sou · GXB378 · 2009-09-29 00:00:00 — Från trakasserier, hot och våld till amorös infiltration (Rapport 2005:18) redovisade Brå undersökningsar avseende allvarliga trakasserier och hot samt våldssituationer och otillbörliga erbjudanden riktade mot tjänstemän i kontroll- och rättskedjan, närmare bestämt sådan otillåten påverkan som syftar till att inverka på myndighetsutövningen och därmed myndigheternas funktionssätt. I rapporten introducerades begreppet otillåten påverkan som en samlingsbeteckning på olika påverkansformer av kvalificerad art. Härmed avses allvarliga trakasserier och hot samt våldssituationer mot person eller egendom men även korruption i form av otillbörliga erbjudanden. Till grund för slutsatserna låg en stor enkätundersökning som besvarades av drygt 4 500 tjänstemän. av de medverkande tjänstemännen hade av svaren att döma utsatts för allvarliga trakasserier och hot eller våldssituationer (). Brå gjorde bedömningen att nivån borde uppfattas som hög, eftersom det gällde allvarliga former av påverkan, och att omfattningen av otillåten påverkan måste tas på större allvar än som skett (s. 47 ff.). Till de utsatta hörde kustbevakningstjänstemän, tulltjänstemän, tjänstemän inom , poliser, åklagare, domare, nämndemän och tjänstemän inom (indrivningsverksamhet). Andelen som varit utsatta varierade mellan de olika yrkeskategorierna, från (tjänstemän inom ) till (tjänstemän inom ). Här kan nämnas att domarnas andel uppgick till , nämndemännens till och åklagarnas till (s. 50). I rapporten försökte man också besvara frågan vilka det är som svarar för otillåten påverkan. De utsatta beskrev dem huvudsakligen som enskilda individer, som av de utsatta uppfattats vara rättshaverister, personer med psykisk störning, personer i desperata situationer, missbrukare eller kriminella personer. Grupperingar, som t.ex. organiserad brottslighet, svarade enligt undersökningen för en fjärdedel av den otillåtna påverkan (s. 7 och 77 f.). I förhållande till de andra yrkesgrupperna inom rättsväsendet är det enligt rapporten åklagare som är mest utsatta för allvarliga trakasserier. De arbetar nämligen på fältet och deras beslutsfattande är individuellt, vilket gör den enskilde åklagaren till en särskilt tydlig måltavla. Möjliga förklaringar till skillnaden i utsatthet mellan åklagare och domare är enligt rapporten att domarens arbete är mer skyddat än åklagarens och att åklagare fattar beslut om åtal och andra, för den misstänkte, ingripande beslut som t.ex. husrannsakan. När väl gärningspersonen kommer till domstol kan det möjligen uppfattas vara för sent att påverka. (är domarna i högre grad utsatta för allvarliga trakasserier än vissa andra yrkesgrupper.) En förhållandevis hög andel åklagare är – i jämförelse med domarna – dessutom utsatta för allvarliga hot (s. 51 ff.). Andra slutsatser som drogs var att bl.a. domare och nämndemän i mycket ringa utsträckning är utsatta för allvarliga hot samt att våld nästan enbart drabbar poliser och tulltjänstemän (men det förekom- mer även enstaka fall i de andra yrkesgrupperna). Grovt våld mot tjänstemän utövas enligt exempel som ges i rapporten genom upprepade sparkar, beskjutning eller knivskärningar. Några blir jagade med tillhyggen. Tjänstemän i bil kan också bli nerprejade i diket eller få sin tjänstebil förstörd (s. 7 f., 89 ff. och 106 ff.). När det gäller platsen för den otillåtna påverkan angav av de utsatta domarna att de hade hotats i tjänsten medan uppgav att de hade utsatts för hot . För de utsatta åklagarna var motsvarande siffror respektive (s. 112). I detta sammanhang kan man också nämna att det i rapporten politisk extremism (Brå Rapport 2009:15) pekas på risken för att myndigheter som arbetar med områden som extrema grupperingar är intresserade av och bevakar kan utgöra måltavlor. Bl.a. nämns handläggningen av uppmärksammade flyktingärenden som ett exempel på vad som kan vålla missnöje (s. 175). 