sou · GWB338d2 · 2009-01-01 00:00:00 — 3 Kommissionens direktiv /52/EG av om ändring i direktiv /723/EEG om insyn i de finansiella förbindelserna mellan medlemsstater och offentliga företag, EGT L 193, 29.07.2000, s.75–78. bostads- och hyresregleringssystemet. Rättsutlåtandet avslutas med några korta ord om korssubventionering i avsnitt 6 och avslutande kommentarer i avsnitt 7. Den moderna hyresrätten växte fram parallellt med industrisam- hället. I samband med infördes som en reaktion mot den avtalsfrihet som enligt nyliberala strömningar hade rått lagregleringar om hyra och besittningsskydd. Efter en ny period av avtalsfrihet mellan världskrigen höjdes snart röster om införandet av permanent besittningsskydd i hyreslagstiftningen, vilket också infördes . Dessa regler innebar ett indirekt besitt- ningsskydd som gav rätt till skadestånd vid obefogad uppsägning. infördes hyresregleringslagen som innehöll ett principiellt förbud mot hyreshöjningar. Därmed låstes i princip hyrorna till nivå. För höjning krävdes tillstånd av myndigheterna. Hyres- regleringslagen var, precis som hyresstegringslag, tänkt som ett provisorium men avvecklades slutligt först . Besittningsskyddet hade dock blivit en del av det allmänna rätts- medvetandet . påbörjades en successiv avveckling av hyres- regleringen och en besittningslag infördes. Införandet av besittnings- lagen markerade ett nytt synsätt på hyresutvecklingen i och med att principen om myndighetsbestämda hyror övergavs till förmån för en jämförelseprövning med likvärdiga lägenheter. Härmed gjordes kopplingen att taket på hyran skall bestämmas efter en jämförelse med andra lägenheter på orten, en idé som lever kvar i dagens system. infördes bruksvärdessystemet, vilket syftade till att skapa ett besittningsskydd för hyresgästen.5 Rent allmänt kan sägas att det rådde avtalsfrihet för förstagångshyran, men om hyres- värden begärde hyreshöjning skulle skäligheten av den begärda hyran alltid kunna prövas. Denna prövning skulle ske genom en jämförelse med i grova drag likvärdiga lägenheter på orten. För att lägenheter skulle anses likvärdiga borde de ha samma bruksvärde. 4Stora delar av beskrivningen är tagen från SOU 2000:33. värde menades grad av praktisk användbarhet från ett objektivt perspektiv. T.ex. skulle det vid en bedömning bortses från bygg- nadsår, produktions-, drifts- och förvaltningskostnader. Jämför- elseprövningen innebar i praktiken att ett antal lägenheter med motsvarande bruksvärde identifierades. Härefter avlästes hyran för dessa lägenheter. Införandet av det direkta besittningsskyddet innebar en inskränk- ning i äganderätten och eftersom politikerna ville åstadkomma en balans mellan besittningsrätten och äganderätten ansågs det att besittningsskyddet skulle grundas på en avvägning mellan hyres- gästens och fastighetsägarens intressen. Kanske kan det förklara dagens hyressättningsregler som i hög grad bygger på förhandlingar mellan hyresgäst- och fastighetsägarorganisationer. Hyresgästens rätt till förlängning av hyreskontraktet förutsätter att det finns ett tak för hur hög hyran kan bli. Mot den bakgrunden föreslogs införandet av en hyresspärr. Till en början föreslogs denna hyresspärr i ett marknadsläge i full balans rent praktiskt fastställas genom en jämförelseprövning av lägenheter med marknadsmässiga hyror. Härvid skulle även vissa förskjutningar i hyresnivån få genomslag. Tanken var att bruks- värdesregeln inte skulle ge någon anvisning om på vilken absolut nivå hyrorna skulle ligga. Hyresspärren syftade således endast till att trygga den sittande hyresgästens besittningsrätt och inte till att påverka den allmänna hyresnivån. Däremot gjordes bedömningen att bruksvärdessystemet skulle bidra till att likvärdiga lägenheter skulle få samma (marknadsmässiga) hyra. I sammanhanget noterades att det fanns ett behov av komplette- rande regler för hyressättningen i bristorter. Skälet var att man ville undvika sådana hyreshöjningar i bristorter som inte kunde