sou · GXB378 · 2009-09-29 00:00:00 — Drygt hälften av dem påstod sig ha haft tillgång till ett målsägandebiträde. Större delen av de tillfrå- gade målsägandena uppgav att de sammantaget fick ett bra bemötande i domstolen: drygt två tredjedelar () var mycket eller ganska nöjda i detta avseende, medan andelen som var mycket eller ganska missnöjd med det sammantagna bemötandet uppgick till (s. 81 ff.). Någon fråga som specifikt tog sikte på uppfattningen om säkerhetssituationen i domstolarna ställdes dock inte. Undersökningarna visade att personer som hade varit utsatta för brott var mer otrygga än övriga. (Begreppet otrygghet härleds här från en sammanvägning av svar på frågor om bl.a. känslan vid utevistelse sen kväll och om oro för överfall eller misshandel.) Av intresse är också att personer med indirekta erfarenheter av utsatthet för brott, som att ha blivit vittne till ett våldsbrott eller att någon anhörig drabbats av något allvarligt brott, är mer otrygga än dem som inte har sådana erfarenheter. Bland dem som har upplevt något av detta är andelen otrygga ungefär dubbelt så stor som bland dem som ej utsatts för brott (s. 62 ff.). En annan iakttagelse som gjordes var att ett lågt förtroende för rättsväsendet på ett eller annat sätt hänger samman med upplevelser av otrygghet. De som anser att brottsligheten i samhället har ökat kraftigt är mer otrygga än de som anser att brottsligheten har varit oförändrad eller har minskat (s. 63 f.). Personer som utsatts för brott uppgav lägre förtroende för rättsväsendet än de som inte utsatts. Detta gällde särskilt personer som varit utsatta för sexualbrott – de hade enligt undersökningen lägst förtroende för rättsväsendet och dess myndigheter av samtliga grupperingar. I synnerhet gällde detta förtroendet för domstolarna. Men även personer som varit utsatta för misshandel, trakasserier och personrån uppgav liknande förtroendemönster, vilket främst visade sig genom ett lågt förtroende för rättsväsendet som helhet och polisen. (s. 76 ff.). I rapporten konstateras att just allmänhetens förtroende för rättsväsendet är viktigt både för dess legitimitet och för dess möjlighet att arbeta effektivt. Om medborgarna inte känner förtroende nog för att polis eller åklagare utför sitt arbete väl kan detta leda till att de inte ställer upp som målsägande eller vittnen vid utredningar och rättegångar. Enligt rapporten kan det då bli svårt för rättsväsendet att bedriva sin verksamhet. I en internationell jämförelse har allmänhetens förtroende för rättsväsendet och några av dess delar varit relativt högt i , dock lägre än i exempelvis och (se s. 16 med hänvisningar). 5.2.1Förtroendeutredningens resonemang om bemötande och säkerhet I tidigare avsnitt har frågan om förtroendet för rättsväsendet (och för domstolarna i synnerhet) diskuterats i anslutning till redovisningen av Nationella trygghetsundersökningen. I (dir. 2007:93) angavs att förtroendet för rättsväsendet är av stor betydelse för dess funktion. Att allmänheten har ett stort förtroende för rättsväsendet är viktigt både för dess legitimitet och för dess möjligheter att arbeta effektivt. När det gäller domstolarna måste höga krav enligt direktiven kunna ställas på bl.a. säkerhet, som är en av flera betydelsefulla faktorer för allmänhetens förtroende för domstolarna. I betänkandet Ökat förtroende för domstolarna (SOU 2008:106) resonerade om vad som kan hända om medborgarna inte har förtroende för domstolarna. Ett försämrat förtroende för domstolarna riskerade enligt utredningen framför allt att leda till att människors benägenhet att frivilligt medverka i domstolsprocesserna minskar, bl.a. i fråga om att hörsamma kallelser till förhandlingar. Från effektivitetssynpunkt uppgavs det vara mycket allvarligt om domstolarna i allt större utsträckning måste ta till tvångsmedel som t.ex. beslut om hämtning och oftare döma ut viten eller annars utfärda olika slags förelägganden för att förmå människor att medverka. Längre handläggningstider