sou · GWB358d4 · 2009-01-01 00:00:00 — 2001/02:25, s. 171). I skattebetalnings- lagen finns bestämmelser om fastställt formulär i 10 kap. 25 § första stycket och 32 c § första stycket. 10 kap. 25 § ändrades i denna del när bestämmelser om skalbolagsdeklarationer tillkom (prop. 1996/97:100, s. 574 och prop. 2001/02:165, s. 75). Bestäm- melsen om fastställt formulär i 10 kap. 32 c § fanns ursprungligen i 10 kap. 32 § andra stycket SBL (prop. 1996/97:100, s. 577). Den fick sin nuvarande placering 2002 (prop. 2001/02:127, s. 173) och har härefter ändrats när kom till (prop. 2002/03:99). Paragrafen ersätter också hänvisningar till 10 kap. 25 § SBL som finns i 9 a § andra stycket och 13 a § tredje stycket samma kapitel. Paragrafen gäller samtliga uppgifter som ska deklareras enligt lagen. Fastställt formulär ska alltså användas av den som deklarerar inkomst, lämnar preliminär deklaration och lämnar skattedeklara- tion. Deklarationsskyldigheten för inkomst fullgörs genom att uppgifter lämnas eller godkänns (29 kap. 3 §). Även i det fall upp- gifter godkänns deklareras uppgifterna enligt fastställt formulär. I detta fall genom att den deklarationsskyldige godkänner de uppgifter som , enligt fastställt formulär, har underrättat honom eller henne om. Av 2 § framgår att fastställt formulär även ska användas av den som lämnar kontrolluppgifter, särskilda uppgifter och periodiska sammanställningar. Kravet på fastställt formulär begränsar inte möjligheterna att använda elektronisk kommunikation (jfr Ds 2003:29, s. 101). Bestämmelsen är liksom övriga formkrav i kapitlet teknikneutral. I lagen behövs därför inte några bestämmelser som öppnar möjlig- heter för elektronisk kommunikation. 4 kap. 4 § LSK och 10 kap. 26 § SBL får alltså inga motsvarigheter här. Utrymmet för elektroniskt uppgiftslämnande behandlas i avsnitt 3.4. Den som lämnar kontrolluppgifter, ett åtagande att lämna kontrolluppgifter om pensionsförsäkringar, särskilda uppgifter och periodiska sammanställningar ska enligt denna paragraf lämna uppgifterna enligt fastställt formulär. Det framgår av 13 kap. 3 § och 14 kap. 7 § första stycket LSK vad gäller kontrolluppgifter och åtaganden att lämna kontrolluppgifter om pensions- försäkringar. Enligt en hänvisning i 5 kap. 4 § första stycket LSK till 4 kap. 1 § samma lag gäller det också för de särskilda uppgifter som lämnas i samma ordning som självdeklarationer. För uppgift om nedsättning av utländsk skatt finns kravet på fastställt formulär i 15 kap. 8 § andra stycket LSK. Bestämmelserna i 4 kap. 1 § och 14 kap. 7 § LSK är inte ändrade (prop. 2001/02:25, s. 171 och 197). 15 kap. 8 § andra stycket LSK har i sak behållit sin ursprungliga lydelse (prop. 2001/02:25, s. 201). Bestämmelsen om periodiska sammanställningar finns i 10 kap. 34 § första stycket SBL som har behållit sin ursprungliga lydelse (prop. 1996/97:100, s. 577). Att åtaganden att lämna kontrolluppgifter om pensions- försäkringar ska lämnas enligt fastställt formulär följer av 13 kap. 3 § LSK. Den bestämmelsen infördes och har aldrig ändrats (prop. 2007/08:55, s. 110). Kravet på fastställt formulär begränsar inte möjligheterna att använda elektronisk kommunikation. Bestämmelserna i 13 kap. 3 § andra stycket, 14 kap. 7 § andra stycket LSK och 10 kap. 34 § andra stycket SBL som gör det möjligt att lämna uppgifter med hjälp av automatisk databehandling får därför inga motsvarigheter här. Uppgifter som ska undertecknas I paragrafen finns ett krav på att vissa uppgifter ska undertecknas. Det är ett teknikneutralt krav som kan uppfyllas genom underteck- nande på papper eller med elektroniska medel. Paragrafen ersätter tillsammans med 4 § kraven på egenhändig underskrift av deklarationer i 4 kap. 3 § LSK och 10 kap. 25 § andra stycket SBL. 4 kap. 3 § LSK har behållit sin ursprungliga lydelse (prop. 2001/02:25, s. 172). Underskriftskravet i skattebetalnings- lagen infördes (prop. 2001/02:25, s. 213). 