5.1.6Otillåten påverkan mot brottsoffer och vittnen Vittnen och målsägande har en viktig roll under huvudförhandlingen, framför allt eftersom deras uppgifter utgör en del av bevisningen och därmed grunden för allmän domstols prövning av skuldfrågor. Det är ett notoriskt faktum att påtryckningar kan utövas mot brottsoffer och vittnen i syfte att hindra rättvisans gång. Detta kan ske genom trakasserier, hot, våld, skadegörelse och korruption. Brå redovisade en kartläggning rörande påtryckningar mot brottsoffer och vittnen av olika slag i en särskild rapport (Otillåten påverkan mot brottsoffer och vittnen. Om ungdomsbrott, relationsvåld och organiserad brottslighet, Rapport 2008:8). I rapporten, som byggde på bl.a. domar och förundersökningsprotokoll hänförliga till mål om övergrepp i rättssak, uppgifter från åklagarkåren rörande misstänkt och konstaterad otillåten påverkan samt intervjuer med brottsoffer och vittnen, konstaterades att otillåten påverkan kan innebära att brottsoffer drabbas än en gång, dvs. vid sidan av grundbrottet, och att vittnen själva blir brottsoffer efter att ha bevittnat brott och utsatts för otillåten påverkan. Påtryckningar kan förvärra konsekvenserna av grundbrottet och försvårar bearbetningsprocessen för dem som utsatts men kan också leda till att brottsoffer och vittnen inte vågar eller förmår stå kvar vid sina redogörelser, med följden att gärningspersoner kanske går fria. Brottsoffer och vittnen som drabbas riskerar att förlora förtroendet för rättsväsendet (s. 7 ff.). Otillåten påverkan definierades i rapporten som trakasserier, hot, våld, skadegörelse och korruption som någon använder i syfte att påverka en persons agerande till sin egen fördel. Sådan påverkan kan resultera i att brott inte anmäls, att brottsoffer ändrar sina utsagor eller att vittnen inte framträder. Det konstaterades dock att påverkansformerna faktiskt inte behöver vara straffbara (men att de ofta är det). Otillåten påverkan bedömdes därmed rymma mer än vad som faller in under brottet övergrepp i rättssak (s. 7). Otillåten påverkan utövas enligt rapporten till största delen i samband med ungdomsbrott, relationsvåld och organiserad brottslighet; att gärningspersoner inte faller in under någon av dessa tre kategorier är mycket sällsynt (s. 7). är det brottsoffer som drabbas. Det är ovanligt att vittnen utsätts, medan otillåten påverkan av anhöriga beskrivs som väldigt sällsynt. Våld är enligt undersökningarna en ovanlig påverkansform – trots att det inte sällan finns inslag av våld i själva grundbrottet – vilket sägs hänga samman med att våld är mer synligt än hot (s. 8). I rapporten framhålls att ungdomar påverkar framför allt genom trakasserier och direkta hot, men att det också finns tecken på att de lärt sig påverkansformer som utpressning, markeringar och underförstådda hot: mer etablerade kriminella grupper utgör då förebilder. Jämfört med den organiserade brottsligheten genomför ungdomarna dock ofta dessa på ett synligare och mindre uträknat sätt. Snarare är deras påverkan tillfällesstyrd (s. 8). Den organiserade brottsligheten har enligt rapporten ett brett register att ta till vid behov men använder mot utomstående personer framför allt underförstådda hot och markeringar. Påtryckningar från organiserad brottslighet riktas dock vanligen inte mot utomstående, utan mot personer inom samma nätverk, och då oftast genom direkta hot och våld, dvs. inte så subtilt som i relation till utomstående (s. 8). Av rapporten framgår att de flesta påverkansförsök sker redan i anslutning till grundbrottet, i synnerhet vid ungdomsbrott och relationsvåld. Den näst vanligaste tidpunkten uppges vara vid huvudförhandling, och då kring själva domstolsbyggnaden (s. 9). Hänvisningar görs i rapporten till forskning som visar på att domstolsbyggnaden och rättegångssalen är vanliga platser för påverkan. Huvudförhandlingen är ett av de ställen där brottsoffer eller vittnen och gärningsmän ofrånkomligen möts (s. 91). När det i rapporten diskuteras hur otillåten påverkan kan förebyggas nämns vittnenas och brottsoffrens okunskap om