och därmed en spiral av successivt minskat förtroende för domstolarna skulle också kunna bli följden. Utredningen tillade emellertid följande (s. 76 f.): Det bör dock framhållas att bristande medverkan även kan bero på befogad rädsla i vissa fall, särskilt när det gäller målsägande och vittnen i brottmål. Att öka rädda personers benägenhet att medverka är inte i första hand en förtroendefråga. I stället handlar det här om att stärka säkerheten i domstolarna. Det är dock tämligen ovanligt att bevispersoner utsätts för olika former av påverkansförsök. För de personer som tror att det är farligt att höras som målsägande eller vittna är det viktigt med information och olika former av projekt för att förmå människor att våga ställa upp och vittna. Särskilt viktigt torde det vara att till medierna förmedla budskapet att det i de allra flesta situationer faktiskt är ofarligt att höras i domstol. Enligt är det bemötande som parter och bevispersoner får av domstolen en faktor av stor betydelse för hur allmänheten uppfattar domstolarna och den verksamhet som bedrivs där. Vidare framhålls att bemötandet i domstolarna inte får avhålla människor från att vända sig till domstol eller komma till domstolen och vittna. anförde i sin tur att bemötandebegreppet är mångbottnat men att ett sätt att närma sig frågan är att skilja mellan personbemötande och institutionellt bemötande. Det senare skulle då enligt utredningen handla om hur myndigheten som sådan uppfattas av de medborgare som kommer i kontakt med den, i fråga om bl.a. lokalernas utformning. För domstolarnas del skulle detta handla om tillgången till separata väntrum för målsägande och vittnen samt olika säkerhetsarrangemang, t.ex. behovet av säkerhetssalar, övervakningskameror, larmbågar och säkerhetskontroller. Utredningen konstaterade emellertid att frågan om tillgången till separata väntutrymmen och frågor som mer allmänt rör säkerheten i domstolarna inte omfattades av uppdraget (s. 120 ff.). Trots det sagda är det av intresse att konstatera att utredningen i sina skrivningar om bemötandet vid inställelsen i domstol uppgav följande (s. 158): Inställelsen i samband med förhandling är för många personer det första besöket på en domstol. De flesta kommer till domstolen för att berätta om händelser som på olika sätt inbegriper traumatiska upplevelser eller iakttagelser. Detta medför att många parter och bevispersoner är stressade, oroliga och osäkra när de kommer till domstolen. Ett gott bemötande i samband med ankomsten till domstolen kan bidra till att parten eller bevispersonen blir lugnare och tryggare och att han eller hon på ett bättre sätt förmår fullgöra sin uppgift under själva förhandlingen. Hur domstolarna tar emot parter och bevispersoner när de kommer till domstolen är därför en särskilt viktig aspekt av det institutionella bemötandet //. Utredningen anförde bl.a. att den utgick från att det åtminstone i alla allmänna domstolar inom en nära förestående framtid kommer att finnas separata väntutrymmen för alla parter och bevispersoner, dvs. även för tilltalade som så önskar, varvid bl.a. trygghetsaspekten lyftes fram. Andra trygghetsfrågor handlade enligt utredningen om att det alltid ska finnas domstolspersonal på plats i de allmänna utrymmena samt att det bör finnas ordningsvakter, åtminstone i alla allmänna domstolar (s. 159 f.). 5.2.2Förtroendeutredningens undersökningsresultat rörande frågor om trygghet och säkerhet Enkäten till personer med egen erfarenhet av svenska domstolar (erfarenhetsundersökningen) genomförde med hjälp av () ett par omfattande postenkätundersökningar i syfte att mäta attityder till, kunskaper om och förtroende för svenska domstolar hos allmänheten och hos personer med egen erfarenhet av svenska domstolar; för den sistnämnda gruppen var syftet också att kartlägga uppfattningar om domstolarnas bemötande (se SOU 2008:106 bilagedel A s. 23 ff.). Den senare undersökningen – erfarenhetsundersökningen – är mot bakgrund av