sou · GWB358d2 · 2009-01-01 00:00:00 — Att undantaget från kontrolluppgiftsskyldigheten försvinner för dessa fall bör inte innebära en ökad börda för företagen. Snarare bör det underlätta eftersom viss ersättning till en viss krets inte längre behöver hanteras på ett särskilt sätt och skiljas ut från övriga ersättningar. Sammanfattningsvis föreslår vi att de särskilda uppgiftsskyldigheterna i 3 kap. 21 § första stycket 1 samt andra och tredje styckena LSK slopas helt för delägare med flera i fåmansföretag. För delägare med flera i fåmanshandelsbolag slopas större delen av de särskilda uppgiftsskyldigheterna. Skyldigheten att lämna uppgift om tillskott till och uttag från bolaget under beskattningsåret behålls för delägare i fåmanshandelsbolag. Den uppgiftsskyldigheten ska i fortsättningen också gälla delägare i andra handelsbolag. Bestämmelsen finns i 31 kap. 26 §. 18 Det nuvarande andra stycket i 21 § fanns inte med i lagrådsremissen. Det togs in på Lagrådets inrådan och innehåller en begränsning av skyldigheterna enligt det första stycket (prop. 2001/02:25, s. 176, 277, 280 och 338). Hänvisningen till 3 kap. 21 § första och andra styckena i 6 kap. 5 § 3 LSK justerades inte med anledning av det nya stycket i den förstnämnda paragrafen. 3.6.2Pensionsstiftelser ska inte behöva lämna särskilda uppgifter Utredningens förslag: Pensionsstiftelser enligt lagen (1967:531) om tryggande av pensionsutfästelse m.m. ska undantas från skyldigheten att lämna särskilda uppgifter. Skälen för utredningens förslag: Pensionsstiftelser enligt lagen om tryggande av pensionsutfästelse m.m. omfattas av skyldigheten att lämna särskilda uppgifter enligt 5 kap. 1 § LSK. De är dock helt undantagna från skattskyldighet enligt 7 kap. 2 § 3 IL. Dessutom är de normalt deklarationsskyldiga på grund av att de ska betala avkastningsskatt (30 kap. 5 § 4). Enligt vår bedömning är en skyldighet att lämna särskilda uppgifter inte motiverad för dessa stiftelser. Vi föreslår därför att skyldigheten slopas. 3.6.3Handelsbolag ska inte behöva underteckna särskilda uppgifter Utredningens förslag: Kravet på underskrift för särskilda uppgifter som handelsbolag ska lämna till ledning för delägarnas beskattning ska slopas. Skälen för utredningens förslag: Ett handelsbolag som för egen del inte är deklarationsskyldigt ska till ledning för delägarnas taxering lämna särskilda uppgifter om näringsverksamheten (5 kap. 2 § LSK). Uppgifterna ska undertecknas (4 kap. 3 § och 5 kap. 4 § LSK). Resultatet från handelsbolaget ska deklareras av delägarna. De deklarerade uppgifterna ska undertecknas av delägarna. I sammanhanget kan noteras att den omständigheten att den fylligare redovisningen om näringsverksamheten lämnas av någon annan än delägaren inte inverkar på varje delägares skyldighet att deklarera en korrekt summarisk uppgift om inkomsten av näringsverksamhet. Har en för låg inkomst tagits upp, kan delägaren drabbas av skattetillägg (jfr prop. 1990/91:5, s. 86 och 87). Det är alltså delägaren som har ansvaret för att lämna riktiga uppgifter om inkomsten från handelsbolaget. bedömning är det därför inte nödvändigt att även handelsbolagets uppgifter undertecknas. Lagtekniskt framgår förslaget av att särskilda uppgifter som ska lämnas av handelsbolag inte räknas upp bland de särskilda uppgifter som ska undertecknas, se 38 kap. 3 §. 3.6.4Enklare att lämna uppgifter om insättningar på skogskonto, skogsskadekonto och upphovsmannakonto Utredningens bedömning och förslag: Dagens förfarande för kontroll av avdrag för insättningar på skogskonto, skogsskadekonto och upphovsmannakonto innebär onödiga bördor för såväl näringsidkarna som kreditinstituten. Kreditinstituten ska i stället lämna kontrolluppgift om insättningarna. Kontrolluppgift ska lämnas året som insättningen avser. Skälen för utredningens bedömning och förslag: Enligt bestämmelser i 21 kap. och 32 kap. IL får enskilda näringsidkare göra avdrag för insättningar på särskilda konton i kreditinstitut, nämligen