rättsprocessen, bl.a. om hur en rättsprocess går till och vad som sker i det egna ärendet. Okunskapen bidrar till att många upplever rädsla och obehag. Inte minst själva huvudförhandlingen sägs kunna vara en källa till oro (s. 9 f.). Brottsoffers och vittnens osäkerhet inför att medverka i en huvudförhandling kan enligt rapporten t.o.m. ofta vara ett större hinder att delta i en rättegång än det faktum att det förekommit konkreta försök till påverkan från gärningspersonen. Förutsättningarna för att ett brottsoffer står fast vid sina uppgifter uppges vara större, om han eller hon har fått lämplig information och stöd – den som känner sig trygg i situationen kan vara bättre att hantera otillåten påverkan och lär således lättare kunna stå emot påverkansförsök. Det betonas också att det är viktigt för den som ska delta att kunna skapa sig en bild av vad som kommer att hända (s. 127 f.). Andra omständigheter av betydelse är domstolens utformning och själva rättegångssituationen. I rapporten framhålls att det inne i domstolsbyggnaderna finns praktiska aspekter att ta hänsyn till i det förebyggande arbetet, såsom att det enligt intervjupersoner är påfrestande att som vittne eller målsägande dela väntrum med den tilltalade eller med vänner till den tilltalade. Påverkansförsöken före förhandlingen och i pauserna sägs minska om man har separata väntrum (något som dock inte alla domstolar kan erbjuda), vidare att mycket vore vunnet om separata ingångar kunde användas och om offer och gärningsperson därmed kunde slippa passera varandra. Ett skydd mot subtila gester ges om vittnesbåset i rättegångssalen inte står riktat mot åhörarna. I rapporten antyds att intervjupersonernas utsagor ger vid handen att de medel som står till buds för att underlätta situationen för de personer som deltar i rättsprocessen inte alltid används. Som exempel nämns möjligheten att visa ut personer som stör, men också möjligheten att se till att i första hand anhöriga till offret erbjuds plats (varvid man undviker att salen fylls med anhängare till den tilltalade, ett inte särskilt ovanligt scenario vid ungdomsmål). Domarnas skyldighet att vara uppmärksamma på och medvetna om risken för otillåten påverkan i olika skepnader betonas; enligt rapporten är det ofta subtila former av otillåten påverkan som sker i samband med rättegången, snarare än uttryckliga hot (s. 128 f.). 5.1.7Otillåten påverkan mot domare och åklagare Brå genomförde en undersökning av otillåten påverkan mot åklagare och domare (se Otillåten påverkan mot åklagare och domare, Brå Rapport 2009:13). Med otillåten påverkan avsågs trakasserier, hot, skadegörelse, våld och korruption som sker i syfte att utöva inflytande på myndighetsutövningen. Handlingarna som kartlades var inte nödvändigtvis straffbara; även subtila och icke straffbara påverkansformer förekom enligt rapporten i stor utsträckning, t.ex. i form av subtila hot i telefon (s. 7). Studien byggde på en webbenkät som riktades till samtliga åklagare vid och () samt samtliga domare i tingsrätt och länsrätt. Svarsfrekvensen var , motsvarande 1 096 personer. Av undersökningsresultaten framgick bl.a. följande (s. 7 ff.). I första hand handlar otillåten påverkan mot domare och åklagare om trakasserier och hot, även om det förekommer enstaka fall av skadegörelse, våld och korruption. Trakasserier var vanligast – mellan av EBM:s åklagare samt domarna hade varit utsatta för trakasserier under en viss 18-månadersperiod. För åklagare var andelen så stor som . Likväl ansåg Brå i rapporten att det inte fanns fog för att säga att otillåten påverkan tillhör åklagares och domares vardag, eftersom det för de drabbade oftast bara rörde sig om något eller ett fåtal tillfällen. Totalt sett var åklagare vid EBM och tingsrättsdomare något mindre utsatta för otillåten påverkan (). För länsrättsdomare var motsvarande andel och för åklagare vid . Särskilda risktidpunkter som uppmärksammades var tiden före eller under en förundersökning och vid muntliga förhandlingar, m.a.o. tidigt