frågeunderlaget av störst intresse i detta sammanhang. Nettourvalet uppgick till 469 personer (78 tilltalade, 81 målsägande, 81 vittnen, 77 kärande, 74 svarande och 78 enskilda parter). Svarsfrekvensen var , vilket motsvarar 186 svar. Svarsfrekvensen betraktades av SCB som låg (sett i relation till samhällsvetenskapliga postenkäter generellt). Ett litet antal frågor berörde tryggheten i domstolen. Utredningen sökte svar på följande frågeställningar: Var det möjligt för dig att undvika att träffa din motpart i väntrummet före domstolsförhandlingen? Kände du dig trygg i domstolens väntrum? Gjorde domstolspersonalen vad de kunde för att du skulle känna dig så trygg som möjligt före domstolsförhandlingen? Respondenterna hade svarsalternativen Det stämde helt och hållet, Det stämde delvis, Det stämde knappast alls och Det stämde inte alls (samt i förhållande till den förstnämnda frågan även Jag hade ingen motpart). Det visade sig att bara en tredjedel av de svarspersoner i erfarenhetsundersökningen som hade haft en motpart i målet (sammanlagt ) hade upplevt sig kunna undvika denna person i domstolens väntrum. Totalt hade känt sig trygga i domstolens väntrum, medan inte alls hade känt trygghet där. Vid en närmare analys framkom att andelen personer som hade känt otrygghet var högre bland kvinnor och bland personer som varit med i brottsmål. Svaren på frågan om domstolspersonalen gjort vad den kunnat för att respondenten skulle känna sig så trygg som möjligt före domstolsförhandlingen gav vid handen att något färre än hälften – – upplevt att så inte var fallet (uppgav att det knappast stämde, medan uppgav att det inte alls stämde). Enkäter till advokater, åklagare och domare m.fl. genomförde också enkätundersökningar med domstolsverksamma jurister (advokater, åklagare, domare och nämndemän) rörande förtroendet för domstolarna och domstolarnas bemötande m.m. (se SOU 2008:106 bilagedel A s. 141 ff.). Enkäten som hade advokater och åklagare i fokus gick ut till landets samtliga advokater och biträdande jurister (totalt 5 900 personer) och till 250 slumpvis utvalda (ordinarie) åklagare vid landets allmänna åklagarkammare. 293 advokater och biträdande jurister samt 113 åklagare inkom med svar. Av svaren som var hänförliga till frågor om trygghet och säkerhet i domstolen kunde utläsas (s. 183 ff.) att en knapp majoritet () av advokaterna/de biträdande juristerna ansåg att domstolslokalerna brukar vara disponerade på ett sådant sätt att deras huvudmän kan undvika att träffa sina motparter före huvudförhandlingen. Bland åklagarna fanns det tvärtom en majoritet () som ansåg att detta inte stämde. Advokaterna och åklagarna fick därutöver ta ställning till om de för egen del brukar känna sig trygga i domstolens väntsalar. ansåg att påståendet stämde helt och hållet, medan ansåg att det åtminstone delvis stämde. Bland åklagarna fanns en större spridning bland svaren: menade att påståendet stämde helt och hållet och skrev delvis under på påståendet. menade att påståendet knappast stämde. Av sammanställningen framgår att någon ansett att det inte alls stämde. Påfallande många av åklagarna uppgav som förklaring att de ansåg att domstolens lokaler är ålderdomliga och att gemensamma ingångar och ytor där tilltalade, vittnen och målsägande möts upplevs som ett stort problem. Enligt svarssammanställningen var det flera som menade att säkerhetstänkande saknas i domstolarna och att ökad övervakning och uppsikt behövs. gade larmbågar, säkerhetskontroller och ordningsvakter. Det fanns också enstaka svar från åklagarna som uttryckte en positiv inställning till att ordningsvakter finns i väntsalarna; andra svar förmedlade tankegångar om bristen på domstolspersonal i de allmänna utrymmena. Advokaterna och åklagarna fick också ta ställning till ett påstående om att domstolspersonalen brukar göra vad som kan förväntas för att de och deras huvudmän ska känna sig så trygga som möjligt före förhandlingen, något som av advokaterna/de biträdande