anses godtagbara från samhällssynpunkt. Mot den bakgrunden föreslogs prop. att en skälighetsprövning av hyran i sådana orter skulle göras inte bara med jämförliga lägenheter utan även med beaktande av det allmänna hyresläget i orten för lägenheter i ny- byggda bostadshus. Formuleringen hade sin förklaring i att man i bristorter ville knyta hyressättningen till allmännyttans hyror och att det i regel var allmännyttan som stod för nyproduktionen av bostäder. Ett annat sätt att motverka för hög hyresnivå på brist- orter var att man vid själva jämförelsen skulle bortse från enstaka topphyror. Motivet till att jämförelsen gjordes med den högsta etablerade hyresnivån var att man på så sätt kunde fastställa lägen- hetens marknadsvärde. Kopplingen till allmännyttan motiverades med att de allmännyttiga företagen tillämpade självkostnadsprinci- pen och att kopplingen till allmännyttan därför innebar en garanti för att oskäliga hyror inte skulle tillämpas. Inom ramen översyn föreslogs att bristortsbegrep- pet skulle tas bort. Vidare föreslogs att den indirekta kopplingen till allmännyttan inte längre skulle avse endast bristorter utan gälla oavsett marknadsläge. Därmed försvann distinktionen mellan mark- nader i balans och marknader i bristorter. Det som tidigare hade varit undantag från huvudregeln skulle nu bli huvudregel. Här- utöver föreslogs att hyresprövningen i alla lägen i första hand skall göras genom en jämförelse med hyrorna i det allmännyttiga lägen- hetsbeståndet. Detta skulle gälla även om andelen allmännyttiga lägenheter inte dominerade i jämförelsematerialet. Härutöver före- slogs införandet av en regel som sade att en hyra skulle anses som skälig om den inte väsentligen översteg hyran för likvärdiga lägen- heter. Enligt rättspraxis har hyresnivåer som överstiger jämförelse- hyrorna med accepterats. I och med att kopplingen till allmännyttan kom att gälla gene- rellt och inte endast till hyressättningen i bristorter uppstod en motsättning eftersom det å ena sidan vid bedömandet av en lägen- hets bruksvärde skall bortses från produktions-, drifts- och förvalt- ningskostnader. skall å andra sidan allmännyttans själv- kostnadsbaserade hyror tjäna som norm vid jämförlighet i fråga om lägenheternas bruksvärde. 1984 gjordes en ny översyn. Om systemet i de ursprungliga motivuttalandena såg kombinationen av marknadsprisbildning och hyresspärr som ett alternativ framstod systemet vid över- syn alltmer som ett system som syftade till att begränsa hyresut- vecklingen. Till skillnad mot tidigare framställdes bruksvärdes- systemet inte som ett system för att skydda besittningsrätten utan som ett självständigt hyressättningssystem som utgjorde en medel- väg mellan statlig reglering och fria marknadshyror. Dagens system ser i allt väsentligt ut som det gjorde översyn. Det svenska hyresförhandlingssystemet är komplext och har änd- rats åtskilliga gånger. Förenklat uttryckt bygger i alla fall systemet på att hyrorna som regel förhandlas kollektivt mellan hyresvärden och hyresgästorganisationen. en förhandlingsordning som också förhandlas fram mellan parterna. Eventuella tvister om förhandlingsordningar avgörs av hyresnämnden. Vid de kollektiva förhandlingarna har de förhandlande parterna ingen skyldighet att nå en överenskommelse. Om de inte gör det kan de emellertid inte hänskjuta tvisten till hyresnämnden. För- handlingsarbetet innebär ofta att förhandlingar omfattar ett stort antal lägenheter. Under sådana förutsättningar är det oundvikligt att vissa hyror sätts fel. Mot den bakgrunden har den enskilde hyresgästen av rättssäkerhetskrav givits möjlighet att få en för- handlingsöverenskommelse prövad hos hyresnämnden. använder sig av begreppet bindningsmekanismer som sam- lingsterm för de sätt på vilka hyresnämnden är bunden av de allmän- nyttiga bostadsföretagens hyressättning. Eftersom jag tycker att det är ett passande begrepp har jag valt att använda samma begrepp.6 Det framgår av 12:55 Jordabalken (JB) att