under rättsprocessen. Detta gällde särskilt för åklagare. Tingsrättsdomarna utsattes främst under förhandling, i avvaktan på dom eller i samband med överklagande till högre rätt. Vidare konstaterades att påverkansförsök vanligen aktualiseras på arbetsplatsen eller under tjänsteutövningen, inte i privatlivet. De domare och åklagare som drabbats av trakasserier hävdade enligt undersökningen att det i störst utsträckning varit rättshaverister, personer med psykisk störning eller personer som befinner sig i en desperat situation samt aktörer med koppling till kriminella gäng och nätverk som legat bakom trakasserierna. Personer utan koppling till gäng eller nätverk svarade för av trakasseri- Det var enligt undersökningen nästan bara åklagare som gjorde bedömningen att personer från kriminella gäng eller nätverk legat bakom påverkansförsöken. Slutligen ska nämnas att av de domare och åklagare som utsatts för trakasserier eller hot enligt rapporten hade berättat om händelsen för sin chef. En långt mindre andel () polisanmälde trakasserierna eller hoten i fråga. I en majoritet av fallen blev inte heller den säkerhetsansvarige (alternativt säkerhetschefen) informerad om det som hade inträffat. I rapporten (s. 51 ff.) diskuterades vissa förslag som tagits fram i undersökningen i syfte att förebygga otillåten påverkan, men också för att effekterna härav ska kunna lindras. Enligt vad som antecknades i fritextsvaren i enkäten och som framhölls vid olika seminarier under rapportarbetet fäste både domare och åklagare stor vikt vid säkerhetsfrågor kring lokalerna, i synnerhet domstolsbyggnaden. Inpasseringskontroll och larmbågar var enligt rapporten återkommande exempel på hur man kan öka säkerheten i domstolsbyggnader. Slutligen framhölls också att några i sina svar hade hänvisat till behovet av vad som kan kallas för mental beredskap, dvs. en insikt om yrkets risker och vad som kan inträffa. Enligt rapporten blir den som är mentalt förberedd inte lika rädd om en situation uppstår utan kan hantera händelsen bättre. Incidentrapporteringssystemen ansågs då vara en viktig källa till kunskap, eftersom det faktum att man ges en klar bild av vad som skett och sker kanske är den allra viktigaste kunskapen. Ett betydelsefullt skydd mot påtryckningar för personer som medverkar i rättsprocesser är bestämmelserna om övergrepp i rättssak. Av 17 kap. 10 § (BrB) framgår sålunda att den som med våld eller hot om våld angriper någon för att denne gjort anmälan, fört talan, avlagt vittnesmål eller annars vid förhör avgett utsaga hos en domstol eller annan myndighet eller för att hindra någon från en sådan åtgärd, döms för övergrepp i rättssak. Ansvar för övergrepp i rättssak utdöms också om en person med någon annan gärning som medför lidande, skada eller olägenhet eller med hot om en sådan gärning angriper någon för att denne avlagt vittnesmål eller annars avgett utsaga vid förhör hos en myndighet eller för att hindra henne eller honom från att avge en sådan utsaga. För övergrepp i rättssak är påföljden fängelse i högst . Om brottet är ringa, döms i stället till böter eller fängelse . För grova brott döms till fängelse i lägst två och högst . Den särskilda straffskalan för grovt brott infördes så sent som (SFS 1982:405, se prop. 1981/82:141 s. 36). En höjning av straffskalorna ägde därefter rum . Den senaste skärpningen av synen på brottslighet av detta slag dateras . Här ska sägas att det i föregående avsnitt använda begreppet otillåten påverkan (se också Brå 2008:8) och den i detta avsnitt aktuella straffrättsliga termen övergrepp i rättssak har samma syfte; otillåten påverkan är dock ett bredare begrepp som även inkluderar icke straffbara påverkansformer (exempelvis kartläggning av personer). I Brå:s rapport i fram (Rapport 2008:23), som ingår i den utkommande , ges en beskrivning av vad som karaktäriserar den anmälda och lagförda brottsligheten i detta avseende. Av rapporten (s. 398 ff.) framgår bl.a. att det finns en rad faktorer som gör