sou · GXB371 · 2009-09-03 00:00:00 — Det anges att en föreskrift bör ansluta till internationell eller europeisk standard, om det inte finns särskilda skäl för annat. I bestämmelsen anges även att föreskrivande myndigheter vid utarbetandet av föreskrifterna ska se till att varor som uppfyller likvärdiga krav enligt föreskrifter som gäller i något annat land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, eller i fråga om industriellt framställda varor , inte ska hindras tillträde till den svenska marknaden. Det sist sagda innebär att myndigheten ska se till att dess föreskrifter tillåter att principen om ömsesidigt erkännande kan fungera när möjligheten att saluföra varor som uppfyller likvärdiga krav ska bedömas. Detta kan ske genom att en s.k. ömsesidighetsklausul införs i myndighetens föreskrifter. 6 § Den föreskrivande myndigheten ska samråda med Kommerskolle- gium om utformningen av en föreskrift som kan hindra eller begränsa den fria rörligheten för varor. I paragrafen, som behandlas i avsnitt 9.3.7 ovan, anges att samråd med ska äga rum då en föreskrift kan hindra eller begränsa den fria rörligheten för varor. Bestämmelsen har en motsvarighet i 5 § förordningen (1994:2029) om tekniska regler. Den senare förordningen omfattar dock inte kommunala myndig- heter och det gör inte heller utredningens förslag till ny förordning om informationsförfaranden och kontroll av regler. Mot denna bakgrund bör samrådsskyldigheten, utöver sin allmänna funktion, kunna fylla en funktion om vid samråd med en myndighet skulle finna att en föreskrift omfat- tas av anmälningsskyldighet enligt en EG-rättslig procedur. Kollegiet bör då verka för att en anmälan genomförs. Valet av underrättelseform beror på vilken EG-rättslig procedur som är tillämplig. Utredningen diskuterar de olika procedurer som gäller inom EU på varu- och tjänsteområdet i avsnitt 9.5 ovan. Det ska dock betonas att EG-rättslig anmälningsskyldighet när det gäller förslag till föreskrifter på kom- munal nivå endast kan antas förekomma i mycket sällsynta fall. 7 § I förordningen (201X:XX) om informationsförfaranden och kontroll av regler på den inre marknaden finns föreskrifter som myndigheterna under regeringen ska iaktta beträffande regler som kan inskränka den fria rörligheten för varor och tjänster på den inre marknaden och som begränsar myndigheternas rätt enligt andra författningar att meddela föreskrifter. I paragrafen, som behandlas i avsnitt 9.3.5 ovan, upplyses om att det finns skyldigheter för myndigheter att respektera de infor- mationsförfaranden som omfattas av utredningens förslag till för- ordningen om informationsförfaranden och kontroll av regler på den inre marknaden, vilken föreslås ersätta förordningen (1994:2029) om tekniska regler. Principen om ömsesidigt erkännande 8 § En behörig myndighet som har att tillämpa svenska föreskrifter med krav på varor ska inte hindra eller begränsa tillträdet till den svenska marknaden för varor som uppfyller krav som föreskrivs i bestämmelser i annat land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet eller, i fråga om industriellt framställda varor, , utom i fall som avses i andra stycket. Tillträde till den svenska marknaden för varor som avses i första stycket får hindras eller begränsas endast med stöd av tvingande hänsyn som anges i artikel 30 i fördraget om Europeiska gemenskapen eller med stöd av andra tvingande hänsyn som erkänns inom Europeiska unionen samt då hindret eller begränsningen står i proportion till det syfte som eftersträvas. I paragrafen, som behandlas i avsnitt 9.3.6 ovan, återges principen om ömsesidigt erkännande som är bakgrunden till bestämmelserna i förordning (EG) nr 764/2008. Principen återges inte i någon specifik artikel i förordning (EG) nr 764/2008, utan enbart i ingressen till denna förordning. Det finns emellertid anledning att återge principen i förordningen. För det första ska principen om ömsesidigt erkännande iakttas vid utformningen av en föreskrift enligt 6 §. Mot