sou · GXB388 · 2009-11-02 00:00:00 — Därutöver är anläggningsinnehavarna skyldiga att delta i ett särskilt ersättningsprogram om skadorna skulle överstiga den första nivån. Till detta ersättningssteg ska bidrag ges med en viss andel per anläggning. Varje anläggning ska svara för en viss andel per olycka. fördelas kostnaderna mellan 104 anläggningar. Genom den första och andra nivån finns det alltså maximalt tillgängligt för att ersätta skadelidande efter en olycka, varav hänför sig till ansvarsförsäkring. Miljöskador ersätts inte och preskriptionstiden är . 17 Uppgifterna är hämtade från SOU 2006:43 s. 115-117. Internationella överenskommelser med regler om ersättning för skador som orsakats genom utsläpp från oljetankfartyg har funnits . styrs de internationella överenskommelserna på detta område av tre konventioner nämligen fondkonvention, internationella konvention om ansvarighet för skada orsakad av förorening genom olja (ansvarighetskon- vention) samt internationella konvention om upprättandet av en internationell fond för ersättning av skada orsakad av förorening genom olja (fondkonvention). Den senare konventionen har kompletterats genom fondprotokoll (, 2003). För oljeskador som inträffade gäller fort- farande fondkonvention. har ratificerat samtliga konventioner. Ansvarighetskonventionen är tillämplig på oljeskador som har orsakats genom utsläpp av beständig olja från tankfartyg och som uppkommer i en konventionsstats territorium, inbegripet terri- torialhavet, och i dess exklusiva ekonomiska zon. Skadeståndsansvaret är kanaliserat till ägaren av det fartyg som släppt ut den skadegörande oljan. Ansvaret är strikt, det vill säga fartygsägaren är ansvarig oberoende av uppsåt eller oaktsamhet. Ägaren är fri från ansvar i vissa speciella situationer, bland annat om skadan beror på en krigshändelse eller på sabotage av utom- stående. Ansvarigheten är begränsad till ett belopp som bestäms av fartygets bruttodräktighet. Beloppen uttrycks i särskilda drag- ningsrätter (SDR) där 1 SDR motsvarar . Det högsta begränsningsbelopp som kan komma i fråga för en fartygsägare uppgår till 89 770 000 särskilda dragningsrätter (SDR), det vill säga . Rätten till ansvarsbegränsning går förlorad om fartygsägaren själv har orsakat skadan uppsåtligen eller av grov oaktsamhet och med insikt om att skadan sannolikt skulle uppstå. Ägaren av ett tankfartyg som transporterar beständig olja som last är skyldig att täcka sitt ansvar enligt konventionen med försäkring eller annan ekonomisk säkerhet. En skadelidande har rätt att rikta sina ersättningsanspråk direkt mot fartygsägarens försäkringsgivare eller den som annars ställt säkerhet för fartygsägarens ansvar. Ansvarighetskonventionen är införlivad med svensk rätt genom 10 kap. sjölagen (1994:1009). Vissa av bestämmelserna i 10 kap. har gjorts tillämpliga också i fråga om oljeutsläpp från andra fartyg än tankfartyg. Detta innebär att ägaren av till exempel ett torrlast- fartyg som släpper ut bunkerolja är strikt ansvarig för de skador oljan orsakar i eller i svensk ekonomisk zon. Fartygsägaren har i dessa fall rätt att begränsa sitt ansvar enligt reglerna om globalbegränsning i 9 kap. sjölagen. Genom fondkonventionen har internationella olje- skadefond upprättats. Oljeskadefonden betalar kompletterande ersättning till de skadelidande som inte har kunnat få full ersättning enligt ansvarighetskonventionen. En situation då fonden kan få betala ersättning är när skadornas omfattning överskrider det begränsningsbelopp som gäller för fartygsägarens ansvarighet. Den högsta sammanlagda ersättning som kan betalas i anledning av en och samma olycka enligt ansvarighetskonventionen och fondkon- ventionen uppgår till 203 miljoner SDR, . Fondens ansvarighet är begränsad till skillnaden mellan detta belopp och vad som har betalats av fartygsägaren eller dennes garant enligt ansvarighetskonventionen. De ekonomiska medel som oljeskadefonden behöver för att fullgöra sina uppgifter tillförs den genom att avgifter läggs på sjötransporterad råolja eller tjock