sou · GWB358d5 · 2009-01-01 00:00:00 — Beräkningen enligt här aktuell bestämmelse ska därför i fortsättningen inte utgå från slutlig skatt vid den årliga taxeringen året före inkomståret utan från den slutliga skatt som bestämdes i det senaste beslutet om slutlig skatt enligt 56 kap. 5 §. Av hänvisningen till 56 kap. 5 § framgår att det är det senaste grundbeslutet om slutlig skatt som avses, dvs. den slutliga skatten för det andra beskattningsåret före det som den preliminära skatten avser. Mervärdesskatt ska i fortsättningen alltid redovisas i skatte- deklaration och kommer därmed inte att ingå i den preliminära skatten (se avsnitt 5.3). Det behövs därför inga bestämmelser om hur hänsyn ska tas till mervärdesskatten vid schablonberäkningen. 6 kap. 2 § SBL får därför ingen motsvarighet. Beslut enligt uppgifter om beräknade inkomster I paragrafen anges när F-skatt och särskild A-skatt ska beräknas med ledning av uppgifter om beräknade inkomster. Det handlar alltså om att göra en uppskattning av hur stor den slutliga skatten kommer att bli. Paragrafen ersätter 6 kap. 3 § SBL som inte ändrats sedan skattebetalningslagen infördes (prop. 1996/97:100, s. 548 och 549). Det första beslutet om debitering av preliminär skatt för inkomståret ska enligt första stycket beräknas med ledning av tillgängliga uppgifter om beräknade inkomster om den skatt- skyldige har lämnat en preliminär deklaration. Detsamma gäller om det inte finns någon slutlig skatt som kan läggas till grund för Den skattskyldige kan på eget initiativ lämna en preliminär deklaration och är i vissa situationer skyldig att lämna en sådan deklaration, se 28 kap. Bestämmelserna i första stycket motsvarar 6 kap. 3 § första stycket 1 och andra stycket SBL. De tar endast sikte på det första beslutet för ett beskattningsår vilket nu anges uttryckligen. I andra stycket sägs att skatten får beräknas med ledning av tillgängliga uppgifter om beräknade inkomster även i andra fall om det leder till att den skattskyldiges preliminära skatt stämmer bättre överens med den beräknade slutliga skatten och förbättringen inte är obetydlig. Denna bestämmelse ersätter nuvarande 6 kap. 3 § första stycket 2 och 3 SBL. Till skillnad från vad som gäller enligt 6 kap. 3 § första stycket 2 SBL ska det inte längre krävas att det är fråga om en mer betydande skillnad mellan den preliminära skatt som annars skulle ha debiterats och beräknad slutlig skatt. Så snart en beräkning bedöms innebära en inte obetydlig förbättring bör skatten bestämmas enligt uppgifter om beräknade inkomster. Motsvarande förutsättning finns för beräkning av skatteavdrag enligt särskild beräkningsgrund, se 9 § och kommentaren till denna paragraf. Vid sidan av här aktuell bestämmelse bedöms inget behov finnas av en bestämmelse enligt vilken beräkning enligt uppgifter om beräknade inkomster kan ske om det finns särskilda skäl (6 kap. 3 § första stycket 3 SBL). Avsikten är att en skattskyldig som i en preliminär deklaration eller på annat sätt lämnar tillräckligt underlag för en beräkning normalt ska kunna få en ny beräkning av den debiterade skatten. Kravet på en inte obetydlig förbättring innebär att kan avstå från en ny debitering vid rena okynnesansökningar. Med hänsyn till den osäkerhet som ofta ligger i beräkningen bör inte ny beräkning ske när förändringen avser ett belopp som är obetydligt i förhållande till den debiterade skatten. Beräkning enligt andra stycket kan göras såväl vid beskattnings- årets första beslut om debitering som vid senare omprövning. I det först nämnda fallet kan bestämmelsen komma att tillämpas om den skattskyldige inte har gett in någon preliminär deklaration, men det finns annat underlag som bedöms tillräckligt för en beräkning. Om det redan finns ett beslut om debitering för inkomståret, kan en ny beräkning komma till stånd med stöd av bestämmelsen i andra stycket. Härvid torde ofta en preliminär deklaration krävas för att beslutsunderlaget ska vara tillräckligt. Den skattskyldige