denna bakgrund faller det sig naturligt att även ange att principen ska iakttas vid tillämpningen av nationella före- skrifter. För det andra har det framkommit i flera utredningar och undersökningar att principen om ömsesidigt erkännande inte tillämpas korrekt i . Det får därför anses lämpligt att det erinras om principen i detta sammanhang. För det tredje blir regleringen totalt sett mer begriplig om dess grundläggande regel kommer till uttryck. De förfaranden som föreskrivs i artikel 6 och 7 i förordning (EG) nr 764/2008 och erinras om i 9 och 10 §§ nedan utgår från principen om ömsesidigt erkännande och blir svårare att förstå om grundregeln saknas. 9 § Bestämmelser om vilket förfarande en behörig myndighet ska iaktta när den avser att fatta ett beslut som innebär att en varas tillträde till den svenska marknaden hindras eller begränsas samt bestämmelser om vilka följderna blir för det fall förfarandet inte iakttas finns i artikel 6 i för- ordning (EG) nr 764/2008. I artikel 6 i förordning (EG) nr 764/2008 anges att en behörig myndighet som avser att fatta ett beslut som innebär att en varas tillträde till den svenska marknaden hindras eller begränsas ska underrätta den som berörs av beslutet om de regler som beslutet kan komma att grundas på och om tekniska eller vetenskapliga belägg för att det är motiverat av något av de allmänintressen som förtecknas i artikel 30 i fördraget om Europeiska gemenskapen eller av ett annat tvingande hänsyn av allmänintresse. Myndigheten ska också visa att beslutet är ändamålsenligt för att det eftersträvade målet ska uppnås och att det inte går utöver vad som är nödvändigt för att nå det målet. Den som berörs av beslutet ska ges tillfälle att lämna synpunkter enligt närmare bestämmelser i samma artikel. Avslutningsvis anges att om myndigheten underlåter att följa nämnda förfarande anses produkten lagligen saluförd i landet. Utredningen anser att en explicit hänvisning bör finns till artikel 6 i förordning (EG) nr 764/2008 i den svenska förordningen. Det är för det första viktigt att berörda myndigheter har klart för sig vilket förfarande som gäller och vilka följderna blir om det inte följs. För det andra finns en rad informationsskyldigheter som är kopplade till förfarandet i artikel 6 i EG-förordningen, vilka måste regleras i den svenska förordningen. Dessa informationsförfaran- den blir svårbegripliga, om det inte anges vad artikel 6 innebär. (Paragrafen behandlas ovan i avsnitt 9.3.6–7.) 10 § Bestämmelser om när en behörig myndighet får fatta beslut om att tillfälligt hindra eller begränsa en varas tillträde till den svenska mark- naden finns i artikel 7 i förordning (EG) nr 764/2008. I artikel 7 i förordning (EG) nr 764/2008 anges de exceptionella fall då en behörig myndighet får fatta beslut om att tillfälligt hindra eller begränsa en varas tillträde till den svenska marknaden. Det är viktigt att det erinras om detta i den svenska förordningen. Dess- utom finns informationsskyldigheter kopplade till artikel 7 som framstår som svårbegripliga om det inte erinras om innehållet i artikel 7. (Paragrafen behandlas ovan i avsnitt 9.3.6–7.) 11 § En behörig statlig myndighet som lämnar meddelanden och under- rättelser till berörda ekonomiska aktörer enligt artikel 6 i förordning (EG) nr 764/2008 ska lämna information om detta till Kommers- kollegium. Länsstyrelser ska dock lämna sådan information till den samordnande myndigheten. Denna ska informera om den mottagna informationen. Paragrafen motsvarar 5 § förordningen (2009:52) om kontaktpunkt och informationsförfaranden angående tillämpning av ömsesidigt erkännande av tekniska regler för produkter. Innehållet har dock förenklats något. (Paragrafen behandlas ovan i avsnitt 9.3.7.) 