sou · GXB371 · 2009-09-03 00:00:00 — [G]emenskapen utgör en ny rättsordning inom folkrätten till vars förmån staterna, låt vara på begränsade områden, har inskränkt sina suveräna rättigheter och som inte enbart medlemsstaterna utan även dessas medborgare lyder under. På samma sätt som gemenskapsrätten ålägger de enskilda förpliktel- ser, är den följaktligen även avsedd att oberoende av medlemsstaternas lagstiftning skapa rättigheter som blir en del av de enskildas rättsliga arv. Rättigheterna uppkommer inte enbart då detta uttryckligen sägs i fördraget, utan även på grund av de skyldigheter som fördraget på ett väl angivet sätt ålägger såväl de enskilda som medlemsstaterna och gemenskapens institutioner. Därefter konstaterade domstolen att artikel 12 i fördraget innehöll ett klart och villkorslöst förbud för en medlemsstat att införa nya eller att skärpa tullar, eller avgifter med motsvarande verkan, gent- emot en annan medlemsstat. Det krävs inte åtgärder på nationell nivå för att bestämmelsen ska kunna ges rättsliga verkningar. Arti- kel 12 kunde sålunda göras gällande av enskilda inför nationella domstolar. Direkt effekt-doktrinen ledde till ökat rättsskydd för enskilda individer inom hela gemenskapen. Enskilda individer (och deras juridiska ombud) gavs härigenom rättigheter som de kunde utnyttja inför nationella domstolar och andra myndigheter, där EG-rättsliga 5 Mål 26/62, en Loos, 1963, s. 1, svensk specialutgåva, volym 1, s. 161. Medlemsstaternas skyldighet att säkra en effektiv tillämpning bestämmelser och principer inverkar på utgången. Genom direkt effekt-doktrinen gavs också de nationella domstolarna ett särskilt ansvar för EG-rättens korrekta tillämpning i medlemsstaterna. Systemet med förhandsavgöranden blev på så sätt mycket viktigare. fick väsentligt fler tillfällen att utveckla EG-rätten, sedan nationella domstolar till följd av direkt effekt-doktrinen började ställa tolkningsfrågor till . Om en domstol i en medlemsstat skulle finna att en nationell bestämmelse strider mot en EG-rättslig bestämmelse som har direkt effekt, ska domstolen inte tillämpa den nationella bestäm- melsen i det aktuella målet. Enligt praxis har den EG-rättsliga bestämmelsen nämligen företräde framför nationella regler och ska tillämpas oavsett vad som föreskrivs i den nationella rättsordningen. I målet mot , klargjorde detta förhållande . Detta mål, som i sak handlade om en obetald elräkning, utgör ett logiskt komplement till vad domstolen uttalat i målet van Gend en Loos. Bakgrunden till den nationella tvisten var att , som var aktieägare i ett italienskt elbolag, hävdade att han inte var skyl- dig att betala en förfallen elräkning, eftersom en italiensk nationali- seringslag med avseende på el-industrin stred mot fördragets regler om handelsmonopol, etableringsrätt samt statsstöd. Av principiellt intresse var dessutom att den ifrågavarande nationaliseringslagen hade antagits efter ratificeringen av EEG-fördraget. I gällde nämligen enligt konstitutionell praxis att den senare antagna lagen alltid skulle gälla framför den tidigare (lex posterior-principen). En fråga ställdes därför till om EG-rätten över- huvudtaget kunde beaktas av en nationell domstol när den natio- nella lagstiftaren i ett senare skede stiftat en lag som enligt konsti- tutionell praxis tog över. gav följande principiella svar: Genom att skapa en gemenskap för obegränsad tid som har egna institutioner, är en egen juridisk person, har en egen rättskapacitet och rätt att uppträda som part på det internationella planet samt, särskilt, har verkliga befogenheter som härrör från det förhållandet att staterna begränsat sin suveränitet eller överlåtit sina befogenheter till gemen- skapen, har medlemsstaterna begränsat sina suveräna rättigheter, om Medlemsstaternas skyldighet att säkra en effektiv tillämpning än inom begränsade områden, och därigenom skapat en rättsordning som binder såväl staternas medborgare som staterna själva. Domstolen uttalade därpå att det