skogs- och skogsskadekonto samt upphovsmannakonto. Som förutsättning för avdrag gäller att insättningen görs senast den dag då näringsidkaren ska deklarera. Den som gör avdrag för insättningar på nu aktuella konton ska enligt 2 kap. 11 och 12 §§ FSK bifoga utredning samt besked från banken om insättningen. Uppgifter om en insättning ska lämnas enligt fastställt formulär. På den blankett som tagit fram ska kreditinstitutet genom kontorsstämpel/maskinkvittering bekräfta att insättningen verkställts. Förfarandet bygger alltså på att pappersblanketter stämplas och skickas in. Kreditinstituten lämnar kontrolluppgift om uttag och utbetalningar från skogs- och skogsskadekonton samt upphovsmannakonton men inte om insättningar på sådana konton. Frågan är om det inte är enklare för alla inblandade att kreditinstituten lämnar kontrolluppgift i stället för att stämpla pappersformulär. Kontrolluppgifter får lämnas på medium för automatiserad behandling och kreditinstituten skulle därför kunna lämna uppgifter om insättningarna elektroniskt. För dem som gör avdrag för insättningar på nu aktuella konton är det givetvis enklare om kreditinstituten lämnar kontrolluppgift. Att ersätta dagens förfarande med en skyldighet för kreditinstituten att lämna kontrolluppgift bör även innebära förenklingar för kreditinstituten, inte minst mot bakgrund av att kontrolluppgifter kan lämnas elektroniskt. Mot bakgrund av det nu sagda anser vi att kreditinstituten ska lämna kontrolluppgifter om insättningar på skogs- och skogsskadekonton samt upphovsmannakonton. Syftet med ändringen är att göra dagens förfarande med pappersblanketter och stämplar överflödigt. Det ska med andra ord var tillräckligt med en kontrolluppgift för att bedöma avdraget. Ett problem i sammanhanget är att kontrolluppgifter för år 1 ska vara inne år 2 och att insättningar med avdragsrätt för år 1 kan göras fram till och med år 2, dvs. fram till för att deklarera inkomst för år 1. För att avdrag ska kunna medges för insättningar som görs men senast på deklarationsdagen föreslår vi att kontrolluppgift om insättningar ska lämnas närmast följande kalenderår. På så vis kommer yrkade avdrag att kunna kontrolleras i samband med att beslutar om slutlig skatt. Att tidpunkten för lämnande innebär att uppgifterna inte kan förtryckas på deklarationsblanketten spelar mindre roll eftersom uppgiften avser enskilda näringsidkare och dödsbon. Bestämmelsen om att kreditinstituten ska lämna uppgift om insättningar på skogs- och skogsskadekonton samt upphovsmannakonton finns i 16 kap. 2 §. När uppgiften ska lämnas sägs i 24 kap. 3 §. 3.6.5Enskilda näringsidkare ska inte längre behöva lämna kontrolluppgift om räntor Utredningens förslag: Skyldigheten för enskilda näringsidkare att lämna kontrolluppgift om ränteinkomster och ränteutgifter slopas. Skälen för utredningens förslag: Enskilda näringsidkare är skyldiga att lämna kontrolluppgift om ränteinkomster och ränteutgifter i näringsverksamheten. I den proposition som föregick lagen anges inget uttryckligt skäl till varför enskilda näringsidkare skulle lämna kontrolluppgifter om ränteinkomster och ränteutgifter (prop. 2001/02:25, s. 181). lämnades totalt 7,3 miljoner kontrolluppgifter om ränteinkomster och 15,9 miljoner uppgifter om ränteutgifter. Nästan alla kom från bankväsendet, men 2 222 enskilda näringsidkare lämnade kontrolluppgift om ränteinkomster och 1 855 om ränteutgifter. De enskilda näringsidkarnas kontrolluppgifter omfattar drygt 30 miljoner i ränteinkomster och drygt 14 miljoner i ränteutgifter. En viktig utgångspunkt för vårt arbete är att minska företagens administrativa börda. Frågan är därför om fördelarna från kontrollsynpunkt m.m. uppväger den börda som det innebär för näringsidkarna att lämna kontrolluppgifter om räntor. Enligt vad utredningen erfarit är det i samband med generationsskiften inom lantbruket vanligt att två kontrolluppgifter lämnas om samma ränta, dvs. att näringsidkare lämnar kontrolluppgifter om