12 § En behörig myndighet som lämnar meddelanden och underrättelser till berörda ekonomiska aktörer enligt artikel 6 i förordning (EG) nr 764/2008 ska lämna information om detta till den sam- ordnande myndigheten. Informationen behöver inte lämnas till länsstyrelser. Den samordnande myndigheten ska informera Kommers- kollegium om den mottagna informationen. Paragrafen, som behandlas under avsnitt 9.3.7, motsvarar 6 § för- ordningen (2009:52) om kontaktpunkt och informationsförfaran- den angående tillämpning av ömsesidigt erkännande av tekniska regler för produkter. Innehållet har dock förenklats något. 13 § En behörig myndighet som beslutar om tillfälligt förbud enligt artikel 7 i förordning (EG) nr 764/2008 ska i samband med att den under- rättar den ekonomiske aktören och Europeiska gemenskapernas kom- mission även underrätta och, i tillämpliga fall, den samordnande myndigheten. Paragrafen, som behandlas ovan under avsnitt 9.3.7, motsvarar 7 § förordningen (2009:52) om kontaktpunkt och informationsför- faranden angående tillämpning av ömsesidigt erkännande av tek- niska regler för produkter. Innehållet har dock förenklats något. 14 § Information enligt 11, 12 och 13 § ska lämnas utan dröjsmål. Paragrafen motsvarar 8 § förordningen (2009:52) om kontaktpunkt och informationsförfaranden angående tillämpning av ömsesidigt erkännande av tekniska regler för produkter. 15 § Bestämmelserna om underrättelseskyldighet för myndigheter som meddelar förbud, beslutar om begränsningar och andra liknande åtgärder finns också i 4 § förordningen (1994:2035) om vissa skyldigheter för myndigheter vid ett medlemskap i unionen. I syfte att knyta an till relevanta bestämmelser som rör den fria rörligheten för varor erinras om att det finns bestämmelserna om underrättelseskyldighet för myndigheter som meddelar förbud, beslutar om begränsningar och andra liknande åtgärder också i 4 § förordningen (1994:2035) om vissa skyldigheter för myndigheter vid ett medlemskap i unionen. Ömsesidigt erkännande av intyg och provningsrapporter m.m. 16 § Bestämmelser om ackreditering, bedömning av överensstämmelse och annan teknisk kontroll finns i lagen (201X:XX) om ackreditering och teknisk kontroll samt förordningen (201X:XX) om ackreditering och teknisk kontroll. I paragrafen, som behandlas under avsnitt 9.3.8 ovan, anges att bestämmelser om ackreditering, bedömning av överensstämmelse och annan teknisk kontroll finns i lagen (201X:XX) om ackre- ditering och teknisk kontroll samt förordningen (201X:XX) om ackreditering och teknisk kontroll. Upplysningen är nödvändig, eftersom i nämnda författningar även finns definitioner av bl.a. sådana organ för bedömning av överensstämmelse som anges i nästa paragraf. 17 § Behöriga myndigheter ska erkänna intyg och provningsrapporter som utfärdats av organ för bedömning av överensstämmelse inom ett särskilt område vilka är ackrediterade för bedömning av överensstämmelse av ett ackrediteringsorgan i annat land inom Europeiska unionen enligt de förutsättningar som anges i artikel 5 i förordning (EG) nr 764/2008. I paragrafen, som behandlas under avsnitt 9.3.8 ovan, erinras om skyldigheten i artikel 5 i förordning (EG) nr 764/2008 att erkänna intyg och provningsrapporter som utfärdats av organ för bedöm- ning av överensstämmelse som är ackrediterade för bedömning av överensstämmelse av ett ackrediteringsorgan i annat land inom Europeiska unionen. Det är viktigt att i den svenska förordningen erinra om denna särskilda bestämmelse om ömsesidigt erkännande. En motsvarande bestämmelse om ömsesidigt erkännande av ackre- diteringsintyg m.m. finns i 5 § förslaget till förordning om ackre- ditering och teknisk kontroll. Den senare bestämmelsen anknyter till artikel 11.2 i förordning (EG) nr 765/2008. Det är utredningens mening att de båda författningarna bör innehålla erinran om dessa två likartade förpliktelser. I avvaktan på klargörande rättsutveckling inom EU bör de ännu inte regleras gemensamt. 