förhållandet att gemenskapsrätten utgör en del av varje medlems- stats nationella rättsordning gör att staterna inte kan låta en nationell regel, även om den beslutats senare, få företräde framför det rättsliga system som de har skapat tillsammans. En sådan regel kan därför inte vara förenlig med det gemenskapsrättsliga systemet. Domstolen tillade att gemenskapsrättens genomslagskraft inte i praktiken kan variera från en stat till en annan, därför att den viker för efterföljande nationell lag, utan att det äventyrar att de i artikel 5.2 (nu artikel 10.2 EG) åsyftade fördragsmålen uppnås och leder till en sådan särbehandling som artikel 7 (nu artikel 12 EG) förbju- der. har i sin rättspraxis successivt utvecklat princi- pen om gemenskapsrättens företräde framför nationell rätt. I kort- het innebär principen att samtliga myndigheter och domstolar i medlemsstaterna är skyldiga att tillämpa gemenskapsrätten i dess helhet och att skydda de rättigheter som enskilda direkt erhållit på grundval av gemenskapsrätten genom att underlåta att tillämpa varje bestämmelse i den nationella lagstiftningen som kan strida mot gemenskapsrätten.6 Principerna om direkt effekt och företräde innebär sammantaget att medlemsstaten är skyldig att garantera gemenskapsrättens effektiva genomslag på nationell nivå. har sålunda understrukit att det åligger de nationella domstolarna att säkerställa att de gemenskapsrättsliga bestämmelserna ges full verkan.7 har i avgöranden från senare år även betonat vikten av att nationella myndigheter bidrar till gemenskapsrättens effektiva genomslag på nationell nivå. Det är alltså inte tillräckligt att EG-rätten tillämpas och ges företräde i samband med en talan 6Se bl.a. mål 26/62, en Loos , 1963, s. 1 och 23, svensk specialutgåva, volym 1, s. 161, mål 6/64, , 1964, s. 1141 och 1158-1160, svensk specialutgåva, volym 1, s. 211, mål 106/77, Simmenthal , 1978, s. 629; svensk specialutgåva, volym 4, s. 75, målen C-6/90 och C-9/90, m.fl., 1991, s. I-5357, svensk specialutgåva, volym 11, s. 435, mål C-453/99, och Crehan, 2001, s. I-6297, mål C-118/00, , 2001, s. I-5063, och mål C-188/00, Kurz , 2002, s. I-10691. 7se bl.a. mål 106/77, Simmenthal, 1978, s. 629, punkt 16, svensk specialutgåva, volym 4, s. 75, mål C-213/89, Factortame m.fl., 1990, s. I-2433, punkt 19, svensk special- utgåva, volym 10, s. 435, och mål C-453/99, och Crehan, 2001, s. I-6297, punkt 25. Medlemsstaternas skyldighet att säkra en effektiv tillämpning vid nationell domstol, utan EG-rätten måste iakttas fullt ut redan på myndighetsnivå. tycks heller inte anse att direkt effekt är en förutsättning för att en bestämmelse ska ha företräde. Nationella bestämmelser som strider mot EG-rätten får helt enkelt inte tillämpas.8 Ett gott exempel är målet CIF9 som gällde konkurrensbegrän- sande kartellverksamhet på den italienska tändsticksmarknaden. Kartellen hade skapats genom italiensk lagstiftning i vilken även de inblandade företagens löpande verksamhet reglerades. När den ita- lienska konkurrensmyndigheten ingrep uppstod en konflikt mellan nationell rätt och konkurrensreglerna i EG-fördraget. Efter att hade överklagat konkurrensmyndighetens beslut begärde den nationella domstolen ett förhandsavgörande. erin- rade om att enligt fast rättspraxis medför gemenskapsrättens före- träde att varje nationell bestämmelse som strider mot en gemenskaps- bestämmelse inte får tillämpas.10 begränsade alltså inte företrädet till bestämmelser med direkt effekt. Den framhöll också att skyldigheten att underlåta att tillämpa inhemska lagbe- stämmelser som strider mot gemenskapsrätten åligger såväl natio- nella domstolar som andra statliga organ, inbegripet administrativa myndigheter. Dessa ska vidta samtliga åtgärder som är nödvändiga för att underlätta gemenskapsrättens fulla genomslag på nationell nivå.11 Skyldigheten för nationella myndigheter att säkerställa att gemenskapsrätten efterlevs har även bekräftats i Delena Wells12 och i Kühne & Heitz.13 Inte heller i dessa avgörandena anges direkt effekt vara en förutsättning för företräde. I stället understryks att offentliga organ måste respektera lojalitetsprincipen i artikel 10 EG. 5.4Direkt effekt av direktiv Att bestämmelser i direktiv grundar rättigheter för enskilda, när de har införlivats med nationell rätt, följer av att de då utgör just nationell rätt. Att bestämmelser i direktiv kan grunda rättigheter 8Se Hettne, J. och Otken , I. ), EU-rättslig metod – Teori och genomslag i svensk rättstillämpning, juridik 2005, s. 113. 