varandra. En uppgiftsskyldighet som får sådana konsekvenser skapar irritation. En annan aspekt som bör beaktas är målet att så många uppgifter som möjligt med betydelse för beskattningen av fysiska personer ska kunna förtryckas i deklarationsformuläret. Om enskilda näringsidkare inte längre ska lämna kontrolluppgifter om räntor kommer uppgiften inte att kunna förtryckas och de deklarationsskyldiga måste i så fall lämna tilläggsuppgifter om ränteinkomster och ränteutgifter. Den administrativa bördan flyttas alltså från en grupp uppgiftsskyldiga till en annan. Ett slopande av kontrolluppgiftsskyldigheten bör ändå leda till en viss minskning av de sammanlagda administrativa kostnaderna. Det beror på att många näringsidkare inte har några anställda och därför är ovana vid att lämna kontrolluppgifter. Många av de deklarationsskyldiga som skulle bli tvungna att lämna uppgift om räntor är näringsidkare. Det betyder att vinsten med att förtrycka uppgifter är liten för dem. De måste nämligen alltid lämna tilläggsuppgifter. Uppgifter om räntor som förtryckts måste dessutom fördelas mellan näringsverksamheten och den privata ekonomin. Ökningen av den administrativa kostnaden för de deklarationsskyldiga bör därför sammantaget bli något mindre än den minskning som ett slopande av kontrolluppgiftsskyldigheten leder till. Det kan konstateras att ett slopande av kontrolluppgiftsskyldigheten endast skulle leda till runt 4 000 tilläggsuppgifter, vilket är väldigt lite om man ser till att får in totalt 2,6 miljoner deklarationer med tilläggsuppgifter från löntagare. Ett slopande av kontrolluppgiftsskyldigheten skulle därför knappast märkas. Ur administrativ synvinkel finns det sammanfattningsvis ingen fördel med att enskilda näringsidkare lämnar kontrolluppgift om räntor utan uppgifterna kan likväl lämnas som tilläggsuppgifter av de skattskyldiga. Från kontrollsynpunkt kan dock kontrolluppgifter vara att föredra eftersom uppgifter som lämnas till ledning för annans beskattning normalt har ett högre kontrollvärde än uppgifter som lämnas för egen beskattning. Det gäller givetvis inte i fall där näringsidkare lämnar kontrolluppgift om samma ränta. För bedömningen bör vidare noteras att den skatt som riskerar att undandras om kontrolluppgiftsskyldigheten slopas uppgår till . Det är inte försumbart men bör inte heller uppfattas som oroväckande eftersom kan förelägga enskilda näringsidkare att lämna kontrolluppgift om räntor. kommer alltså vid behov att kunna kräva in aktuella uppgifter. Mot bakgrund av det nu sagda anser vi att skyldigheten för enskilda näringsidkare att lämna kontrolluppgift om räntor kan tas bort utan att det äventyrar möjligheterna till en effektiv kontroll och vi föreslår därför att skyldigheten slopas. Även dödsbon ska i fortsättningen slippa att lämna kontrolluppgift om räntor. Förslaget innebär att skatteförfarandelagen inte innehåller några motsvarigheter till bestämmelserna i 8 kap. 2 § andra stycket 2 och 8 § andra stycket 2 LSK och att det i fortsättningen endast är andra juridiska personer än dödsbon som ska lämna kontrolluppgift om ränteinkomster och ränteutgifter. 3.6.6Den som lämnat kontrolluppgift ska inte längre behöva informera den som uppgifterna avser Utredningens förslag: En kontrolluppgiftsskyldig ska inte längre behöva meddela den som kontrolluppgift lämnats för om vilka uppgifter som lämnats. Skälen för utredningens förslag: Den som är skyldig att lämna kontrolluppgift ska enligt 15 kap. 1 § LSK översända ett meddelande med kontrolluppgiftens innehåll till den som uppgiften avser (meddelandeskyldighet). Eftersom fysiska personer som kan antas vara deklarationsskyldiga numer får en deklarationsblankett på vilken alla kontrolluppgifter som lämnats för honom eller henne har förtryckts får meddelandeskyldigheten mer eller mindre anses ha spelat ut sin roll när det gäller att informera den deklarationsskyldige om lämnade kontrolluppgifter. Meddelandeskyldigheten ger dock de deklarationsskyldiga möjlighet att rätta felaktiga kontrolluppgifter och därmed bidra till korrekta uppgifter förtrycks. Vi anser dock att det inte är skäl att behålla meddelandeskyldigheten och föreslår därför att den slopas. 