18 § Om en behörig myndighet finner skäl att ifrågasätta kompetensen hos ett ackrediterat organ eller ett organ som avses i 7 eller 11 §§ lagen (201X:XX) om ackreditering och teknisk kontroll, ska myndigheten underrätta Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll. I artikel 5 i förordning (EG) nr 764/2008 anges att en behörig myndighet inte får ifrågasätta kompetensen hos ett organ för bedömning av överensstämmelse när den erhållit intyg eller prov- ningsrapporter från ett sådant organ. Detta följer av principen om ömsesidigt erkännande, som förutsätter ett ömsesidigt förtroende mellan medlemsstaterna. Det sagda hindrar dock inte att den behöriga myndigheten, om den likväl skulle finna skäl att ifråga- sätta kompetensen hos ett sådant organ, anmäler detta förhållande till SWEDAC, som via sitt internationella nätverk har möjlighet att kontrollera om det föreligger något missförhållande och i före- kommande fall föra upp frågan på lämplig nivå. (Paragrafen behandlas ovan i avsnitt 9.3.8.) uppgifter enligt förordning (EG) nr 764/20008 19 § är kontaktpunkt enligt artikel 9 i förordning (EG) nr 764/2008. Paragrafen, som behandlas under avsnitt 9.3.4 ovan, motsvarar 2 § förordningen (2009:52) om kontaktpunkt och informations- förfaranden angående tillämpning av ömsesidigt erkännande av tekniska regler för produkter. 1.utföra de uppgifter som ankommer på kontaktpunkten enligt arti- kel 10 i förordning (EG) nr 764/2008, 2.meddela Europeiska gemenskapernas kommission om fattade beslut enligt artikel 6.2 i förordningen, 3.fullgöra den årliga rapportering till Europeiska gemenskapernas kommission som följer av artikel 12.1 i förordningen, och 4.hålla regeringen och behöriga myndigheter underrättade om sta- tistik samt om information av betydelse som kollegiet får i anledning av tillämpningen av förordningen. Paragrafen, som behandlas under avsnitten 9.3.4 och 9.3.7 ovan, motsvarar 3 § förordningen (2009:52) om kontaktpunkt och infor- mationsförfaranden angående tillämpning av ömsesidigt erkän- nande av tekniska regler för produkter. 21 § Behöriga myndigheter och samordnande myndigheter ska till lämna den information som behövs för att kollegiet ska kunna fullgöra de uppgifter som följer av artikel 10 i förordning (EG) nr 764/2008. Paragrafen, som behandlas under avsnitt 9.3.7 ovan, motsvarar 10 § förordningen (2009:52) om kontaktpunkt och informations- förfaranden angående tillämpning av ömsesidigt erkännande av tekniska regler för produkter. 22 § Med marknadskontroll avses i denna förordning 1. sådan marknadskontroll som omfattas av förordning (EG) nr 765/2008 och i den förordningen definieras som den verksamhet som bedrivs och de åtgärder som vidtas av en myndighet för att se till att en vara överensstämmer med de krav som fastställs i relevant harmoniserad gemenskapslagstiftning och inte hotar hälsan, säkerheten eller andra aspekter av skyddet av allmänintresset och 2. den verksamhet som bedrivs och de åtgärder som vidtas av en myndighet för att se till att en vara som gjorts tillgänglig på marknaden uppfyller krav som fastställs i annan lagstiftning än sådan som avses i 1. Paragrafen, som behandlas i avsnitt 9.3.9 i detta betänkande, inne- håller en definition av begreppet marknadskontroll för tillämp- ningen av förevarande förordning. I första punkten hänvisas till definitionen i förordning (EG) nr 765/2008, vilken innehåller en definition av marknadskontroll som är bindande för svenska förhållanden. I andra punkten vidgas definitionen för att innefatta fler tillsynsåtgärder i marknadskontrollen än vad som uttryckligen föreskrivs i förordning (EG) nr 765/2008, såsom varit fallet i . Detta gäller i synnerhet varor på det icke harmoniserade området. Det vore olyckligt om inte all marknadskontroll omfatta- des av förevarande förordning, det vill säga marknadskontroll såväl på det harmoniserade området som på det icke-harmoniserade området. Det är dock viktigt att dessa båda former av marknads- kontroll hålls isär i de följande paragraferna. 