9Mål C-198/01, Consorzio Industrie Fiammiferi () mot Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato, 2003 s. I-8055 10Ibid, s. 48 11Ibid, p 49. 12Mål C-201/02, Delena , 2004, s. I-723, p 64-65. 13Mål C-453/00, Kühne & Heitz, 2004, s. I-837, p 20. Medlemsstaternas skyldighet att säkra en effektiv tillämpning för enskilda även då de inte har införlivats med den nationella rät- ten, eller då de inte har implementerats korrekt, är därför inte självklart. Att direktiven skulle ha en sådan verkan har ansetts strida mot ordalydelsen av artikel 249 EG, vari föreskrivs att direk- tiv ska vara bindande för varje medlemsstat till vilken det är riktat, men ska överlåta åt de nationella myndigheterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet. har dock ansett att direktiven inte skulle kunna få avsedd genomslagskraft om medlemsstaterna ensidigt kan undandra sig de skyldigheter som de har enligt fördraget. Enligt artikel 10 EG ska medlemsstaterna vidta alla allmänna och särskilda åtgärder som är nödvändiga för att uppfylla förpliktelserna enligt fördragen och sekundärrätten samt avhålla sig från alla åtgärder som kan äventyra fördragens mål. Domstolen har därför slagit fast att bestämmelser i direktiv kan ha direkt effekt.14 Denna verkan kan emellertid direktivbestämmelser aldrig få förrän den i direktivet angivna tidsfristen har löpt ut.15 Den direkta effekten av direktivbestämmelser har vidare begrän- sats till det vertikala förhållandet mellan enskild och stat, dvs. bestämmelserna skapar rättigheter för enskilda och skyldigheter för staten (vertikal direkt effekt). Att låta bestämmelserna medföra förpliktelser i förhållanden mellan två enskilda individer (horison- tell direkt effekt) har inte bedömt som möjligt. Det främsta skälet härtill är att domstolen har ansett att det endast är staten som har brustit i sin förpliktelse och att det då vore orimligt att låta försummelsen drabba enskilda.16 För att i någon mån kompensera bristen på horisontell direkt effekt av direktiv har gett en mycket vid definition av statsbegreppet, dvs. den kategori av offentliga subjekt mot vilka direktivbestämmelser kan ges vertikal direkt effekt. Redan i målet Marshall17, vari den horisontella direkta effekten av direktiv avvisades, uttalade domstolen att enskilda rättssubjekt, som har möjlighet att 14Mål 8/81, , 1982, s. 53; svensk specialutgåva, volym 6, s. 285, och mål 103/88 Fratelli Costanzo, 1989, s. 1839; svensk specialutgåva, volym 10, s. 83. 15En annan sak är att medlemsstaterna även under genomförandefristen är förhindrade att meddela regler som riskerar att direktivets resultat inte kan uppnås efter att genom- förandefristen har löpt ut. har uttalat att det följer av den gemensamma tillämpningen av artikel 10 EG andra stycket och artikel 249 EG tredje stycket att medlemsstaterna måste avhålla sig från att vidta varje åtgärd som allvarligt äventyrar det i direktivet föreskrivna resultatet. Se mål C-129/96, Inter-Environnement Wallonie, 1997, s. I-7411. 16Jfr mål 152/84, , 1986, s. 723; svensk specialutgåva, volym 8, s. 457, och mål C-91/92, Faccini , 1994, s. I-3325; svensk specialutgåva, volym 16, s. I-1. 