3.6.7Ökat utrymme för att redovisa punktskatt för helår Utredningens förslag: Gränsen för att få redovisa punktskatt för beskattningsår höjs från i beskattningsunderlag till i underlag. Skälen för utredningens förslag: Redovisning för beskattningsår får bara medges skattskyldiga som kan beräknas redovisa punktskatt med ett nettobelopp om högst för beskattningsåret. Denna beloppsgräns härrör (prop. 1983/84:71, s. 91 och 92). Ursprungligen var dock gränsen , men höjdes i samband med att punktskatterna infogades i skattekontosystemet till (prop. 2001/02:127, s. 170 och 171). Frågan är om det inte blivit dags att på nytt höja gränsen. Att höja gränsen innebär att den administrativa bördan minskar för de skattskyldiga som genom höjningen kan börja tillämpa helårsredovisning. Det skulle även minska administrationen hos . Vid bedömningen av hur stor höjning som kan vara motiverad bör det beaktas att ju högre gräns desto större risk för uppbördsförluster. Det hänger ihop med att helårsredovisning innebär att hela årets skatt ska betalas på en gång. var det 5 142 av totalt 9 817 punktskatteskyldiga som redovisade för beskattningsår. En höjning av gränsen till skulle enligt ge ytterligare 981 skattskyldiga möjlighet att redovisa för beskattningsår. Det rör sig om en inte obetydlig minskning av den administrativa bördan. Den ökade risken för uppbördsförluster får sedd i det perspektivet anses acceptabel. Vi föreslår därför att gränsen för att redovisa för beskattningsår höjs till . I våra direktiv (dir. 2005:129) konstateras att hänsyn inte alltid tas till alla slag av skatter som den skattskyldige har att betala. En sådan skatt som i flera fall ligger utanför systemet är fastighetsskatten. För den som har en F-skattsedel beaktas i regel fastighetsskatten vid beräkningen av den preliminära skatten. För dem som inte har en F-skattsedel (löntagare och pensionärer) ska den preliminära skatten betalas genom att den som betalar ut bl.a. lön eller pension ska göra ett skatteavdrag (5 kap. 2 § skattebetalningslagen [1997:483, SBL]). Skatteavdraget beräknas som huvudregel enligt särskilda skattetabeller fastställda av (8 kap. 2 § SBL). När skatteavdrag beräknas enligt tabell tas inte hänsyn till om den skattskyldige har att betala fastighetsskatt. Detta medför i många fall att den skattskyldige påförs kvarskatt. En uppgift för utredningen är enligt direktiven att undersöka om det är möjligt och även lämpligt att infoga fastighetsskatten i skatteavdragssystemet och därigenom få en bättre överensstämmelse mellan preliminär och slutlig skatt. Sedan direktiven skrevs har lagen (1984:1052) om statlig fastighetsskatt ändrats. De personer som uppdraget avser, löntagare och pensionärer, betalar numera endast i undantagsfall fastighetsskatt. Uppdraget har därmed förfallit. Det finns inte heller anledning att överväga om den fastighetsavgift som kommit i stället bör infogas i skatteavdragssystemet. Maximinivån på fastighetsavgiften är betydligt lägre än den tidigare fastighetsskatten. är avgiften högst för ett småhus (3 § lagen [2007:1398] om fastighetsavgift). Avgiften har därmed inte lika stor betydelse för överensstämmelsen mellan preliminär och slutlig skatt. Det är inte heller givet att ett förhöjt skatteavdrag för den som ska betala fastighetsavgift leder till bättre överensstämmelse mellan preliminär och slutlig skatt. Hänsyn måste tas till räntekostnader och andra förhållanden som leder till sänkt skatt. Om fastighetsavgiften ska infogas i skatteavdragssystemet krävs därför att fattar individuella beslut för alla personer som ska betala fastighetsavgift. Det skapar en ökad administration för och utbetalarna som inte är motiverad. Den som vill kan dessutom redan enligt befintliga regler få sina skatteavdrag anpassade med hänsyn till fastighetsavgiften genom att begära en särskild beräkningsgrund. Utöver frågan om infogningen av fastighetsskatten i skatteavdragssystemet har vi inget särskilt utpekat uppdrag vad gäller den preliminära skatten. I arbetet med att skapa en sammanhållen förfarandelag ska givetvis även bestämmelserna om preliminär skatt ses över. I detta arbete är utgångspunkterna att förfarandet ska bli mer rationellt och kostnadseffektivt samt att den administrativa bördan ska minskas. 