att brottet övergrepp i rättssak inte kommer till myndigheternas kännedom (och följaktligen inte heller registreras i kriminalstatistiken); mörkertalet uppskattas vara stort (se även motsvarande antaganden i SOU 1998:40 s. 321 och SOU 2000:88 s. 260). Det har varit ogörligt att i den officiella statistiken se hur frekvensen är beträffande anmälningar om övergrepp i rättssak, eftersom detta brott redovisas tillsammans med flera andra brott (se t.ex. SOU 1998:40 s. 320). Trots att övergrepp i rättssak inte har särredovisats, har det från forskningshåll funnits antaganden om att denna brottslighet har ökat. En specialstudie av anmälningar rörande brott som kan hänföras till 17 kap. BrB gjordes för att närmare undersöka i vilken utsträckning en konstaterad ökning av brottslighet enligt detta kapitel kunde tillskrivas just brottet övergrepp i rättssak. Studien omfattade samtliga anmälningar avseende den brottskod som svarade mot 17 kap. BrB och som skrivits in i polisens databas (rationell anmälansrutin) –2006. Identifieringen av anmälningar om övergrepp i rättssak gjordes på polismyndigheterna genom sökningar på den registrerade brottsrubriceringen. På Brå gjordes vissa kompletterande sökningar. av genomgången blev att anmälningarna om övergrepp i rättssak hade ökat: steg antalet anmälningar från drygt 2 400 till drygt 4 100. Detta motsvarar en ökning med . I Brå:s rapport konstateras dock att det är svårt att avgöra huruvida ökningen av antalet fall speglar en reell ökning eller beror på en ökad benägenhet att anmäla brottet. I rapporten görs antagandet att andelen anmälningar avseende övergrepp i rättssak i förhållande till övriga brott enligt 17 kap. BrB är densamma över åren. De fall av övergrepp i rättssak som beskrevs i anmälningsstatistiken hade huvudsakligen begåtts genom hot. Det konstaterades att övergrepp i rättssak som skett genom våld var mindre vanligt (andelen våldsfall hade t.o.m. minskat över åren). En annan iakttagelse från undersökningen var att flera av gärningspersonerna var unga när de begick brottet. Ungefär hälften av dem som enligt statistiken hade varit misstänkta för övergrepp i rättssak var . (En tänkbar orsak till den låga snittåldern uppges vara att ungdomar inte känner till att det är brottsligt att hota någon för att denne inte ska anmäla ett brott, s. Undersökningen visade också att även de lagförda övergreppen i rättssak hade ökat markant hade antalet närapå fördubblats, från 463 lagförda brott till 2007. Som förklaringar angavs bl.a. att de anmälda brotten om övergrepp i rättssak hade ökat men också att uppmärksamheten i media kunde ha lett till att ärendena prioriterades inom rättsväsendet (s. 400 ff.). I rapporten redovisades även resultatet från en fördjupad undersökning baserad på i huvudsak ett slumpmässigt urval fällande domar (102 stycken) avseende övergrepp i rättssak och bakomliggande förundersökningsmaterial . Av intresse i förevarande sammanhang är att brottet endast i några få fall ägde rum i samband med rättegången. Däremot förekom i detta skede mer subtila påverkansförsök, som gester och blickar eller närvaro av en stor grupp anhöriga eller kamrater till den tilltalade i samband med huvudförhandlingen (se den tidigare nämnda rapporten 2008:8). Situationen vid rättegången präglades enligt undersökningen således av icke straffbara påverkansformer, snarare än av övergrepp i rättssak (s. 404 ff.). 