17Mål 152/84, , 1986, s. 723; svensk specialutgåva, volym 8, s. 457. Medlemsstaternas skyldighet att säkra en effektiv tillämpning stödja sig på ett direktiv i en talan gentemot staten, kan göra detta oavsett om denna agerar i egenskap av arbetsgivare eller offentlig myndighet. Domstolen menade att det i båda situationerna var angeläget att staten hindrades från att dra nytta av sin underlåtenhet att följa gemenskapsrätten. Statsbegreppets omfång har sedan vidgats ytterligare. Domstolen har slagit fast att varje organ som oavsett sin rättsliga form, i enlighet med en av staten antagen rättsakt har fått i uppdrag att utöva offentlig serviceverksamhet under statens tillsyn och som med anledning härav har särskilda befogenheter utöver dem som följer av de rättsregler som gäller i förhållandet mellan enskilda är att betrakta som ett offentligt organ, mot vilket det är möjligt att göra gällande den vertikala direkta effekten av en direktivsbestäm- melse.18 I prövades den direkta effekten av direktiv i målet lokaltrafik (RÅ 1996 ref. 50). Regerings- rätten prövade om den svenska lagen om offentlig upphandling överensstämde med de bakomliggande bestämmelserna i . Rätten konstaterade att det förelåg diskre- pans mellan lagen och direktivet. Enligt lagen kunde ett prövnings- organ ingripa till dess beslut om leverantör fattats. Enligt direktivet kunde ett prövningsorgan ingripa till dess ett civilrättsligt avtal hade slutits med anledning av upphandlingen. Regeringsrätten kon- staterade att bestämmelserna i skulle ges företräde framför däremot stridande nationella regler i det fall en avvikelse innebär att en direktivbestämmelse ger enskilda en rättighet och denna rättighet beskärs genom den nationella lagstiftningen. Regeringsrätten konstaterade sedan att de svenska upphandlings- reglerna stred mot rättsmedelsdirektivet. Regeringsrätten diskute- rade aldrig om det var fråga om vertikal eller horisontell direkt effekt. Med tanke på att lokaltrafik AB var bundet av reglerna om offentlig upphandling fanns dock skäl att anta att det handlade om ett organ som utövade offentlig serviceverksamhet under statens tillsyn. Det var alltså fråga om vertikal direkt effekt av upphandlingsdirektivet. 18 Se mål 188/89, m.fl. mot British Gas, 1990, s. I-3313; svensk specialutgåva, volym 10, s. 479, punkt 20. För ett färskare fall, se tolkning av statsbegreppet i mål C-157/02, Rieser Internationale Transporte (2004, s. I-1477), där den kom fram till att bestämmelser i ett direktiv med direkt effekt kan åberopas mot en privaträttslig juridisk person när den ingår avtal med väganvändare, om staten har givit denna juridiska person i uppdrag att ta ut vägtullar för användningen av det offentliga vägnätet och den direkt eller indirekt kontrollerar denna juridiska person. Medlemsstaternas skyldighet att säkra en effektiv tillämpning Konsekvenser av utebliven anmälningsskyldighet enligt direktiv /34/EG En sammanhängande fråga som är av betydelse för utredningen är konsekvenserna av uteblivna anmälningar enligt direktiv /34/EG.19 Som framgått är denna procedur ett av de grund- läggande instrumenten inom EU för att förebygga och undanröja nya hinder för den fria rörligheten på området för varor och infor- mationssamhällets tjänster, när gemensamma regler saknas. EG- domstolens praxis kring direktivet innebär att detta getts en form av direkt effekt på så sätt att nationella föreskrifter som tillkommit med åsidosättande av anmälningsskyldigheten inte får tillämpas gentemot enskilda.20 Samma gäller där föreskrifter antagits före utloppet av gällande frysningsperiod.21 Denna praxis innebär att brister i fråga om iakttagandet av direktivets bestämmelser kan leda inte bara till störningar i den inre marknadens funktion utan också till att föreskrifter på den nationella nivån vilka bedömts angelägna för att tillgodose prioriterade regleringsintressen inte kommer att kunna genomdrivas effektivt mot enskilda. Åsidosätts anmälnings- procedurens bestämmelser uppstår tidsutdräkter och effektivitets- förluster. Därtill kommer att sådana försummelser kan förorsaka ekonomiska skador för enskilda marknadsoperatörer och staten belastas med ersättningsansvar. De leder också till rättsosäkerhet till förfång för marknadsoperatörerna.22 Det har i några fall före- kommit att svenska nationella regler inte vunnit tillämpning, därför att ett korrekt anmälningsförfarande inte genomförts. Det har t.ex. gällt regler med förbud mot användningen av spelautomater,23 om inrättandet av hönsburar och rävfarmar och föreskrifter om taxi- kvittons utformning. Skadestånd har utbetalats till enskilda som träffats av beslut vilka fattats med stöd av ej anmälda föreskrifter. 