10 kap. 25 § SBL ändrades i samband med att en lag om deklarations- ombud tillkom (prop. 2005/06:31, s. 59). Genom att paragrafen gäller samtliga deklarationer ersätter den också hänvisningar i skattebetalningslagen som gör bestämmelsen tillämplig för punkt- skattedeklaration (10 kap. 9 a § andra stycket SBL) samt förenklad och särskild skattedeklaration (10 kap. 13 a § tredje stycket och 32 c § tredje stycket SBL). Paragrafen ersätter också hänvisningen till underskriftskravet i 4 kap. 3 § LSK för (5 kap. 4 § första stycket LSK). Bestämmelsen gäller generellt för deklarationer i lagen. När det gäller deklarationsskyldigheten för inkomst innebär bestämmelsen att den som deklarerar ska underteckna de uppgifter som lämnas eller godkänns. Om uppgifter deklareras på papper undertecknas de med en namnteckning. Den som deklarerar på Internet eller med telefon får underteckna med en elektronisk underskrift, t.ex. med koder eller e-legitimation. På samma sätt som bör få föreskriva vad som ska krävas i olika situationer (se t.ex. SKVFS 2009:8). Sådana föreskrifter kan meddelas som verkställighetsföreskrifter till förevarande paragraf samt 1 och 2 §§. För att bestämmelserna i 26 kap. om skattedeklaration ska bli så lättillgängliga som möjligt föreslår vi en reglering som utgår från att arbetsgivardeklaration, mervärdesskattedeklaration och punktskattedeklaration är självständiga varianter av skattedeklara- tionen. Den som ska redovisa arbetsgivaravgifter, avdragen skatt, mervärdesskatt och punktskatt ska alltså i formell mening lämna Det innebär givetvis inte att det behöver krävas tre separata handlingar eller tre underskrifter. När utformar formulär för uppgiftslämnandet ska verket naturligtvis anpassa formulären så att den administrativa bördan blir så liten som möjligt. Samtliga uppgifter som lämnas elektroniskt bör omfattas av ett undertecknande. På motsvarande sätt bör formulären för deklaration på papper utformas så att en underskrift får omfatta alla uppgifter som deklareras vid samma tillfälle. I punkten 2 finns en bestämmelse om undertecknande av särskilda uppgifter som stiftelser, ideella föreningar och registre- rade trossamfund ska lämna enligt 33 kap. 2 § och som en ägare av en ersättningsbostad i utlandet ska lämna enligt 33 kap. 5 §. Däremot är det inte nödvändigt att kräva att de särskilda uppgifter som ett handelsbolag ska lämna enligt 33 kap. 4 § ska undertecknas. Uppgifterna lämnas till ledning för delägarnas taxering och delägarna redovisar sina andelar av bolagets resultat i sina deklara- tioner. Kravet på undertecknande av delägarnas deklarationer är enligt utredningens bedömning tillräckligt. Paragrafen diskuteras i avsnitt 3.6.3. Vem ska underteckna uppgifterna? I paragrafen regleras vem det är som ska underteckna uppgifter. Det framgår av 4 kap. 3 § LSK och 10 kap. 25 § andra och tredje styckena SBL. I författningskommentaren till 3 § finns en redogörelse för förarbetena till bestämmelserna. Av första stycket framgår att det är den uppgiftsskyldige eller behörig ställföreträdare som ska underteckna uppgifterna. Det är alltså normalt den uppgiftsskyldige själv som ska underteckna. Av andra lagar framgår vem som är behörig att företräda t.ex. ett aktiebolag, en omyndig eller ett dödsbo. Ombud i allmänhet är inte behöriga ställföreträdare och kan därför inte underteckna uppgifter enligt 4 § första stycket. Det finns dock tre undantag i andra stycket, nämligen deklarationsombud, ombud för en utländsk företagare och ombud för dödsbo. Ett deklarationsombud får enligt punkten 1 underteckna uppgifter som deklareras elektroniskt. Bestämmelserna om deklarationsombud finns i 6 kap. Ett utländskt företag är i vissa fall enligt 6 kap. 2 och 3 §§ skyldigt att ge ett ombud fullmakt att lämna mervärdesskatte- deklaration. Även när ingen skyldighet föreligger får det utländska företaget använda sådant ombud. Ombudet kan givetvis under- teckna uppgifter i mervärdesskattedeklaration. Det framgår av punkten 2. Ett dödsbo som förvaltas av