4.2Dagens preliminärskattesystem i korthet En stor del av inkomstskatten betalas som preliminär skatt. Det innebär att skatten betalas i anslutning till att inkomsterna uppbärs. Målsättningen är att den preliminära skatten så nära som möjligt ska överensstämma med den slutliga skatten. Det finns två olika former av preliminär skatt: A-skatt och F- skatt. Endast den som har fått en F-skattsedel kan betala den preliminära skatten som F-skatt. En ansökan om F-skattsedel beviljas om vissa krav är uppfyllda, bl.a. ska den sökande bedriva eller ha för avsikt att bedriva näringsverksamhet. fattar beslut om med vilket belopp F-skatt ska betalas, det är alltså fråga om en debiterad skatt. Den skattskyldige själv betalar in F-skatten. F-skatten är en frivillig skatteform i den meningen att inte kan utfärda en F-skattsedel åt någon mot dennes vilja. För fysiska personer får F-skattsedeln förenas med villkor att den åberopas endast i näringsverksamheten. Avsikten är att fysiska personer som vid sidan av näringsverksamheten har en anställning ska betala den preliminära skatten på lönen genom skatteavdrag på samma sätt som andra anställda. Den som inte betalar F-skatt ska betala A-skatt. Det innebär att även juridiska personer betalar sin preliminära skatt enbart i form av A-skatt om de av någon anledning inte vill eller kan få en F- SOU 2009:58 Preliminär skatt A-skatt betalas som huvudregel genom att den som betalar ut ersättning för arbete, ränta eller utdelning gör skatteavdrag från ersättningen och betalar in beloppet till . Skatteavdrag görs enligt skattetabell eller genom ett procentavdrag. Även för den som har F-skattsedel betalas A-skatt genom skatteavdrag i fråga om vissa intäkter, det gäller bl.a. pension, sjukpenning, ränta och utdelning som betalas till fysiska personer. Som ovan sagts betalas A-skatt vanligen genom att utbetalaren gör ett skatteavdrag. Det är då inte fråga om någon debiterad skatt. Utbetalaren beräknar skatteavdraget utifrån den skattetabell som har bestämt för den skattskyldige eller . kan också för en viss person fatta ett beslut om hur skatteavdrag ska beräknas. Det finns dessutom en debiterad form av A-skatt, särskild A-skatt, som kan beslutas om en persons totala skatt för inkomståret inte bedöms bli täckt av skatteavdrag. beslutar då med vilket belopp A-skatt ska betalas. Särskild A-skatt betalar den skattskyldige själv in på samma sätt som gäller för F-skatt. För den som betalar ut ersättning för arbete har mottagarens skattsedel avgörande betydelse; har mottagaren ska normalt inget skatteavdrag göras och inga arbetsgivaravgifter betalas. Systemet för betalning av preliminär skatt fick i stort sin utformning genom en ändring av uppbördslagen (1953:272, UBL) . Då infördes F-skatten och A-skatten fick i huvudsak sin nuvarande utformning (SFS 1992:680, prop. 1991/92:112, bet. 1991/92:SkU29, rskr. 1991/92:292). En betydelsefull lagändring som bör nämnas är införandet av preliminärskatteavdrag på räntor och utdelningar (SFS 1990:1137, prop. 1990/91:5, s. 100 f. och 131, bet. 1990/91: SkU3, rskr. 1990/91:57). När uppbördslagen ersattes av skattebetalningslagen fördes många av reglerna om preliminär skatt över utan sakliga ändringar (SFS 1997:483, prop. 1996/97:100, bet. 1996/97:SkU23, rskr. 1996/97:276). Härefter har reglerna justerats vid ett flertal tillfällen. ändrades inkomstskattelagens (1999:1229, IL) kriterium för hur självständig en verksamhet ska vara för att bedömas som näringsverksamhet. Syftet med ändringen är att det ska bli lättare att få en F-skattsedel (SFS 2008:1316, prop. 2008/09:62, bet. 2008/09:SkU18, rskr. 2008/09:113). 