19 och rådets direktiv /34/EG av om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter, EGT L 204, s. 37. 20EG-domstolens dom av i mål C-194/94, , REG1996, s.I-2201. 21EG-domstolens dom av , i mål C-443/98 Unilever, 2000, s. I- 7535. 22CIA- och Unileveravgörandena ovan hade att göra med civilrättsliga tvister av kon- kurrens- resp. Kontraktsrättslig natur. På sitt sätt allvarligare är kanske den rättsosäkerhet som tvivel på den nationella regleringens materiella legitimitet kan utså. 23NJA 2006:30, dom av i mål C-267/03, . Medlemsstaternas skyldighet att säkra en effektiv tillämpning har uttalat att medlemsstaternas domstolar är skyl- diga att tolka nationell rätt mot bakgrund av EG-rätten, vilket inkluderar icke införda direktivbestämmelser eller direktiv- bestämmelser som har genomförts felaktigt. Därmed ges även direktivbestämmelser som saknar direkt effekt betydelse.24 Dess- utom ska direktivbestämmelser tolkas mot bakgrund av EG-rätten i övrigt och därmed även mot bakgrund av EU:s allmänna rättsprin- ciper.25 Direktivkonform tolkning innebär således att såväl den lagstift- ning varigenom direktivet införlivas med nationell rätt som den lagstiftning som varit i kraft ska tolkas så att den om möjligt överensstämmer med direktivets ordalydelse och syften och EG-rätten i övrigt. I målet Pfeiffer26 framhöll domstolen sålunda att även om principen om direktivkonform tolkning i för- sta hand rör bestämmelser i nationell rätt som antagits för att införliva direktivet i fråga, är denna princip inte begränsad till tolk- ningen av dessa bestämmelser, utan det krävs att den nationella domstolen beaktar hela den nationella rätten för att bedöma i vilken mån den kan tillämpas utan att det leder till ett resultat som strider mot det som eftersträvas genom direktivet. Denna princip, som väl närmast får kallas en långtgående för- dragskonform tolkning, är dock inte utan problem vid tillämp- ningen i nationella domstolar. Man kan t.ex. mycket väl tänka sig att det saknas nationella bestämmelser som har ett tydligt samband med direktivbestämmelsen i fråga. Det finns då kanske ingen nationell bestämmelse som går att tolka till ett direktivkonformt resultat. Det är vidare möjligt att en nationell bestämmelse, med hänsyn till sin ordalydelse, är så klar och tydlig att det blir omöjligt för den nationella domstolen att omtolka den nationella rätten till ett EG-konformt resultat.27 Hänsyn måste också tas till den enskil- des berättigade intresse att kunna förutse vilka de rättsliga följderna 24Se mål 14/83, , 1984, s. 1891; svensk specialutgåva, volym 7, s. 577, mål C-106/89, Marleasing, 1990, s. I-4135; svensk specialutgåva, volym 10, s. 575, mål C- 334/92, , 1993, s. I-6911; svensk specialutgåva, volym 14, s. I-477 och mål C-240/98 – C-244/98, Océano m.fl., 2000, s. I-4941. 25Jfr mål C-62/00, , 2002, s. I-6325. 26Mål C-397/01-C-403/01, m.fl., 2004, s. I-8835. 27EG-domstolen har emellertid uttalat att motstridiga nationella förarbetetsuttalanden inte utgör hinder för en direktivkonform tolkning (se mål C-371/02, Björnekulla, s. I- 5791, punkt 13). Som berörs nedan kan den enskilda inte heller förlita sig på nationell rättspraxis. Medlemsstaternas skyldighet att säkra en effektiv tillämpning kan tänkas bli i ett enskilt fall. Alltför vidsträckta tolkningar eller tolkningar i strid med ordalydelsen kan strida mot kravet på rätts- säkerhet. har därför i sin rättspraxis särskilt fastställt att den direktivkonforma tolkningen inte får medföra att den natio- nella domstolen ålägger en enskild en skyldighet som föreskrivs i ett icke införlivat direktiv. Den