juristerna helt och hållet eller åtminstone delvis instämde i. Likväl var det enligt enkätsammanställningen påfallande många som tyckte att domstolens personal inte gör något särskilt för säkerheten eller tryggheten i domstolen. Många uppgav att domstolspersonalen inte är synlig inom de allmänna utrymmena, som flera hade synpunkter på utformningen av domstolens lokaler. En nästan lika hög andel bland åklagarna uttryckte att domstolspersonalen faktiskt brukar göra vad som kan förväntas för tryggheten, även om det fanns fler i denna kategori – – som tyckte att påståendet bara delvis stämde med verkligheten. Liksom bland advokaterna och de biträdande juristerna fanns det bland åklagarna påfallande många som uttryckte att det inte gjordes något särskilt för säkerheten eller tryggheten. Några menade t.o.m. att domstolens egna intressen alltid går före och att åklagarna själva måste driva säkerhetsfrågor I en separat enkät som riktade sig till 364 ordinarie och icke ordinarie domare, samtliga slumpvis utvalda, inkom 299 svar (varav 149 från ordinarie domare). Även 400 nämndemän erhöll enkäten (224 svar). Av svaren framgick bl.a. att en majoritet av de ordinarie domarna (och nämndemännen) ansåg att det åtminstone delvis stämmer att det finns möjligheter för parter och vittnen att undvika att träffas i domstolslokalerna före en huvudförhandling. Domarna och nämndemännen fick i sin enkät också svara på hur andra domstolsaktörer kan tänkas ställa sig till tryggheten i väntsalarna och till domstolspersonalens agerande i trygghetshänseende. Av större intresse här är dock att de dessutom fick ge besked om vad de anser om säkerheten i rättssalen. Bland de ordinarie domarna ansåg att säkerheten är mycket god (bland de icke ordinarie), medan bedömde den som ganska god (bland de icke ordinarie). Sammanlagt av de ordinarie domarna (och av de icke ordinarie) beskrev en- ligt sammanställningen säkerheten som ganska dålig. Säkerheten bedömdes som mycket dålig av bland de ordinarie domarna (bland de icke ordinarie). Det kan nämnas att nämndemännen hade en betydligt mer positiv inställning till säkerheten: ansåg att säkerheten är mycket god eller ganska god. – I en angränsande fråga fick respondenterna ta ställning till om de personligen hade upplevt rädsla i rättssalen. De flesta svarade att detta aldrig hade inträffat (bland de ordinarie domarna, bland de icke ordinarie och bland nämndemännen). Resterande svar gav vid handen att sådana upplevelser faktiskt förekommer (eller förekommit), men ganska sällan. I något svar antyddes dock ganska ofta förekommande upplevelser av rädsla. 5.3Åklagarnas säkerhet i domstol Sedan en chefsåklagare blivit allvarligt skadad vid ett knivöverfall i tingsrätts entréhall tillsatte riksåklagaren en arbetsgrupp med uppgift att bl.a. analysera åklagarnas säkerhet i domstol och formulera åklagarväsendets krav på en säker arbetsmiljö i domstolarna. I en rapport från arbetsgruppen, Åklagarnas säkerhet i domstol (), redovisades svaren från en enkät som hade skickats till samtliga åklagarkammare (43 stycken) och till avdelningarna inom . Några av frågorna handlade om tillämpningen av säkerhetskontrollagen. Endast i 3 enkätsvar uttrycktes uppfattningen att domstolarna tolkar lagstiftningen alltför restriktivt. anfördes i rapporten att tolkningen kan variera inom en och samma tingsrätt och att spännvidden mellan olika tolkningar kan vara stor. Enkätsvaren gav också vid handen att initiativet till säkerhetskontroll i regel tas genom en begäran från åklagaren. På särskild fråga om huruvida åklagarna får gehör för sina synpunkter angående säkerhetskontroll svarade 35 att de får bra gehör medan 9 svarade godtagbart och 2 dåligt (s. 4). Åklagarkamrarna fick också möjlighet att ange vilka åtgärder de anser vara mest angelägna att vidta för att öka åklagarnas säkerhet i domstolarna och vilka åtgärder som kan genomföras på . Praktiskt taget samtliga svar innehöll önskemål om en fast inpasseringskontroll och/eller