dödsbodelägarna bör enligt vår bedömning kunna utse en av dödsbodelägarna som ombud med uppdrag att deklarera för dödsboet, se avsnitt 3.3.7. En dödsbo- delägare som fått fullmakt av övriga dödsbodelägare att deklarera för dödsboet kan därför enligt punkten 3 underteckna deklarerade uppgifter. I andra fall än de tre som anges här kan ett ombud inte uppfylla kravet på undertecknande. I 5 kap. finns vidare regler som innebär att annan än den skattskyldige ska deklarera och betala skatt. Det gäller t.ex. ombud för generalrepresentation och representant för ett enkelt bolag eller partrederi. I dessa fall deklarerar företrädaren inte med stöd av fullmakt. Företrädaren är enligt lagen uppgiftsskyldig och är därmed den som ska underteckna. En bestämmelse om form som inte får någon motsvarighet Här redogörs för en bestämmelse som inte får någon motsvarighet i den nya lagen och som inte behandlats tidigare i kommentaren. I 17 kap. 6 § LSK sägs att uppgifter som ska lämnas enligt föreläggande ska lämnas på det sätt och inom den tid som anges i föreläggandet. På skattebetalningsområdet finns inte någon sådan bestämmelse. Lagrådet ansåg att innehållet närmast är en självklarhet och att bestämmelsen är överflödig (prop. 2001/02:25, s. 349). Vi delar den uppfattningen. Bestämmelsen förs därför inte över till den nya lagen. I paragrafen anges kapitlets innehåll. I paragrafen finns ett antal definitioner av begrepp som huvud- sakligen används i detta kapitel. Definitionen av kassaregister är hämtad från 5 § lagen (2007:592) om kassaregister m.m. (kassaregisterlagen). Förarbetena finns i prop. 2006/07:105, s. 91. Definitionen av torg- och marknadshandel är hämtad från 1 § torgkontrollagen. Den fanns med i den ursprungliga lydelsen av lagen (prop. 1997/98:100, s. 171, 213 och 321). Vad som avses med restaurang- och frisörverksamhet framgår av 2 § branschkontrollagen. Där anges vilken slags närings- verksamhet lagen är tillämplig på. Här definieras i stället restaurang- och frisörverksamhet och dessa termer används sedan för att ange tillämpningsområdet för bestämmelserna i 13 och 17 §§. Det rör sig alltså om en annan lagstiftningsteknik och inte någon ändring sak. Att en annan lagstiftningsteknik väljs beror på att de särskilda kontrollbestämmelserna nu ges i en gemensam lag om skatteförfarandet. Termerna restaurang- och frisörverksamhet kommenteras i förarbetena till branschkontrollagen (prop. 2005/06:169, s. 39 och 40). Där kommenteras också vad som ska förstås med huvudsakligen (s. 125). Paragrafen ersätter 14 kap. 2 § SBL och 19 kap. 2 § LSK. Den nuvarande bestämmelsen i skattebetalningslagen riktar sig till den som är deklarationsskyldig medan bestämmelsen i LSK riktar sig till den som är uppgiftsskyldig. Skyldigheten enligt skattebetalningslagen att se till att det finns underlag tar dock inte bara sikte på fullgörandet av deklarationsskyldigheten och kontrollen av den skyldigheten utan även annan uppgiftsskyldighet. Med hänsyn härtill och till att uppgiftsskyldig är ett vidare begrepp som även rymmer den som är deklarationsskyldig används begreppet uppgiftsskyldig här. I förarbetena till LSK uttalades att hur olika underlag ska bevaras fick regleras genom tillämpningsföreskrifter i förord- ning (prop. 2001/02:25, s. 208). Dessa föreskrifter finns i 12 kap. 1 § förordningen (2001:1244) om självdeklarationer och kontroll- uppgifter (FSK). Föreskrifter om hur länge underlag ska bevaras ges dock på skattebetalningsområdet i lag. Sådana föreskrifter finns i 14 kap. 1 a § fjärde stycket och 2 § andra stycket SBL. Även i torgkontrollagen finns en bestämmelse om hur en plats- upplåtare ska bevara uppgifter om den som plats upplåtits till. Vidare finns i branschkontrollagen en bestämmelse som reglerar hur länge uppgifter i en personalliggare ska bevaras. Också kassa- registerlagen har en bestämmelse om bevarande av uppgifter. Med hänsyn till vad som uttalats i förarbetena till LSK och till att det får anses ligga i sakens