får inte heller, på grundval av direktivet och i avsaknad av en lag för dess genomförande, fastställa eller skärpa ett straffrättsligt ansvar för personer som handlar i strid med dess bestämmelser.28 Den direktivkonforma tolkningen hindrar emellertid inte att det i vissa fall uppstår negativa återverkningar för tredje man, vilket i praktiken kan leda till relativt betydande ingrepp i enskildas rätts- positioner. En enskild kan således inte förlita sig på (eller ha några EG-rättsligt skyddade förväntningar på) att en nationell bestäm- melse som enligt fast nationell praxis alltid har tolkats på ett visst sätt även i fortsättningen kommer att tolkas på detta sätt. Om en motsvarande bestämmelse finns i ett direktiv och skulle komma fram till en annan tolkning än den som följer av nationell praxis, kan den nationella domstolen vara tvungen att till- lämpa tolkning även i förhållanden mellan enskilda där ena parten har förlitat sig på att den tidigare nationella rätts- praxisen skulle gälla. Som exempel på detta kan nämnas det spanska målet Marlea- sing29 som avsåg på vilka grunder en bolagsbildning kunde förklaras ogiltig. Marleasing yrkade att bildandet av bolaget skulle förklaras som en skentransaktion för att lura vissa fordringsägare, vilket enligt spansk rätt skulle kunna medföra ogiltigförklaring av det beslut som ligger till grund för bolagets bildande. EG-domsto- len konstaterade emellertid att spansk rätt skulle tolkas i enlighet med det icke implementerade första bolagsdirektivet som innehöll en uttömmande uppräkning av ogiltighetsgrunder. Marleasing för- lorade målet då skentransaktioner inte omfattades av den uttömmande uppräkningen och den nationella domstolen var tvungen att tolka spansk rätt i enlighet med direktivet. Ett för svensk vidkommande illustrativt exempel på hur den direktivkonforma tolkningen fungerar är dom i 28Se mål C-168/95, Arcaro 1996, s. I-4705, punkt 42, mål 80/86, Kolpinghuis Nijmegen, 1987, s. 3969; svensk specialutgåva, volym 9, s. 213, punkterna 13 och 14. 29Mål C-106/89, Marleasing, 1990, s. I-5357, svensk specialutgåva, volym 10, s. 599. Medlemsstaternas skyldighet att säkra en effektiv tillämpning målet Björnekulla.30 Björnekulla hade väckt talan mot om upphävande av varumärket . Björnekulla gjorde gäl- lande att beteckningen Bostongurka inte längre hade någon sär- skiljningsförmåga, eftersom Bostongurka uppfattades som en gene- risk term för inlagd hackad gurka. Till stöd för sin talan åberopade två marknadsundersökningar grundade på en opinions- undersökning som riktats till konsumenter. bestred talan och åberopade särskilt en marknadsundersökning som riktats till beslutsfattande organ hos stora aktörer inom dagligvaruhandeln, stor- hushåll och gatukök. Tingsrätten lämnade talan utan bifall, eftersom det följde av förarbetena till varumärkeslagen att den omsättningskrets som var relevant för att fastställa huruvida varumärket hade förlorat sin särskiljningsförmåga var det led i distributionskedjan som avsågs i undersökning och inte Björnekullas under- sökningar som riktade sig till konsumenter. Målet överklagades till som ansåg att det varken med ledning av ordalydelsen i 25 § varumärkeslagen eller artikel 12.2 a i EG:s varumärkesdirektiv var möjligt att ange vilken omsättningskrets som är relevant vid bedömningen av om ett varumärke har förlorat sin särskiljningsförmåga. En tolkning av marknadsföringslagen mot bakgrund av dess förarbeten gav vid handen att omsättningskretsen utgörs av dem som saluför varan. var emellertid osäker på huruvida lagen enligt denna tolkning var förenlig med varumärkesdirektivet. beslutade därför att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till : Vilka eller vilken är, enligt artikel 12.2 a i varumärkesdirektivet, i sådana fall där en vara hanteras i flera led innan den når konsumenten, den relevanta omsättningskretsen vid bedömningen av om ett varu- märke har blivit en allmän beteckning i handeln för en vara för vilke[n] det är registrerat?