installation av s.k. larmbågar, vilket enligt rapportförfattarna i praktiken torde vara samma sak (s. 5). En rapport till DV som lagmannen vid skrivit rörande det tidigare nämnda knivöverfallet redovisades särskilt. Av denna framgick bl.a. att den förhandling som förorsakat händelsen hade genomförts under mycket lugna förhållanden och att lagmannen utifrån den bakgrunden hade saknat anledning att besluta om säkerhetskontroll. Till följd av att det inte förelåg någon riskindikation hade det alltså också saknats laga grund för sådan kontroll (jfr 1 § säkerhetskontrollagen). Enligt arbetsgruppens mening visade detta på svagheter i lagstiftningen. Till arbetsgruppens förslag hörde därför att det skulle införas inpasseringskontroll vid alla domstolar som har brottmål. Arbetsgruppen noterade att larmbågar i sin tur kräver att det finns personal tillgänglig. För att ha effekt skulle inpasseringskontroll och larmbågar enligt arbetsgruppen behöva placeras före de utrymmen som finns utanför tingssalarna (s. 7 ff.). 5.4Domstolsverkets enkät Säkerhet 2008 DV sänder med vissa intervaller ut en enkät till domstolarna med frågor om säkerhetsläget. Därvid ställs regelmässigt en fråga om våld eller hot från allmänheten har riktats mot myndigheten eller dess personal. hade av myndigheterna utsatts för hot eller våld. När undersökningen gjordes om var andelen medan bekräftade ett sådant scenario . Den procentuella ökningen torde dock behöva ställas i relation till den kraftiga reduceringen av antalet tingsrätter: de 96 som fanns hade reducerats till 72, medan det finns 53 tingsrätter. Det innebar enligt verkets tolkning att antalet domstolar som utsatts för våld eller hot i princip var oförändrat (Allmän säkerhetskontroll i domstol – en utvärdering s. 22). DV:s säkerhetsavdelning genomförde en enkätundersökning – Säkerhet 2008 – gentemot samtliga allmänna domstolar och förvaltningsdomstolar samt fyra hyresnämnder i syfte att ta fram aktuella uppgifter om säkerhetsarbetet. Vissa svar – sammanlagt 81 stycken – omfattade fler än en domstol. En slutsats som drogs av verket i en anknytande promemoria var att säkerheten hade blivit bättre , bl.a. genom en större medvetenhet om det förebyggande säkerhetsarbetets positiva effekter, utbildningsinsatser för personal, förbättrade rutiner på domstolar/nämnder samt en omfattande om- och nybyggnation av domstolslokaler som tar stor hänsyn till säkerhetsrisker. Verket uttalade att hotbilden mot rättsväsendet generellt sett hade ökat och hänvisade särskilt till åklagarnas ökade utsatthet för hot och våld, något som även spiller över på domstolarna. Vidare pekade verket på att Kriminalvårdens satsningar på säkerhet hade minskat riskerna för fritagningar och rymningar från anstalter och häkten, vilket dock skulle kunna innebära en ökad fritagningsrisk i samband med domstolsförhandlingar (Säkerhet 2008, DV, s. 9). Enkätsvaren, som väl speglar synen på olika säkerhetsarrangemang men också de faktiska förutsättningarna för domstolarna att upprätthålla ordning och trygghet, återges här i en sammanfattad form och i relevanta delar (se även DV:s säkerhetsavdelnings sammanställning av svaren i . Domstolarna tillfrågades om de har tillgång till egen personal med ordningsvaktsförordnande och, i så fall, hur många. Enligt verkets sammanställning av enkätsvaren fanns 79 anställda med sådant förordnande, fördelat på 33 domstolar/nämnder. 