hyran skall fastställas till skäligt belopp om hyresvärden och hyresgästen inte kan komma överens om hyrans storlek. Det framkommer också att hyran inte anses som skälig om den är påtagligt högre än hyran för lägenheter som med hänsyn till bruksvärdet är likvärdiga. Vidare sägs att det vid en sådan prövning främst är hyran för lägenheter i hus som ägs och förvaltas av kommunala bostadsföretag som skall beaktas. Som framgått bygger bruksvärdesprincipen på att likvärdiga lägenheter skall ha lika hyror. För att jämförelselägenheten skall kunna användas för en jämförelseprövning krävs det att de åbero- pade jämförelselägenheterna och prövningslägenheterna är likvär- diga. Av både SOU 2000:33 respektive SOU 2004:91 framgår det att det dock i praktiken är vanligt att parterna inte lyckas presente- ra ett jämförelsematerial som hyresnämnden godtar. Om parterna inte åberopat något jämförelsematerial eller om nämnden inte anser att det jämförelsematerial som åberopats är tillfredsställande är nämnden hänvisad till en allmän skälighetsprövning. Enligt nämnda förarbeten ställer hyresnämnden stora krav på att jämförelselägen- heter och prövningslägenheten motsvarar varandra och är likvärdi- ga för att nämnden skall lägga materialet till grund för sin bedöm- ning. En tendens till mer individuellt utformade lägenheter och 6 , Yttrande över EG-rättens krav på den svenska hyresregleringen med anledning av målet fastigheter AB mot m.fl., 2004.09.27. olikartade avtalsvillkor gör att det blir svårare att hitta likvärdiga lägenheter. Mot den bakgrunden tycks det bli allt vanligare med allmänna skälighetsbedömningar där eventuellt jämförelsematerial istället används som bakgrundmaterial. Också påpekar att det numera är ovanligt vid hyres- sättning av privata hyreslägenheter att det sker en direkt jämförelse med de allmännyttiga bostadsföretagens lägenheter, eftersom det har blivit allt svårare att finna jämförelselägenheter. Detta skulle ha kunnat innebära att den bindning som kopplingen till allmän- nyttans hyror enligt 12:55 JB innebär förlorat i betydelse. Enligt är så dock inte fallet. Tvärtom menar författaren att hyresnämnderna, trots att det inte finns jämförbara lägenheter hos det allmännyttiga bostadsföretaget, använder deras hyror som tak vid sina beslut. Författaren tror att detta beror på att hyresnämn- derna har behov av en norm vid hyressättningen. Således tycks privata hyror styras av allmännyttans hyresnivåer oavsett om det åberopats likvärdigt jämförelsematerial eller inte. Allmännyttans hyror i sin tur sätts mot bakgrund av självkostnadsprincipen. Det framgår av PM4 () att det inte finns något uttryck- ligt stadgande om att självkostnadsprincipen gäller för kommunala bostadsföretag. Självkostnadsprincipen som regleras i 8:3c KL gäller dock som huvudregel för all verksamhet som skall drivas utan vinstsyfte.7 Av 2:7 KL följer vidare att kommuner och landsting visserligen får bedriva näringsverksamhet men att sådan verksamhet inte får bedrivas med vinstsyfte. Redan mot den bak- grunden torde det framstå som något märkligt om självkostnads- principen inte skulle gälla åtminstone för de kommunala allmän- nyttiga bostadsföretagen. Härutöver har det som också nämns i PM4 setts som en förutsättning i flera förarbeten att de kommu- nala allmännyttiga bostadsföretagen är underkastade självkostnads- principen. T.ex. sägs det i SOU 2000:33 att motivet till att ge allmännyttan en roll som förstahandsnorm var att den tillämpar självkostnadsprincipen. Dessutom poängteras det i PM4 med hänvisning till rättsfallet RH 1999:90 (det s.k. S:t Eriksmålet) att det numera är en förutsättning för att kommunala bostadsföretags hyror skall få betydelse vid prövningen av hyrorna i det privata 2001/02:58. beståndet att hyrorna inte väsentligen understiger rimliga självkost- nader för den aktuella fastigheten. Mot denna bakgrund framstår det som ganska tveksamt om de kommunala bostadsföretagen inte skulle anses underkastade den kommunala