4.3Ett godkännande för F-skatt ska ersätta F-skatt- sedeln Utredningens förslag: Dagens F-skattsedel ska ersättas med ett godkännande för F-skatt. Rättsverkningarna ska knytas till godkännandet som sådant och åberopandet av detta. Godkännandet ska inte vara tidsbegränsat utan gälla tills vidare. Skälen för utredningens förslag Ett godkännande för F-skatt Bestämmelserna om F-skatt i skattebetalningslagen är uppbyggda kring F-skattsedeln. Vid sidan av F-skattsedeln utfärdas även F- skattebevis. Syftet med beviset är att innehavaren ska kunna visa upp det för uppdragsgivaren i stället för att visa upp F-skattsedeln. F-skattsedeln innehåller nämligen uppgifter om debiterad skatt vilket kan vara känsligt. Termen skattsedel för tankarna till en handling i fysisk form, ett papper. Detsamma gäller termen bevis. De kan dock inte anses låsta till fysiska handlingar. Termerna som sådana bör därför inte begränsa möjligheterna att använda elektronisk kommunikation och införa nya elektroniska tjänster. Det är möjligt att tänka sig att skickar ut beslutet att utfärda F-skattsedel elektroniskt och att den skattskyldige själv kan skriva ut det och även F-skattebeviset. finns det t.ex. för den som har e- legitimation möjlighet att hämta och skriva ut personbevis på den egna skrivaren. Avgörande för vad som är möjligt i nu nämnda fall är inte termerna utan hur reglerna för åberopande, beslutsmeddelande m.m. utformas. Termerna F-skattsedel och F-skattebevis hindrar således i sig inte ett teknikneutralt förfarande. Ökad användning av elektronisk kommunikation bör uppmuntras eftersom det underlättar för såväl de skattskyldiga som för (se vidare avsnitt 3.4). Enligt utredningens mening finns det därför skäl att ersätta uttrycket att utfärda F-skattsedel med ett uttryck som inte på samma sätt associerar till ett pappersanknutet förfarande. Utredningen föreslår att uttrycket godkänd för F-skatt ska användas. Rättsverkningarna av ett godkännande I 5 kap. 5 § SBL finns bestämmelser som anger under vilka förutsättningar en utbetalare av ersättning för arbete är befriad från skyldigheten att göra skatteavdrag. Motsvarande bestämmelse för skyldigheten att betala arbetsgivaravgifter finns i 2 kap. 5 § socialavgiftslagen (2000:980, ). I det följande beskrivs för enkelhetens skull reglerna endast utifrån skyldigheten att göra skatteavdrag. Bestämmelserna reglerar en F-skattsedels rättsverkningar. Dagens regler har följande innebörd. Om en uppdragstagare har F-skattsedel utan villkor antingen när ersättningen bestäms eller när den betalas ut ska utbetalaren inte göra skatteavdrag (5 kap. 5 § första stycket första meningen SBL). I den situationen saknar det betydelse om eller hur uppdragstagaren har åberopat skattsedeln. Har uppdragstagaren däremot ingen F-skattsedel varken när ersättningen bestäms eller när den betalas ut har uppdragstagarens beteende avgörande betydelse. Om uppdragstagaren har lämnat uppgift om innehav av F-skattsedel i en anbudshandling, en faktura eller någon jämförlig handling som innehåller vissa identifikationsuppgifter, är utbetalaren inte skyldig att göra skatteavdrag. Utbetalaren behöver i sådana fall inte undersöka om uppgiften är riktig. Så länge utbetalaren inte känner till att uppgiften är oriktig kan han ta den för god (5 kap. 5 § första stycket andra och tredje meningarna SBL). Vad som gäller om en uppdragstagare som fått sin F-skattsedel återkallad ändå visar upp skattsedeln eller F-skattebeviset framgår inte av lagen. Av förarbetena framgår dock att avsikten varit att utbetalaren i en sådan situation har rätt att utgå från att F-skatt finns och alltså inte behöver göra skatteavdrag (prop. 1991/92:112, s. 89). Om F-skattsedeln är villkorad är det aldrig tillräckligt att uppdragstagaren har en F-skattsedel, den måste åberopas skriftligen (5 kap. 5 § andra stycket SBL).