45 domstolar/nämnder saknar egen personal med förordnande, men några av dem köper tjänster från bevakningsföretag. Flest ordningsvakter hade enligt enkätsvaren (nio stycken). En respektive två ordningsvakter var annars den vanligaste uppsättningen bland de domstolar som uppgav sig ha sådan personal. Domstolarna fick frågan om allvarliga hot riktats mot domstolen eller dess personal . De flesta domstolarna (motsvarande ) var förskonade härifrån, medan hot av denna karaktär hade förekommit 1–3 gånger i 25 av de domstolar som besvarade enkäten. I sju av svaren gavs exempel på incidenter (t.ex. telefonhot mot en fiskal respektive en domstolssekreterare, brevhot mot en nämndeman, uttalanden om att något ska hända). Vissa av svaren antydde att det var tveksamt om det varit fråga om brottsliga hot, alternativt om hoten verkligen varit kopplade till arbetet. Enligt enkätsvaren hade därutöver personal från fem domstolar blivit utsatt för våld. Av de domstolar som haft personal som utsatts för våld och/eller hot påstods 16 ha gjort en polisanmälan. I en särskild fråga uppmanades domstolarna att ange om någon av incidenterna också hade resulterat i en anmälan till , något som emellertid ingen av domstolarna bekräftade. Domstolarna fick också uppge om de hade beslutat om särskild säkerhetskontroll . Drygt 40 av domstolarna uppgav att sådana beslut hade fattats. Runt ett dussin domstolar hade haft fler än med särskild säkerhetskontroll. Som exempel kan nämnas att uppgavs ha haft med sådan säkerhetskontroll och att hade haft , varav 55 avsåg ett och samma mål. Domstolarna ombads att också ange de sammanlagda kostnaderna för säkerhetskontrollerna. Många uppgav att det inte hade uppstått några kostnader för domstolen, t.ex. för att säkerhetskontrollerna hade genomförts i en annan domstol än den egna eller för att polis hade genomfört dem kostnadsfritt. Den totala kostnaden för de särskilda säkerhetskontrollerna uppgick till (fördelat på ca ). Enbart för del hade kostnaderna för de särskilda säkerhetskontrollerna uppgått till (), som dock ingått i ett speciellt budgetarrangemang med DV. (Här kan nämnas att allmänna säkerhetskontroller beslutades av åtta domstolar avseende till en kostnad av ; omfattande mål med säkerhetskontroll av detta slag hölls i och .) Därutöver fick domstolarna svara på vissa frågor om sin säkerhetsutrustning. Enligt verkets redovisning hade 39 domstolar kameraövervakning som till stor del övervakas i realtid, medan 27 domstolar hade kameraövervakning som nyttjas mer sällan, oftast på grund av för få personella resurser. I 12 domstolar/nämnder saknades kameraövervakning, men vissa av dem uppgavs vänta på tillstånd från länsstyrelse. I 9 av svaren (motsvarande av domstolarna) gavs besked om att domstolen haft tillgång till en egen handmetalldetektor. En klar majoritet av domstolarna – – hade utrymningslarm, medan hade överfallslarm. Vidare fick domstolarna svara på om de, utifrån nuvarande lagstiftning om säkerhetskontroll i domstol, behöver en larmbåge. av domstolarna besvarade frågan jakande. I svaren framkom att det fanns domstolar som skulle tycka att det vore praktiskt att ha en egen larmbåge på plats i byggnaden, dels för att säkerhets- kontroll sker allt oftare, dels för att detta underlättar situationen för ordningsvakter och polis och medför tidsbesparingar. Ett par domstolar såg sig i brist på larmbåge nödgade att hålla vissa förhandlingar i polishuset, medan en annan genom polisens försorg tvingades låna larmbåge från den lokala flygplatsen. Andra domstolar var redan försedda med larmbåge som används i större eller mindre utsträckning. I enkäten ställdes även frågan huruvida domstolen hade utnyttjat videokonferenssystem vid förhandling där någon part varit hotad. av domstolarna bekräftade att de genomfört sådana arrangemang. Det synes ha varit i stort sett lika vanligt förekommande att den hotade befunnit sig i domstolens lokaler som att vederbörande befunnit sig på annan plats (ort). Av enkätsvaren på övriga frågor kan kort nämnas att i stort sett samtliga domstolar uppgav sig ha möjlighet att erbjuda ett avskilt rum att nyttja i samband med förhandling för vittnen eller parter som upplever obehag eller rädsla, ibland med någon reservation. Enkätsvaren gav också vid handen att det vid drygt tre av fyra domstolar finns ideellt vittnesstöd att tillgå. Utredningen om säkerhet i domstol gavs möjlighet att ställa ett antal egna frågor till domstolarna i den ovan nämnda enkäten 2008. Frågorna och svaren redovisas nedan. Om säkerhetskontrollernas förebyggande effekt