är också enligt 28 kap. 4 § under vissa förutsättningar skyldig att lämna en preliminär deklaration om inkomstförhållandena ändras. kan vidare initiera en omprövning av debiteringen genom att förelägga den skattskyldige att inkomma med en preliminär deklaration (37 kap. 4 §). I 13 § finns en bestämmelse som ersätter 6 kap. 4 § tredje meningen SBL om tillämpning av tidigare års skattesats vid sena ändringar av skattesatsen. Övriga bestämmelser i 6 kap. 4 § får ingen motsvarighet i den nya lagen. En särskild reglering av vilket underlag ska lägga till grund för sina beslut i nu aktuella fall bedöms inte vara motiverad. Syftet med all preliminär skatt är att den så nära som möjligt ska motsvara den slutliga skatten. Det framgår redan av 8 kap. 1 §. Att beräkningen av F- skatt och särskild A-skatt ska ske enligt de bestämmelser som gäller när den slutliga skatten bestäms behöver därför inte sägas särskilt. Hänsyn till andra belopp Vid beräkningen av F-skatt och särskild A-skatt ska enligt denna paragraf om möjligt hänsyn tas till andra belopp som kan komma att dras av eller läggas till den slutliga skatten enligt 56 kap. 8 § kap. andra stycket samt tredje stycket 1 och 2. Paragrafen ersätter 6 kap. 6 § SBL som inte har ändrats skattebetalningslagen har funnits (prop. 1996/97:100, s. 551). aktuella bestämmelser är emellertid vidare än 6 kap. 6 § SBL genom att hänvisningen även avser belopp som ska läggas till den slutliga skatten enligt 56 kap. 8 § tredje stycket 1 och 2 (nuvarande 11 kap. 14 § andra stycket 2 a och b SBL). I den mån sådana belopp är kända bör de beaktas på motsvarande sätt som gäller enligt 11 § 2 (och nuvarande 8 kap. 29 § andra stycket) när beslut fattas om särskild beräkningsgrund för skatteavdrag. Beslut om preliminär A-skatt Paragrafen ersätter delar av 11 kap. 6 § SBL som ändrades i sak i samband med ändringen av relationerna mellan staten och (prop. 1998/99:38, s. 275). Av paragrafens första stycke framgår att under inkomståret ska fatta beslut om preliminär A-skatt för fysiska personer som inte är godkända för F-skatt eller som har ett villkorat godkännande för F-skatt. I 11 kap. 6 § SBL anges i stället att beslut ska fattas för en fysisk person som kan få en A- skattsedel. I fortsättningen ska inga A-skattsedlar utfärdas. Här anges därför direkt vilka fysiska personer som avses. Det rör sig om samma personer som enligt skattebetalningslagen kunde få en A- skattsedel. Ett beslut om preliminär A-skatt kommer i de flesta fall att innebära att fastställer vilken skattetabell som ska tillämpas för den fysiska personen. Grunderna för ett sådant beslut finns i 8 §. Ett beslut om preliminär A-skatt kan också innebära att beslutar att skatteavdrag ska göras enligt en särskild beräkningsgrund. Ett sådant beslut fattas efter en individuell prövning av vilket skatteavdrag som bör göras med hänsyn till den skattskyldiges inkomstförhållanden. I skattebetalningslagen regleras förutsättningarna för att besluta om särskild beräknings- grund i 8 kap. 11 §. Eftersom ett sådant beslut liksom ett beslut om tillämplig skattetabell är ett beslut om preliminär skatt som ska fattas innan årets första skatteavdrag görs, ges bestämmelserna nu i detta kapitel i stället för i anslutning till bestämmelserna om beräkning av skatteavdrag. Bestämmelserna finns i 9–13 §§. I andra stycket finns en särskild regel för fall då den fysiska personen tidigare inte haft inkomst från vilken skatteavdrag ska göras. Beslut om preliminär A-skatt ska då fattas efter det han eller hon har fått sådan inkomst. Skatteavdrag från ersättning till en juridisk person görs normalt enligt 11 kap. 24 eller 25 §. Det finns därför vanligen inget behov av att fatta något beslut om preliminär A- skatt för juridiska personer. Om skatteavdraget behöver anpassas efter den juridiska personens individuella förhållanden krävs dock ett sådant beslut. Skatteavdrag enligt skattetabell kommer aldrig i fråga för en juridisk person, utan beslutet kommer