, s. 593). 12 kap. 7 § fick sin nuvarande lydelse 2003 (prop. 2002/03:128, s. 28–31 och 53). Av paragrafen framgår att en ansökan om företrädaransvar ska göras hos den länsrätt där den juridiska personen kan föra talan om den grundläggande skattefordran. Paragrafen motsvarar 12 kap. 7 § andra stycket SBL (prop. 1996/97:100, s. 593). 12 kap. 7 § fick sin nuvarande lydelse 2003 (prop. 2002/03:128, s. 28–31 och 53). I paragrafen anges två förhållanden som hindrar att talan väcks. Den första är att statens fordran mot den juridiska personen har preskriberats. En överenskommelse om betalningsansvar kan också hindra att talan väcks. I dagens bestämmelse sägs att talan inte får väckas om en överenskommelse om betalningsskyldighet har träffats och att en överenskommelse som har upphört att gälla inte utgör hinder för ansökan om betalningsskyldighet. Regleringen ersätts nu med en bestämmelse enligt vilken talan inte får väckas om det finns en överenskommelse om betalningsskyldighet. Om en överenskommelse inte fullföljs inom rätt tid upphör den enligt 20 § att gälla. I en sådan situation finns det ingen överens- kommelse. Att en överenskommelse som upphört att gälla inte hindrar att talan väcks behöver därför inte särskilt påpekas här.