23 § Med marknadskontrollmyndighet avses en statlig eller myndighet som ansvarar för att genomföra marknadskontroll enligt 22 §. Paragrafen, som behandlas i avsnitt 9.3.9 i detta betänkande, inne- håller en definition av de myndigheter som omfattas av förevarande förordnings bestämmelser om marknadskontroll. I paragrafen anges en generell definition av myndigheter som omfattas av förordningens bestämmelser. Såväl statliga som kom- munala myndigheter omfattas, om de bedriver sådan verksamhet som definierats i 22 §. Det är av betydelse att det tydligt framgår att även kommunala myndigheter samt myndigheter som bedriver marknadskontroll på det icke-harmoniserade området (22 § 2) omfattas. Utredningen föreslår inte att det föreskrivs att de myndigheter som anges i bilagan till förordningen utövar marknadskontroll, vilket är fallet enligt nu gällande reglering, eftersom detta skulle kunna ge intrycket av att förteckningen är uttömmande. Utred- ningen föreslår istället att de myndigheter som ingår i Marknads- kontrollrådet återges i bilaga till förordningen. Se nedan under 34 §. 24 § En marknadskontrollmyndighet som utövar sådan marknadskontroll som avses i 22 § 1 ska uppfylla kraven i artikel 20.1 i förordning (EG) nr 765/2008 på att återkalla, dra tillbaka eller förbjuda varor som utgör en allvarlig risk och som kräver ett snabbt ingripande. När myndigheten fattar beslut som avses i första stycket ska de hänsyn som föreskrivs i artikel 20.2 i förordning (EG) nr 765/2008 beaktas. Paragrafen, som behandlas i avsnitt 9.3.9 i detta betänkande, utgör en erinran om innehållet i artikel 20 i förordning 765/2008. Avsikten är att förtydliga att de bestämmelser avseende åtgärder för marknadskontroll som återfinns i nämnda artikel gäller direkt för de myndigheter som bedriver marknadskontroll i enlighet med den förordningen. Sådan marknadskontroll som avses i 22 § andra stycket omfattas således inte av bestämmelserna i artikel 20 i förordningen. 25 § En marknadskontrollmyndighet som utövar sådan marknadskontroll som avses i 22 § 1 ska iaktta bestämmelserna i artikel 21 i förordning (EG) nr 765/2008 när den vidtar åtgärder som avses i samma bestämmelse. Paragrafen, som behandlas i avsnitt 9.3.9 i detta betänkande, utgör en hänvisning till de skyldigheter som följer av artikel 21 i för- ordning 765/2008. Myndigheterna måste bl.a. säkerställa att de åtgärder som vidtas är proportionella, och de måste ange exakt vilka grunder ett beslut att vidta åtgärder grundas på. Det är nöd- vändigt att precisera att dessa skyldigheter, som följer direkt av förordning 765/2008, åligger de marknadskontrollmyndigheter som utövar sådan marknadskontroll som avses i 22 § 1. I EG-för- ordningen anges enbart att det är skyldigheter som ankommer på medlemsstaterna. Eftersom artikel 21 i förordning 765/2008 är av central betydel- se, bör det erinras om de skyldigheter som följer av denna bestämmelse i en fristående paragraf i den svenska förordningen. Det framstår som mindre lämpligt att införa dessa skyldigheter i den katalogliknande uppräkning som finns i efterföljande 26 §. 26 § En marknadskontrollmyndighet som utövar sådan marknadskontroll som avses i 22 § 1 ska uppfylla kraven enligt förordning (EG) nr 765/2008 på att 1.informera allmänheten om sin marknadskontrollverksamhet och sina kontaktuppgifter enligt artikel 17.2, 2.ta emot klagomål, följa upp dessa och rapportera om risker rela- terade till varor enligt artikel 18.2 a), 3.bevaka olyckor och hälsoskador som varorna misstänks ha orsakat enligt artikel 18.2 b), 4.kontrollera att korrigerande åtgärder har vidtagits i samband med olyckor och hälsoskador enligt artikel 18.2 c), 5.följa upp vetenskaplig och teknisk kunskap i säkerhetsfrågor enligt artikel 18.2 d), 6.utarbeta ett program för marknadskontroll för den sektor inom vilken myndigheten utför marknadskontroll och göra det tillgängligt enligt artikel 18.5 samt redovisa det till regeringen, 7.utvärdera och se över sin marknadskontrollverksamhet och göra en redogörelse om denna tillgänglig för allmänheten enligt artikel 18.6, samt lämna redogörelse om verksamheten till regeringen , 8.underrätta Europeiska gemenskapernas kommission om åtgärder som myndigheten vidtar eller avser att vidta samt ändring eller upp- hävande av sådan