5.1.9Åtgärder för att förebygga övergrepp i rättssak m.m. I Brå:s rapport 2008:23 nämns att flera förslag har lagts fram om vad som kan göras för att förbättra situationen för målsägande och vittnen, varvid kärnfrågan uppges ha varit vad som kan förbättras i samband med rättegången (med andra ord trots att mycket tyder på att bara en bråkdel av brotten har ägt rum inne i eller i anslutning till rättegången). Åtgärderna har dock inte enbart syftat till att minska risken för övergrepp i rättssak utan framför allt till att öka tryggheten för vittnen och brottsoffer, bl.a. genom att motverka effekterna av sådan brottslighet när denna ägt rum före rättegången. I rapporten hänvisas till andra undersökningar som ger vid handen att brottsoffers erfarenhet av rättsväsendet i förlängningen kan påverka allmänhetens vilja att delta i rättsliga processer och därmed benägenheten att anmäla. Dåliga rutiner kan således dels öka risken för övergrepp i rättssak, dels skapa ett rykte som genom en spridningseffekt kan påverka andra att avstå från att delta i en rättsprocess eller anmäla brott (s. 412 f.). I betänkande BROTTSOFFER. Vad har gjorts? Vad bör göras? (SOU 1998:40) betonades att det är väsentligt att man i domstolarna vidtar de åtgärder som är möjliga för att skydda målsägande och vittnen som utsätts för hot i samband med rättegången och att detta kan vara en förutsättning för att rättegången ska kunna genomföras. Utredningen framhöll att det inom ramen för gällande regler fanns olika åtgärder som domstolen kunde vidta i sådana situationer, exempelvis att hålla förhör med målsägande och vittnen i den tilltalades eller någon åhörares utevaro, men även möjligheten att besluta om säkerhetskontroll vid domstolsförhandling nämndes i detta sammanhang som en skyddsåtgärd (s. 324). Något förslag som tog sikte på förutsättningarna att besluta om sådan kontroll lämnades dock inte. Däremot föreslog utredningen att domstolslokalerna skulle utformas så att målsägande och vittnen inte behöver konfronteras med den tilltalade. Vidare framfördes som ett förslag att domstolarna borde se till att det finns expeditionsvakter eller annan personal i eller i anslutning till allmänhetens utrymmen. 2000/01:79 Stöd till brottsoffer (s. 24) framhölls att målsägandes och vittnens situation i samband med rättegång kännetecknas av att det för många rör sig om första besöket i en domstol, en situation som för parter och vittnen ofta präglas av stor osäkerhet. Inte sällan har målsägande och vittnen sådana roller i rättegångar som innebär att en annan människa ska pekas ut såsom ansvarig för en brottslig handling, vilket gör att situationen också kan kännas obehaglig och hotfull. 5.1.10Nationella trygghetsundersökningen (NTU) 2008 Ett viktigt mål för samhällets insatser är att minska människors utsatthet och oro för brott. Med detaljerad kunskap om vilka grupper som är mest utsatta för olika typer av brott, vilka som i störst utsträckning är negativt påverkade av oro för brott samt vilka som hyser lägst förtroende för rättsväsendet får samhället och politiken i allmänhet, men givetvis också rättsväsendets myndigheter, bättre möjligheter att satsa på brottsförebyggande åtgärder där de behövs mest. Brå fick i uppdrag av regeringen att genomföra en återkommande brottsoffer- och trygghetsundersökning i . Undersökningen går som tidigare nämnts under namnet Nationella trygghetsundersökningen (NTU). Tanken är att NTU ska kunna ge svar på om kriminalpolitikens övergripande mål att minska brottsligheten och öka tryggheten uppfylls. Den första datainsamlingen genomfördes . Nedan presenteras vissa resultat års undersökning i vilken ca 15 000 personer deltog (se Nationella trygghetsundersökningen 2008. Om utsatthet, trygghet och förtroende, Rapport 2009:2). Enligt undersökningen uppgav var åttonde person (11,) i befolkningen (16–) att de utsattes för något eller några brott mot person (hot, misshandel, sexualbrott, personrån, trakasserier och bedrägerier) . Hot och trakasserier var de vanligaste brottstyperna. Knappt en fjärdedel av de brott mot en enskild person som rapporterats i NTU uppgavs dock vara anmälda till polisen (s. 26 ff.). I rapporten redovisades även brottsoffers erfarenheter av kontakter med rättsväsendet. Av rapporten framgår att av befolkningen (16–) har utsatts för något brott som polisanmälts och att majoriteten av dem har positiva erfarenheter av sina kontakter med rättsväsendets myndigheter. Av naturliga skäl hade en ännu mindre andel, , erfarenhet av att ha medverkat som målsägande i rättegång med anledning av de hade varit utsatta för brott.