självkostnadsprincipen. Av Ds 1993:16 samt av framgår dock att det håller på att ske en förskjutning av självkostnadsprincipen mot marknads- anpassning av avgifter inom sådan verksamhet som blir utsatt för fungerande konkurrens. En sådan utveckling tycks ha avfärdat mot bakgrund av att det härigenom kommer att göras avsteg från den grundläggande principen i 2:7 KL att näringsverksamhet inte får bedrivas med vinstsyfte.8 Härutöver torde det ifrågasättas om inte en sådan utveckling skulle innebära att kommunerna överskred sin kompetens.9 Oavsett i vilken riktning tolkningen av självkostnadsprincipen är på väg framgår det enligt formuleringar i PM4 att tillämpningen av självkostnadsprincipen innebär att hyresintäkterna sammantaget skall täcka företagets samtliga kostnader för fastighetsförvaltning och medel för konsolidering och utdelning på insatt kapital. Själv- kostnadsprincipen har enligt samma källa även medgett att över- skott används för ny- eller ombyggnadsinvesteringar. Grundprin- cipen har varit att självkostnadsprincipen tillämpas på företagsnivå. 2.5Tillståndsplikt vid försäljning av aktier För att säkerställa att det alltid skall finnas ett tillräckligt stort be- stånd av kommunalt ägda allmännyttiga bostäder för att säkra bruksvärdessystemets funktion finns det en tillståndsplikt för de kommunala bostadsföretagen när de önskar överlåta aktier eller bostäder. Tillstånd skall inte medges om det kan befaras att de kommunala bostadsföretagens hyror till följd av överlåtelsen inte kommer att få tillräckligt genomslag vid tillämpningen av de s.k. bruksvärdesreglerna eller vid de hyresförhandlingar som förs enligt hyresförhandlingslagen. 8Bohlin, NO och kommunerna en kollision mellan kommunalrätt och näringsrätt, FT 1986, s. 81–88. 9Se bl.a. diskussioner i Riberdahl, Kommunernas kompetens i fråga om näringslivet, FT 1994, s. 153–169 och , Kommunala befogenheter, 6:e uppl., Juridik, , 2005. 3 Allmänt om om statligt stöd om statligt stöd är en del av . Fördragsreglerna återfinns i artiklarna 87–89 i EG-fördraget. Arti- kel 87.1 innehåller kriterierna för att en åtgärd skall klassificeras som statligt stöd medan artikel 87.2 och 3 innehåller de undantag varpå kommissionen bl.a. kan grunda eventuella beslut om godkän- nande av en viss stödåtgärd efter vederbörlig anmälan. Artikel 88 innehåller de grundläggande reglerna rörande procedurfrågor och i artikel 89 ges rådet befogenheter att anta förordningar som är nöd- vändiga för tillämpningen av artiklarna 87 och 88. Med artikel 89 som grund har rådet antagit två förordningar; förordning nr 994/98 och rådets förordning nr 659/1999.10 Utöver dessa förordningar har kommissionen antagit åtminstone fem kommissionsförordningar, ett par direktiv och ett stort antal meddelanden, riktlinjer, rekom- mendationer etc. syftar till att kontrollera stöd från det offent- liga till enskilda ekonomiska aktörer som riskerar att snedvrida kon- kurrensen på ett europeiskt plan. Systemet som ger kommissionen ovanligt stora befogenheter bygger på förhandskontroll av kom- missionen av alla åtgärder som klassificeras som statligt stöd. Ut- över förhandskontroll ger artikel 88 kommissionen befogenheter att kontrollera s.k. befintliga stöd samt möjlighet för kommis- sionen att beträffande befintliga stöd lämna förslag till lämpliga åtgärder. Härutöver har kommissionen möjlighet att besluta att befintliga stöd skall upphävas eller ändras om kommissionen är av uppfattningen att det befintliga stödet är oförenligt med den gemen- samma marknaden. Som framgår är det viktigt att skilja mellan nya och befintliga stöd. Med befintliga stöd menas enligt artikel 1 b) i rådets för- ordning nr 659/1999 (i)utan att det påverkar tillämpningen av artiklarna 144 och 172 i anslutningsakten för , och , allt stöd som fanns innan fördraget trädde i kraft i respektive medlemsstat, det vill säga stödordningar och individuellt stöd som infördes före 10 Rådets förordning (EG) nr 994/98 av om tillämpningen