i dessa fall att innebära att skatteavdrag ska göras enligt en särskild beräknings- grund. Enligt skattebetalningslagen kan beslut om individuellt bestämda skatteavdrag för juridiska personer fattas genom beslut om särskild beräkningsgrund (8 kap. 11 § SBL), beslut om minskat skatteavdrag vid konkurs eller utmätning (8 kap. 27 och 28 §§ SBL) eller beslut om ändrad beräkning (8 kap. 29 § SBL). Dessa tre former för beslut ersätts nu med en, nämligen beslut om särskild beräkningsgrund. Se vidare författningskommentarerna till 9–12 §§ och avsnitt 4.6. Ett beslut om preliminär A-skatt för en juridisk person får fattas om förutsättningarna för beslut om särskild beräkningsgrund i 9 och 10 §§ är uppfyllda. Beslutet behöver inte fattas före inkomståret. Den juridiska personen kan före inkomståret eller senare ansöka om ett sådant beslut. bör då givetvis fatta beslut . Det finns inte heller något hinder mot att tar initiativet till ett beslut om verket bedömer att skatteavdrag kommer att leda till att den preliminära skatten blir för låg eller för hög. I paragrafen anges grunderna för hur beslut om tillämplig skatte- tabell ska bestämmas. Motsvarande grunder framgår av 11 kap. 6 § första stycket SBL som i sak ändrades (prop. 1998/99:38 s. 275). Någon avrundningsregel motsvarande den som finns i 11 kap. 7 § SBL föreslås inte. En sådan bestämmelse behöver inte ha lagform och kan ges i form av verkställighetsföreskrift. Särskild beräkningsgrund för skatteavdrag får enligt paragrafen besluta om att skatteavdrag ska göras enligt en särskild beräkningsgrund. Bestämmelsen ersätter större delen av 8 kap. 11 § första stycket, 13 § och 29 § första och tredje styckena SBL som väsentligen är oförändrade sedan skatte- betalningslagen infördes (prop. 1996/97:100, s. 557, 558 och 561– 564). Till skillnad från vad som gäller enligt skattebetalningslagen föreskrivs ingen särskild form för beslut som fattas efter inkomst- årets första skatteavdrag (enligt skattebetalningslagens terminologi beslut om ändrad beräkning). Om ett beslut om preliminär A-skatt har fattats och det senare uppstår behov av att justera skatte- avdraget kan det ske genom att beslutet omprövas. Det saknar härvid betydelse om beslutet om preliminär A-skatt är ett beslut om tillämplig skattetabell eller ett beslut om särskild beräknings- grund. Några särskilda krav utöver vad som följer av förevarande paragraf ställs inte upp för att beslut om särskild beräkningsgrund ska kunna fattas genom omprövning. Om beslut om preliminär A- skatt, när frågan om särskild beräkningsgrund uppkommer, inte har fattats på grund av att den skattskyldige tidigare inte haft inkomster från vilka skatteavdrag ska göras, ska ett grundbeslut om preliminär A-skatt fattas med stöd av 6 § andra stycket eller 7 § samt denna paragraf. För det fall att , trots att så borde skett, inte har fattat beslut om preliminär A-skatt enligt 6 § första stycket fattas beslutet i stället med stöd av 66 kap. 2 § andra stycket. Den grundläggande förutsättningen för att ska få fatta beslut om särskild beräkningsgrund är enligt första stycket 1 givetvis att det leder till att den skattskyldiges preliminära skatt stämmer bättre överens med den beräknade slutliga skatten. Dessutom krävs enligt första stycket 2 att förbättringen inte är obetydlig. I förhållande till vad som gäller innebär det en mindre skärpning i fråga om beslut som benämns beslut om särskild beräkningsgrund. Kraven för de beslut som kallas beslut om ändrad beräkning mildras genom att det inte längre ska krävas att beslutet avser belopp som är betydande med hänsyn till den skattskyldiges förhållanden eller andra särskilda skäl. Så snart ett beslut om särskild beräkningsgrund innebär att överensstämmelsen mellan den preliminära och den beräknade slutliga skatten förbättras mer än obetydligt ska ett sådant beslut kunna fattas. Avsikten med att kräva en mer än obetydlig förbättring är att få bort rena okynnesansökningar. Eftersom det oftast ligger