åtgärd som avses i artikel 22.1, 9.tillhandahålla Europeiska gemenskapernas kommission information om en ekonomisk aktörs frivilliga åtgärder enligt artikel 22.2, 10.tillhandahålla Europeiska gemenskapernas kommission sådan information som avses i artikel 23.2 och 11.tillhandahålla Europeiska gemenskapernas kommission och andra medlemsstater sådan information som avses i artikel 24.4. Paragrafen, som behandlas i avsnitt 9.3.9 i detta betänkande, utgör en hänvisning till de skyldigheter som följer av bestämmelserna i artiklarna 17.2, 18.2 a)–d), 18.5, 18.6, 22.1, 22.2 23.2 och 24.4 i förordning 765/2008. Paragrafen utgör en sorts katalog med olika förpliktelser som följer för de myndigheter som är marknads- kontrollmyndigheter enligt definitionen i 22 § 1 utöver de centrala förpliktelser som följer av §§ 24 och 25. Paragrafen behövs för att förtydliga de förpliktelser som åligger marknadskontrollmyndigheterna enligt förordning 765/2008. Utan ett sådant förtydligande finns det risk för att myndigheterna tolkar förordningen felaktigt eller att inte alla myndigheter tolkar sina skyldigheter enligt förordningen på samma sätt. Det ger även berörda ekonomiska aktörer samt konsumenter bättre insyn i vad som åligger marknadskontrollmyndigheterna enligt EG-förord- ningen och den svenska förordningen. När det gäller underrättelse till Europeiska kommissionen enligt artikel 22.1 i förordning 765/2008 (26 § 9) bör sådan underrättelse kunna göras via som redan är ansvarigt för systemet för informationsutbyte inom EES i fråga om farliga konsumentvaror (RAPEX). Genom artikel 22 i förordning (EG) nr 765/2008 kan detta förfarande sägas utsträckas till att avses alla farliga produkter, dvs. inte bara farliga konsumentprodukter. 27 § Myndigheter som utövar marknadskontroll enligt 22 § 1 ska samverka med enligt artikel 27–29 i och rådets förordning (EG) nr 765/2008. Paragrafen, som behandlas i avsnitten 9.3.9 och 9.11.4 i betänkan- det, avser att behandla det förhållandet att tullmyndigheter enligt förordning 765/08 under vissa förhållanden ska uppskjuta över- gången till fri omsättning av produkter och genast underrätta den nationella myndigheten med ansvar för marknadskontroll. De nationella myndigheter som har ansvar för marknadskontroll ska, sedan tullmyndigheten beslutat om kvarhållande av en produkt, göra en bedömning av om produkten utgör en allvarlig risk för hälsa eller säkerhet, miljön eller andra allmänna intressen, åtföljs av nödvändig dokumentation, är märkt på ett korrekt sätt eller har försetts med falsk CE-märkning. Om produkten anses medföra en sådan allvarlig risk m.m. ska myndigheterna med ansvar för mark- nadskontroll vidta lämpliga åtgärder, till exempel att förbjuda att produkten släpps ut på marknaden eller se till att den märks med en upplysning om att den är farlig i enlighet med förordningen. I förordning (EG) nr 765/2008 finns specifika bestämmelser angående tullmyndigheternas roll i samband med marknads- kontrollarbetet i artikel 27–29. Bestämmelserna avser samarbetet mellan tullmyndigheter och marknadskontrollmyndigheter samt vissa processuella garantier. Det krävs i denna förordning en bestämmelse som klargör skyldigheten för marknadskontrollmyndigheter att samarbeta med tullmyndigheterna. 28 § Bestämmelserna i 26 § 1 och 4 ska gälla även för marknadskontroll- myndigheter som utövar sådan marknadskontroll som avses i 22 § 2. Vissa av skyldigheterna i 26 § bör gälla även för myndigheter som bedriver marknadskontroll på det icke harmoniserade området. De bör informera allmänheten om sin marknadskontrollverksamhet och sina kontaktuppgifter, vilket är en skyldighet som följer av artikel 17.2 i förordning (EG) nr 765/2008, och de bör kontrollera att korrigerande åtgärder har vidtagits i samband med olyckor och hälsoskador. (Paragrafen behandlas ovan i avsnitt 9.3.9.) 29 § En marknadskontrollmyndighet som utövar sådan marknadskontroll som avses i 22 § 2 ska bedöma behovet av marknadskontroll särskilt för varje varukategori.