av artiklarna 92 och 93 i Fördraget om upprättande av Europeiska gemenskapen på vissa slag av övergripande statligt stöd, EGT L 142, 14.5.98, s. 1–4 och rådets förordning (EG) nr 659/1999 av om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget, EGT L 83, 27.3.1999, s. 1–9. och som är tillämpliga efter det att fördraget har trätt (ii)godkänt stöd, det vill säga stödordningar och individuellt stöd som har godkänts av kommissionen eller av rådet, (iii)stöd som anses ha godkänts enligt artikel 4.6 i denna förordning eller före denna förordning men i enlighet med detta förfarande, (iv)stöd som enligt artikel 15 är att betrakta som befintligt stöd, (v)stöd som är att betrakta som befintligt stöd. Eftersom det kan fast- ställas att det inte utgjorde något stöd när det infördes men senare blev ett stöd på grund av utvecklingen av den gemensamma mark- naden, utan att medlemsstaten företagit någon ändring. När vissa åtgärder blir stöd sedan en verksamhet har liberaliserats genom gemenskapslagstiftning, skall sådana åtgärder inte betraktas som befintligt stöd efter det datum som har fastställts för liberalise- ringen. Med nytt stöd avses enligt artikel 1c) i rådets förordning nr 659/1999 allt stöd, det vill säga stödordningar och individuellt stöd, som inte är befintligt stöd, inbegripet ändringar av befintligt stöd. I definitionerna av befintligt respektive nytt stöd görs en distinktion mellan stödordningar och individuellt stöd. Stödord- ningar är större stödsystem som införs där det finns fler stödmot- tagare. Systemet gäller vanligtvis för en viss bestämd eller obestämd tid. Det kan vara i form av lagstiftning eller i form av enskilt beslut. Individuellt stöd däremot är när ett enskilt företag eller en enskild grupp företag är stödmottagare. Även denna form skulle kunna förekomma i form av lagtext men det vanligaste är nog att det är fråga om enskilda beslut som gäller stöd , eller för visst ändamål. Skyldigheten för medlemsstaterna att anmäla nya stöd framgår av första meningen i artikel 88.3 i EG-fördraget där det sägs att Kommission skall underrättas i så god tid att den kan yttra sig om alla planer på att vidta eller ändra stödåtgärder. Utöver anmäl- ningsskyldigheten i första meningen i artikel 88.3 är medlems- staterna enligt tredje meningen i samma lagrum skyldiga att inte genomföra åtgärden förrän detta förfarande lett till ett slutligt beslut. Med detta förfarande avses anmälningsförfarandet i första meningen. Medlemsstaterna är alltså skyldiga att avvakta kommissionens slutliga beslut i anmälningsärendet innan de kan genomföra åtgärden. Alla planer på att vidta nya stödåtgärder eller ändra befintliga stöd- åtgärder skall alltså anmälas till kommissionen i förväg enligt första meningen i artikel 88.3. Vad är då att betrakta som sådant stöd som måste anmälas till kommissionen i förväg? Enligt artikel 1 a) i rådets förordning 659/1999 avses med stöd varje åtgärd som uppfyller alla de kriterier som fastställs i artikel 92.1 i fördraget (numer artikel 87.1 i EG-fördraget). Mot den bakgrunden blir tolkningen av artikel 87.1 avgörande för när ett stöd skall anmälas i förväg. Artikel 87 (1) stadgar att: Om inte annat föreskrivs i detta fördrag, är stöd som ges av en med- lemsstat eller med hjälp av statliga medel, av vilket slag det än är, som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion, oförenligt med den gemensamma marknaden i den utsträckning det påverkar handeln mellan medlems- staterna. Förbudet i artikel 87.1 är dock inte absolut. Artikel 87.2 och 3 innehåller som nämnt ett antal undantag. Härutöver innehåller även artiklarna 86.2, 120 och 196 ytterligare regler om undantag. Som framgår senare berörs dock inte de senare undantagen närmare i denna framställning. För att avgöra när en åtgärd behöver anmälas till kommissionen i förväg räcker det dock inte med att tolka kriterierna i artikel 87.1 eftersom rådets förordning nr 994/98 innehåller möjligheter för rådet att bemyndiga kommissionen