eldningsolja. Avgift skall betalas av envar fysisk eller juridisk person som i en stat som är medlem i oljeskadefonden under ett kalenderår har tagit emot olja av angivet slag. De stater som är medlemmar i oljeskadefonden ansvarar för att denna får uppgifter om mängden mottagen olja och vilka som har mottagit den. Oljeskadefonden har en församling som högsta beslutande organ. Frågor om skadereglering behandlas av en verk- ställande kommitté. Den löpande verksamheten sköts av ett sekretariat under ledning av en direktör. fondkonventionen har kompletterats genom internationella kompletterande oljeskadefond (, 2003). Den kompletterande oljeskadefonden har till uppgift att betala ersättning till skadelidande som inte har kunnat få full ersättning enligt bestämmelserna fondkonvention på grund av att skadorna överstiger, eller riskerar att överstiga, ansvarsbeloppet i den konventionen. Tillsammans med konventioner tillhandahålls genom fondprotokoll ett belopp på 750 miljoner SDR, . De medel som kompletterande oljeskadefond behöver för att fullgöra sina åligganden skall tillföras den genom att avgifter läggs på sjötransporterad olja som tas emot i de stater som är parter fondprotokoll. Skyldigheten att betala avgifter till den kompletterande oljeskadefonden regleras kompletterande oljeskadefond. Avgifternas storlek beror på antalet framtida olyckor och hur omfattande skador dessa leder till. Avgiftsnivån påverkas också av hur många stater som vid varje enskilt tillfälle är parter i fond- protokollet och vilken mängd avgiftspliktig olja som tas emot i dessa stater. En nyhet i förhållande till fondkonvention är en regel enligt vilken det i varje stat skall anses ha tagits emot avgiftspliktig olja (artikel 14). Detta innebär att avgifter kommer att tillföras den kompletterande oljeskadefonden från alla stater som är medlemmar i fonden. I de stater där ingen olja tas emot eller olja tas emot i mängder som inte överstiger för någon mottagare innebär detta att staten blir ensam avgifts- betalare. Fondkonventionerna har införlivats med svensk rätt genom lagen (2005:253) om ersättning från de internationella oljeskade- fonderna Skyldigheten att lämna den internationella oljeskadefonden de uppgifter som den behöver för beräkning av avgifter till fonden fullgörs i av på grundval av uppgifter som verket får från oljemottagarna. Skyldigheten att förse med dessa uppgifter regleras i lagen (1975:1083) om uppgifts- skyldighet rörande mottagande av olja. I vissa avseenden gäller även lagen (1973:1198) om ansvarighet för oljeskada till sjöss enligt ikraftträdandebestämmelserna till 10 kap. sjölagen. Dammanläggningar byggs för olika ändamål. Enligt länsstyrelsernas registreringar finns det upp emot 6 000 dammar i av varierande storlek. Viktigast i detta sammanhang är kraftverks- och regleringsdammar. Som exempel på dammar för andra ändamål kan nämnas sågverks- och kvarndammar, invallningsdammar samt dammar anlagda vid gruvor och anrikningsverk för avfallssedimen- tering. Ofta talar man om höga dammar när det gäller dammar med en höjd . 191 dammar överskrider den höjden. Tre av dessa är högre än . De vanligaste typerna är jordfyllningsdammar, med en kärna av packad morän, samt betongdammar. Vattenreglering genom dammar innebär ofta en latent fara av betydande omfattning. Om inte dammanläggningarna har kon- struerats med vederbörlig skicklighet och omsorg och underhållits på godtagbart sätt, uppkommer en betydande skaderisk. Visserligen är dammhaverier och liknande statistiskt sett sällsynta, men möjliga skador kan bli så omfattande att det finns goda skäl att tala om farlig verksamhet i varje fall när det gäller större dammanlägg- ningar. infördes i dåvarande vattenlagen en regel18 som innebar ett strikt och obegränsat skadeståndsansvar på objektiv grund för den som är skyldig att underhålla en dammanläggning. Denna regel återfinns nu i miljöbalken19. Den som är skyldig att underhålla en dammanläggning för vattenreglering – vilket i all- mänhet är ägaren – skall ersätta skada som orsakas av att anlägg- ningen inte ger avsett skydd mot utströmmande vatten (damm- haveri). Detta gäller även om varken den underhållsskyldige eller någon som den underhållsskyldige svarar för har vållat skadan. Ansvaret förutsätter att dammen inte ger ett avsett skydd mot utströmmande vatten, dammhaveri. Ett dammhaveri föreligger både om dammen hastigt havererar och om den eroderas och skador uppkommer nedströms. Även när dammen på grund av felmanövrering inte skyddar på avsett sätt föreligger ett dammhaveri i bestämmelsens mening20. Lagtexten och förarbetena tyder på att lagstiftaren avsett skador nedströms dammen. 