en viss osäkerhet i bedömningen kan det också vara tveksamt om en särskild beräkningsgrund som avser helt obetydliga belopp i efterhand kommer att visa sig ha förbättrat överensstämmelsen mellan preliminär och slutlig skatt. Det lågt ställda kravet medför enligt vår bedömning att det inte behövs någon möjlighet att besluta om särskild beräkningsgrund på grund av att det finns särskilda skäl. I den grundläggande förutsättningen för beslut om särskild beräkningsgrund – att det leder till att den skattskyldiges preliminära skatt stämmer bättre överens med den beräknade slutliga skatten – ligger att hänsyn inte endast ska tas till skatten på den inkomst som är föremål för skatteavdrag, utan även till den skattskyldiges andra inkomster och tillgångar som ligger till grund för sådan skatt som ingår i slutlig skatt enligt 56 kap. 5 § SBL. Någon hänvisning till bestämmelserna om slutlig skatt behövs inte i paragrafen om särskild beräkningsgrund. Det får anses självklart att den i förväg beräknade slutliga skatten bestäms enligt dessa regler. Vi föreslår således inga motsvarigheter till nuvarande 8 kap. 11 § andra stycket andra meningen eller tredje stycket SBL. Att måste se till att ha ett tillräckligt underlag för sina beslut följer av den allmänna regeln i 41 kap. 1 §. Det saknas anledning att, som i nuvarande 8 kap. 11 § andra stycket första meningen SBL, ange vilket underlag som ska ligga till grund för beräkningen. Ett beslut om särskild beräkningsgrund avser av praktiska skäl vanligen huvudinkomst16, men beslutet kan också avse sido- inkomst, ränta eller utdelning. Enligt 8 kap. 11 § SBL ska ett beslut om särskild beräkningsgrund avse huvudinkomst om det inte finns särskilda skäl. För beslut om ändrad beräkning (dvs. beslut som fattas efter inkomstårets första skatteavdrag) ställs inte samma krav i lagen, däremot gäller enligt 24 § SBF att en ändrad beräkning av skatteavdrag, om det inte finns särskilda skäl för något annat i första hand ska avse skatteavdrag från sådan ersättning som utgör den skattskyldiges huvudinkomst och därefter från andra inkomster än ränta och utdelning. Sistnämnda bestämmelse är något mjukare än bestämmelsen i 8 kap. 11 § SBL eftersom det inte krävs särskilda skäl i de fall det inte finns någon huvudinkomst eller om denna inte är tillräcklig. Förutsättningarna för att besluta om särskild beräkningsgrund för annan inkomst än huvudinkomst bör inte vara olika beroende på när beslutet fattas. Regler motsvarande de i 24 § SBF bör kunna tillämpas generellt. 16 Med huvudinkomst avses enligt 11 kap. 3 § sådan regelbunden ersättning som utgör mottagarens huvudsakliga ersättning för arbete samt ersättning som inte är regelbunden men som betalas ut tillsammans med huvudinkomst. ges som verkställighetsföreskrifter. Någon motsvarighet till kravet på särskilda skäl för beslut om skatteavdrag från annat än huvud- inkomst föreslås således inte i lagen. När ett beslut om särskild beräkningsgrund fattas avseende en fysisk person bör beslutet ange såväl tillämplig skattetabell som den i inskränkt mening särskilda beräkningsgrunden. Härigenom kan den särskilda beräkningsgrunden om det bedöms lämpligt ansluta till skattetabellen. Dessutom kan det i undantagsfall finnas situa- tioner då skatteavdrag ska göras enligt tabell för annan ersättning än den som den särskilda beräkningsgrunden avser. Så kan vara fallet om den särskilda beräkningsgrunden avser en sidoinkomst, utdelning eller ränta. I sådana fall ska den som betalar ut regel- bunden ersättning för arbete göra skatteavdrag enligt tabell. Beslutet om särskild beräkningsgrund ska alltså tillsammans med bestämmelserna i 11 kap. om beräkning av skatteavdrag vara tillräckliga för att en utbetalare ska veta vilket skatteavdrag som ska göras. Bestämmelsen diskuteras i avsnitt 4.6. Bestämmelsen ersätter 8 kap. 12 § andra stycket SBL som väsentligen är oförändrad sedan skattebetalningslagen infördes (prop. 1996/97:100, s. 558). Ett beslut om särskild