att anta förordningar inom vissa områden, i vilka vissa typer av stöd förklaras förenliga med den gemensamma marknaden och som därmed förklaras undan- tagna från anmälningsplikten. Enligt förordning 994/98 får kom- missionen anta sådana förordningar beträffande: a)stöd till förmån för: (i)små och medelstora företag, (ii)forskning och utveckling, (iii)miljöskydd, (iv)sysselsättning och yrkesutbildning. b)Stöd i enlighet med den karta som kommissionen har godkänt för varje medlemsstat för att bevilja regionalstöd. Utöver dessa ämnesområden innehåller artikel 2 i rådets förord- ning 994/98 ett motsvarande bemyndigande vad gäller de minimis stöd. Med de minimis stöd menas stöd som inte överskrider ett bestämt fast belopp som lämnas till en och samma stödmottagare under en viss angiven period. Mot den bakgrunden har kommissionen till dags datum antagit fyra mer allmängiltiga kommissionsförordningar. (i)Kommissionens förordning nr 68/2001 angående stöd till utbild- ning,11 (ii)Kommissionens förordning nr 69/2001 angående stöd av mindre betydelse (de minimis),12 (iii)Kommissionens förordning nr 70/2001 angående stöd till små och medelstora företag,13 och (iv)Kommissionens förordning nr 2204/2002 angående sysselsätt- ningsstöd.14 I och med att kommissionen har antagit nämnda förordningar undan- tas därmed stöd som utformats i enlighet med de regler och de riktvärden som angivits i förordningarna från plikten att anmäla. T.ex. behöver således inte stöd som understiger som ges till en och samma stödmottagare av , i enlighet med kommissionens förordning nr 69/2001, anmälas till kommissionen i förväg.15 Utöver fördragsregler, rådsförordningar och kommissionsför- ordningar har kommissionen själv utfärdat ett antal riktlinjer, rekommendationer och meddelanden m.m. i vilka kommissionen försöker förmedla sin tolkning av hur statsstödsreglerna skall tolkas inom olika ämnesområden. Sådan riktlinjer m.m. finns i stort antal och för många skilda områden, t.ex. vad gäller stöd till skydd för miljön,16 stöd till undsättning och omstrukturering av företag i 11Kommissionens förordning (EG) nr 68/2001 av om tillämpningen av artiklarna 87 och 88 i EG-fördraget på stöd till utbildning, EGT L 10, , s. 20–29. 12Kommissionens förordning (EG) nr 69/2001 av om tillämpningen av artiklarna 87 och 88 i EG-fördraget på stöd av mindre betydelse, EGT L 10, , s. 30–32. 13Kommissionens förordning (EG) nr 70/2001 av om tillämpningen av artiklarna 87 och 88 i EG-fördraget på statligt stöd till små och medelstora företag, EGT L 10, , s. 33–42. 14Kommissionens förordning (EG) nr 2204/2002 av om tillämp- ningen av artiklarna 87 och 88 i EG-fördraget på statligt sysselsättningsstöd, EGT L 337, 13.12.2002, s. 3–14. 15De minimis reglerna är under omarbetning och kommer med största sannolikhet att förändras bl.a. med innebörden att tröskelvärdet ökas från till 16Gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till skydd för miljön, EGT C 037, 03.02.01, s. 3–15. svårigheter17 och ett meddelande om tillämpningen av reglerna om statligt stöd på åtgärder som omfattar direkt beskattning av företag.18 Om en stödåtgärd eller en stödordning som visserligen uppfyller kriterierna i artikel 87.1 men i övrigt följer villkoren i någon av kommissionens alla riktlinjer är förutsättningarna för att beviljas Utöver de redan nämnda undantagen från skyldigheten att an- mäla finns det ytterligare undantag i kommissionens beslut angå- ende tillämpningen av artikel 86.2 på stöd i form av kompensation till vissa företag för utförandet av tjänster av allmännyttigt intresse.19 Åtgärder som uppfyller vissa i beslutet angivna kriterier behöver inte anmälas i förväg. Innebörden av beslutet behandlas ytterligare i avsnitt 5.2.4.1. 3.2.2Konsekvenserna av att inte anmäla Om en medlemsstat avstår från att anmäla, efter medvetet ställ- ningstagande eller på grund av misstag, eller genomför en åtgärd i strid mot genomförandeförbudet, klassificeras stödåtgärden som olaglig.