natur att den som är skyldig att föra räkenskaper, anteckna uppgifter eller genom annan lämplig dokumentation se till att det finns underlag också är skyldig att bevara underlaget, bör nämnda bestämmelser om hur länge underlag ska bevaras i stället ges i förordning. Som gemensam benämning för de skyldigheter att anteckna eller på annat sätt dokumentera uppgifter som regleras i detta kapitel använder vi dokumentationsskyldighet. Uttrycket beskriver på ett bra sätt att det handlar om att samla in uppgifter och bevara dessa. I 4–11 §§ finns bestämmelser om kassaregister. Bestämmelserna är hämtade från kassaregisterlagen (prop. 2006/07:105). Vissa av lagens bestämmelser (1–8 §§ och 30–32 §§) trädde i kraft . De övriga bestämmelserna avser skyldigheter för näringsidkarna och kontrollbefogenheter för (9– 29 §§) och träder i kraft först . Lagen har ändrats redan före ikraftträdandet. Ändringen innebär att ett krav på återkommande teknisk kontroll slopas (prop. 2008/09:133). Vem ska använda kassaregister? Paragrafen ersätter 2 och 6 §§ kassaregisterlagen (prop. 2006/07:105, s. 89 och 91). Av paragrafen framgår att skyldigheten att använda ett kassaregister gäller för den som i näringsverksamhet säljer varor eller tjänster mot kontant betalning eller mot betalning med kontokort. Undantagen från skyldigheten framgår av 5 §. I paragrafen finns undantagen från skyldigheten att använda kassa- register. Den motsvarar 3 § kassaregisterlagen (prop. 2006/07:105, s. 89 och 90). Vid bedömningen av om skyldigheten att använda kassaregister gäller för viss verksamhet ska enligt paragrafen självständiga verksamheter inom ramen för en näringsverksamhet bedömas var för sig. Det sägs i 4 § kassaregisterlagen (prop. 2006/07:105, s. 90 och 91). Enligt paragrafen ska all försäljning registreras i ett kassaregister. I kassaregistret ska även annan löpande användning av registret, exempelvis lådöppningar, registreras. Av paragrafen framgår också att ett kvitto ska tas fram vid varje försäljning och erbjudas kunden. Innehållet är hämtat från 9 § kassaregisterlagen (prop. 2006/07:105, s. 91). I 23 § andra stycket kassaregisterlagen finns ett krav på att vissa uppgifter ska bevaras. Det gäller uppgifter på kontrollremsa eller i journalminne som inte utgör räkenskapsinformation enligt bok- föringslagen (1999:1078). Uppgifterna ska bevaras efter utgången av den kalendermånad då de registrerades. Dokumentationsskyldigheten innefattar ett bevarandekrav som och omfattning kan preciseras i verkställighetsföreskrifter. Vi föreslår därför ingen bestämmelse om bevarande i lagen (jfr författningskommentarerna till 3 och 12–14 §§). Krav som ett kassaregister ska uppfylla Paragrafen beskriver ett kassaregisters funktions- och säkerhets- krav. Den ersätter 10 § kassaregisterlagen (prop. 2006/07:105, s. 923). ska på ett tillförlitligt sätt visa alla registreringar som har gjorts samt programmeringar och inställningar som utgör behandlingshistorik. De övergripande funktionskraven som ett kassaregister enligt paragrafen ska uppfylla kan preciseras genom verkställighetsföreskrifter. Vi föreslår alltså inte något bemyndig- ande att meddela föreskrifter om kassaregistrets funktionskrav Normgivningsfrågorna diskuteras i avsnitt 2.5 och i författnings- kommentaren till 10 §. Av paragrafens första stycke framgår att ett certifieringsförfarande ska säkerställa att kassaregister uppfyller de funktions- och säker- hetskrav som ställs. Det framgår av 12 § kassaregisterlagen (prop. 2006/07:105, s. 92). 