beräkningsgrund för handelsbolag får endast fattas om det finns särskilda skäl. Särskilda skäl kan enligt förarbetena t.ex. finnas om det är uppenbart att ett skatteavdrag inte kan antas komma att behövas för att täcka bolagets kommande debiteringar på skattekontot. Enligt förarbetena torde detta normalt endast kunna inträffa under senare delen av inkomståret (prop. 1996/97:100, s. 558). Ett handelsbolag är inte skattesubjekt för inkomstskatt. Däremot är ett handelsbolag skattesubjekt för andra skatter som ingår i slutlig skatt, nämligen fastighetsskatt, fastighetsavgift, särskild löneskatt på pensionskostnader och avkastningsskatt på pensionsmedel. Från ersättning för arbete som betalas ut till en juridisk person ska skatteavdrag göras enligt 11 kap. 24 §. Utgångspunkten för utformningen av den bestämmelsen är att mottagaren är skattskyldig för inkomstskatt. Det innebär att ett handelsbolag som inte är godkänt för F-skatt i regel får vidkännas skatteavdrag med högre belopp än vad som motsvarar den slutliga skatten. Här aktuell bestämmelse innebär att handelsbolaget trots det inte regelmässigt har rätt till ett beslut om särskild beräkningsgrund. Bestämmelsen behövs för att förhindra att bestämmelserna om godkännande för F-skatt och återkallelse av ett sådant godkännande kringgås. För att bli godkänd för F-skatt görs en prövning av om den sökande kan anförtros att själv betala sin preliminära skatt. Den som t.ex. har skatteskulder kan vägras ett godkännande för F-skatt eller, om personen redan är godkänd, få godkännandet återkallat. Ett handelsbolag som inte ska betala någon av de ovan angivna skatterna skulle, om huvudregeln för särskild beräkningsgrund i 9 § tillämpades, få ett beslut som innebär att inga skatteavdrag ska göras. Ett sådant beslut har för skyldigheten att göra skatteavdrag samma effekt som ett godkännande för F-skatt. Förevarande bestämmelse behövs alltså för att motverka kringgående av bestämmelserna om godkännande för F-skatt. I paragrafen finns bestämmelser om hur en särskild beräknings- grund för skatteavdrag ska bestämmas. Den ersätter 8 kap. 12 § första stycket, 27 § andra stycket och 29 § andra stycket SBL. Dessa bestämmelser är väsentligen oförändrade sedan skatte- betalningslagen infördes (prop. 1996/97:100, s. 557 och 561). När bestämmer en särskild beräkningsgrund för skatteavdrag är målsättningen att den preliminära skatten så nära som möjligt ska motsvara den slutliga skatten (8 kap. 1 §). Vid värderingen av förmåner är därför utgångspunkten att inkomst- skattelagens bestämmelser om värdering tillämpas fullt ut och att hänsyn i förkommande fall även tas till möjligheterna att justera förmånsvärde enligt 61 kap. 18–21 §§ IL. För bilförmån gäller dock enligt skattebetalningslagen ett undantag; bestämmelserna om justering får inte tillämpas på begäran av den skattskyldige. Endast om arbetsgivaren har begärt justering av bilförmånsvärdet och enligt 2 kap. 10 b § har fattat ett beslut om vilket värde som ska användas vid beräkning av arbetsgivaravgifter, får justeringen genomslag för preliminärskatten. Bestämmelsen är hämtad från 8 kap. 17 § andra stycket SBL. Bestämmelsen infördes ursprungligen i 8 § UBL och motiverades av en önskan att undvika att tre olika beslut måste fattas beträffande samma situation (prop. 1996/97:19, s. 62 och 92). 8 kap. 17 § SBL har ändrats när inkomstskattelagen infördes och när bildades (prop. 1996/97:100, s. 559, prop. 1999/2000:2 och prop. 2002/03:99). För att bestämmelsen ska motsvara regleringen enligt social- avgiftslagen (2 kap. 10 b § ) utvidgas hänvisningen till inkomstskattelagen i förhållande till nuvarande lydelse. Det innebär att det klart framgår att , på den skattskyldiges begäran, inte heller kan tillämpa bestämmelsen i 61 kap. 19 b § om justering av bilförmånsvärde för så kallade testbilar vid beslut om särskild beräkningsgrund. Vidare utökas begränsningen till att även gälla andra förmåner än bilförmån som omfattas av förfarandet med