12 § kassaregisterlagen reglerar också vem som får genomföra certifieringen. Sådana bestämmelser kan meddelas med stöd av bemyndigandet i 10 §. De återfinns därför inte i lagen. I andra stycket finns ett undantag från kravet på certifiering. Någon motsvarighet till bestämmelsen finns inte i kassaregister- lagen, men däremot i 14 § föreskrifter om krav på kassaregister (SKVFS 2009:1). Undantaget placeras i lag av konstitutionella skäl, se kommentaren till 10 §. Om ett kassaregister har en särskild kontrollenhet som är certifierad gäller kravet på certifiering inte övriga delar av kassaregistret. Det är då tillräckligt att tillverkaren intygar att registrets övriga delar uppfyller funktionskraven (tillverkardeklaration). Paragrafen innehåller bemyndiganden för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om certifiering av kassaregister. Med stöd av paragrafen kan föreskrifter meddelas om vilka organ som får utföra certifiering. Sådana bestämmelser finns i 12 och 14 §§ kassaregisterlagen. De kan dock med fördel ges i förordning eller myndighets föreskrift (se nedan om det rättsliga stödet för delegation). Bemyndigandet omfattar också föreskrifter om hur certifieringen ska genomföras. Bemyndigandena i 31 § kassaregisterlagen är betydligt mer omfattande. Enligt den paragrafen får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om krav på kassaregister, teknisk kontroll, användning av kassaregister och undantag från skyldigheter enligt lagen. Bemyndigandena stöder sig enligt förarbetena på 8 kap. 7 § 3 RF enligt vilken regeringen efter bemyndigande i lag kan meddela föreskrifter om näringsverksamhet (prop. 2006/07:105, s. 76, 77 och 98). Med stöd av bemyndigandet har regeringen genom 1 § förordningen (2007:597) om kassaregister m.m. delegerat vidare rätten att meddela föreskrifter till . har meddelat föreskrifter om krav på kassaregister (SKVFS 2009:1) och föreskrifter om kontrollenhet till kassaregister (SKVFS 2009:2). Skyldigheten att använda ett certifierat kassaregister är ett sådant sanktionerat åliggande som avses i 8 kap. 3 § RF och som ska ha lagform. Det gäller även funktionskraven som ställs på ett kassaregister eftersom de är en väsentlig del av skyldigheten att använda kassaregister. Som framgår av avsnitt 2.5 är det utredningens bedömning att 8 kap. 7 § RF inte kan tillämpas bara för att en skatteförfarandebestämmelse riktar sig till en person som är verksam inom ett delegerbart område. Bestämmelserna om skyldigheten att använda kassaregister tar inte direkt sikte på skatteredovisningen utan på den löpande registreringen av kontantförsäljning. Regleringen ersätter en alkoholrättslig reglering och kommer att få betydelse även för andra intressen än skattekontroll. Det helt överskuggande syftet med bestämmelserna är ändå att förbättra förutsättningarna för skattekontroll. Det är därför enligt utredningens bedömning tveksamt att betrakta bestämmelserna som sådana bestämmelser om näringsverksamhet som omfattas av delegationsmöjligheten enligt 8 kap. 7 § 3 RF. Bestämmelserna om näringsidkarnas skyldighet att använda kassaregister ska därför finnas i lag. I annan författning kan verkställighetsföreskrifter meddelas. Vi föreslår mot den bakgrunden inga bemyndiganden att meddela föreskrifter om krav på kassaregister, användning av kassaregister och undantag från skyldigheter. 8 och 9 §§ innehåller övergripande funktions- och säkerhetskrav som är tillräckligt konkreta för att ligga till grund för verkställighetsföreskrifter, se författningskommentarerna till dessa paragrafer. I 5 § finns begränsningar i kassaregisterkravets tillämpningsområde och enligt 11 § finns möjligheter att i enskilda fall besluta om undantag från kraven. Bestämmelsen om registrering i kassaregister i 7 § ger visst utrymme för verkställighetsföreskrifter om användningen av kassaregister. I den mån det bedöms finnas behov av ytterligare undantag måste de tas in i lagen. Det exempel på behovet som lämnades i betänkandet som låg till grund för lagstiftningen – för köp från varumaskiner, spelautomater och liknande – har tagits in bland lagens undantag från tillämpningsområdet. Regeringen bedömde att det kan finnas andra områden där det kan bli aktuellt med generella undantag (prop. 2006/07:105, s. 46). I 14 § föreskrifter om krav på kassaregister (SKVFS 2009:1) finns ett undantag från kravet på certifiering enligt vilket det är tillräckligt att en del av kassaregistret (kontrollenheten) är certifierad medan det för övriga delar av registret är tillräckligt med en tillverkar- deklaration. Mot bakgrund av våra slutsatser om utrymmet för delegation tas undantaget nu in i lagen (9 § andra stycket). Bestämmelser om vilka organ som får certifiera och hur denna kontroll ska genomföras bör däremot inte ses som en del i näringsidkarens åliggande. Bestämmelserna ställer upp krav som organen måste uppfylla för att få bedriva viss verksamhet. Dessa krav innebär ingrepp i enskilds förhållanden, men bestämmelserna har inte karaktär av skatteförfarandebestämmelser. Här är det naturligt att tala om bestämmelser om näringsverksamhet. Delegation kan alltså ske med stöd av 8 kap. 7 § 3 RF. I paragrafen finns bestämmelser om undantag från skyldigheten att använda kassaregister. Undantaget kan avse skyldigheten att använda kassaregister i sin helhet eller begränsas till att avse visst eller vissa krav i lagen. Paragrafen motsvarar 30 § kassaregisterlagen (prop. 2006/07:105, s. 98). Avsikten är rimligen att ska besluta om undantag enligt paragrafen. I paragrafen ersätts därför regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer med . Bestämmelsen ersätter 2 § första stycket torgkontrollagen och reglerar platsupplåtares dokumentationsskyldighet. Denna skyldig- het infördes som torgkontrollagen (prop. 1997/98:100). En skillnad gentemot 2 § torgkontrollagen är att här anges bara att nödvändiga identifikationsuppgifter ska dokumenteras. Exakt vilka uppgifter som ska dokumenteras ska inte längre anges i lag. Bestämmelser som preciserar vilka uppgifter som ska dokumen- teras har nämligen karaktären av verkställighetsföreskrifter och bör därför i stället ges i förordning (prop. 2003/04:156, s. 96). I 2 § andra stycket torgkontrollagen föreskrivs att en platsupplåtare ska bevara de uppgifter som inhämtats efter det kalenderår upplåtelsen skedde. Detta ska i fortsättningen regleras i förordning. Anledningen till det redovisas i kommentaren till 3 §. Bestämmelsen i 2 § andra stycket torgkontrollagen förs alltså inte över hit. Inte heller bestämmelsen i 2 § tredje stycket torgkontrollagen förs över hit utan den slopas. I det förslag till torgkontrollag som remitterades till Lagrådet föreskrevs att platsupplåtaren på begäran skulle lämna över de uppgifter som antecknats om dem som plats upplåtits till. För att göra det möjligt för att förelägga platsupplåtaren att fullgöra sin uppgiftsskyldighet fanns en hänvisning till 3 kap. 5 § TL. Lagrådet noterade att nämnda paragraf tar sikte på uppgifter till ledning för egen taxering och konstaterade därefter att ändamålet med platsupplåtarnas uppgiftsskyldighet är något annat, nämligen att få underlag för beskattningen av en person med vilken den uppgiftsskyldige ingått ett avtal om platsupplåtelse. Med hänsyn härtill ansåg Lagrådet att hänvisningen till 3 kap. 5 § TL borde utgå och ersättas med den bestämmelse som finns i 2 § tredje stycket torgkontrollagen (prop. 1997/98:100, s. 321 och 322). Bestämmelsen om föreläggande syftar alltså till att få in uppgifter från platsupplåtaren för att kunna kontrollera dem som hyrt plats. För denna kontroll behövs ingen särskild befogenhet att besluta om föreläggande utan uppgifterna kan inhämta med ett vanligt s.k. tredjemansföreläggande (37 kap. 9 §). Bestämmelsen om föreläggande i 2 § tredje stycket torgkontrollagen slopas därför. Paragrafen ersätter bestämmelserna i 5–7 §§ branschkontrollagen. Skyldigheten att föra personalliggare har funnits då branschkontrollagen trädde i kraft (prop. 2005/06:169). Enligt 5 § branschkontrollagen ska den som bedriver frisör- eller restaurangverksamhet föra en personalliggare. I 6 § preciseras vilka uppgifter liggaren ska innehålla och när uppgifterna ska antecknas. Bestämmelser som preciserar vilka uppgifter som ska dokumente- ras och när det ska ske har karaktären av verkställighetsföreskrifter och bör därför i stället ges i förordning (prop. 2003/04:156, s. 96).