beslut om värdering enligt socialavgiftslagen, nämligen kostförmån och bostadsförmån. Bostadsförmån som avser en semesterbostad omfattas dock inte. Det gör inte heller kost- eller bostadsförmån som en au pair eller liknande får i uppdragsgivarens eget hushåll. Lagtekniskt framgår det genom att hänvisningen till inkomstskattelagen inte omfattar 61 kap. 21 § i den lagen. I de fall utgivaren kan få ett beslut om hur förmånen ska värderas bör ett sådant beslut vara den enda vägen för att få till stånd en justering av värdet på preliminärskattestadiet. Härigenom undviks att två beslut fattas i samma fråga redan före den slutliga skatten bestäms. Risken för att värdet av misstag justeras dubbelt minskar också. När det gäller bostadsförmån bör nämnas att en beräkning av förmånsvärdet inte bara kan göras med stöd av ett beslut i det enskilda fallet utan också enligt värdetabeller (2 kap. 10 a § 1 ). Sådana tabeller ska en utbetalare även tillämpa vid beräkningen av underlaget för skatteavdrag (11 kap. 10 §). Om det inte finns något beslut om värdering ska givetvis använda dessa värdetabeller när den särskilda beräkningsgrunden bestäms. Paragrafen är ny och reglerar vad som gäller i fråga om avdrag för utgifter i arbetet när särskild beräkningsgrund ska bestämmas. En utbetalare ska enligt 11 kap. 15 § vid beräkningen av under- laget för skatteavdrag i vissa fall göra avdrag för utgifter i arbetet. Utgifterna ska beräknas enligt en schablon som används för att beräkna arbetsgivaravgifter enligt 2 kap. 21 § tredje stycket . Om det inte finns någon schablon ska enligt 2 kap. 21 § fjärde stycket på begäran av utgivaren bestämma hur utgifterna ska beräknas. Ett sådant beslut avser arbetsgivar- avgifterna, men ska enligt 11 kap. 15 § andra stycket tillämpas av utbetalaren även när underlaget för skatteavdrag bestäms. När en särskild beräkningsgrund bestäms bör en beräkning av avdraget för utgifter på annat sätt än enligt schablon förutsätta ett beslut enligt socialavgiftslagen. Bestämmelsen innebär, på motsvarande sätt som enligt 12 § gäller för värdering av vissa förmåner, att två beslut inte kan fattas i samma fråga redan under beskattningsåret. Ändrade skatte- eller avgiftssatser Paragrafen ersätter delar av 6 kap. 4 § och 8 kap. 11 § andra stycket samt 11 kap. 8 § SBL. 6 kap. 4 § och 8 kap. 11 § är i dessa delar oförändrade sedan skattebetalningslagens tillkomst (prop. 1996/97:100, s. 549 och 557). 11 kap. 8 § fick sin nuvarande lydelse 1999 (prop. 1998/99:38, s. 275). Av paragrafen följer att det föregående årets skatte- eller avgiftssats ska tillämpas om skatte- eller avgiftssatsen ändrats så sent året före inkomståret att ändringen inte kan beaktas när beslut om debitering av preliminär skatt eller beslut om preliminär A-skatt fattas. Bestämmelser om beslut om preliminär skatt som inte får någon motsvarighet Här redogörs för bestämmelser som inte får någon motsvarighet i den nya lagen och som inte behandlats tidigare i kommentaren. 6 kap. 2 § SBL 6 kap. 2 § SBL om hur mervärdesskatt ska beaktas vid schablon- beräkning av F-skatt får ingen motsvarighet eftersom mervärdesskatt i fortsättningen inte ska ingå i slutlig skatt och därmed inte heller i den preliminära skatten (se avsnitt 5.3.4). 11 kap. 7 § SBL I 11 kap. 7 § SBL finns en avrundningsregel som ska tillämpas när tillämplig skattetabell fastställs. Att avrundning måste få ske är närmast självklart. Bestämmelsen kan inte sägas medföra några nya åligganden för de skattskyldiga eller annars gå utanför bestämmelserna om beslut om tillämplig skattetabell. Den kan ges som verkställighetsföreskrift i förordning. 56 kap. Beslut om slutlig skatt Paragrafen ersätter 4 kap. 2 § TL och 11 kap. 9 § första stycket SBL. I sistnämnda paragrafs första stycke sägs att slutlig skatt också kan bestämmas genom omprövning och beslut av domstol. Denna upplysning får anses som obehövlig och förs därför inte över hit. I sak har inte 4 kap. 2 § TL ändrats (prop. 1995/96:152, s. 81–83).