18Jfr 17 kap. 4 § vattenlagen (1983:291). 19Jfr 11 kap. 18 § . 20Jfr vid tillämpningen av äldre rätt rättsfallet NJA 1997, s. 674. Om en skada uppstår genom ett dammhaveri, blir den under- hållsskyldige ansvarig oberoende av vållande, såvida dammhaveriet inte orsakats av en krigshandling eller liknande handling under väpnad konflikt, inbördeskrig eller uppror. Ansvaret omfattar skada av alla slag – alltså även ren förmögenhetsskada, t.ex. när någon drar på sig kostnader för att föra undan hotad egendom eller får avbryta en förvärvsverksamhet utan att någon sak- eller personskada inträffar. Skadeståndet bestäms enligt de allmänna reglerna i 5 och 6 kap. skadeståndslagen21 och inte enligt 32 kap. . Det innebär bl.a. att det inte kan bli fråga om inlösen av skadad fastighet eller fastighetsdel22. Om två eller flera skall ersätta samma skada är de solidariskt ansvariga gentemot den skadelidande23. Det kan bli aktuellt t.ex. om ett dammhaveri leder till haverier i andra dammar nedströms. Frågor om fördelningen av skadeståndsansvaret i sådana fall följer allmänna skadeståndsrättsliga principer. Dessa allmänna principer torde innebära att skadeståndsansvaret, om inte något annat följer av avtal, skall fördelas efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna24. Talan om skadestånd för dammhaveri handläggs av miljö- domstol som stämningsmål. Som nämnts undantar lagen den underhållsskyldige från ansvar, om han visar att dammhaveriet orsakats av en krigshandling eller liknande handling under väpnad konflikt, inbördeskrig eller uppror. I den departementspromemoria (Ds 1996:6) Ersättning för damm- brott, som låg till grund lagstiftning, hade föreslagits att det skulle göras undantag även för de fall där sabotage eller trafikskada varit orsak till dammhaveriet. Tillräckliga skäl ansågs dock inte föreligga att föreskriva andra undantag från det strikta ansvaret än för krigshandlingar och liknande25. Någon lagregel om att den underhållsskyldige är skyldig att täcka sitt ansvar enligt med försäkring eller annan ekonomisk säkerhet finns inte. Merparten av de nordiska damm- ägarna har därför gemensamt tecknat en ansvarsförsäkring i form av en gruppförsäkring (dammansvarsförsäkringsprogrammet). Det är fråga om cirka 600 dammar av klass 1 och klass 2 enligt Kraftföretagens riktlinjer för dammsäkerhet (RIDAS). 21Jfr 1 kap. 1 § skadeståndslagen. 22Jfr 32 kap. 11 §. 23Jfr 6 kap. 3 § skadeståndslagen. 24Jfr NJA 1968, s. 387. 1996/97:46 s. 12. dammar är försäkrade enligt ett avtal som är placerat i ett så kallat "layrat" program på den internationella marknaden. Det särskilda dammansvarsförsäkringsansvarsprogrammet består av 11 stycken layrar och uppgår totalt till . Det finns mer än 50 stycken internationella försäkringsgivare inblan- dade, varav tre är nordiska försäkringsgivare med en mycket liten andel av det totala ansvarsbeloppet. Det bör noteras att detta är en försäkringsmarknad helt skild från atomförsäkringsmarknaden som är uppbyggd på ett helt annat sätt. Inom industrin hanteras stora mängder kemikalier. Detta i kombination med att de industriella processystemen är komplicerade ökar risken för att allvarliga olyckshändelser i form av explosioner eller kemikalieutflöden ska inträffa. har varit förskonad från större olyckor. Utomlands har emellertid flera mycket allvarliga industriolyckor inträffat under , vilket lett till att säkerhetsfrågor ägnats stort intresse i det internationella arbetet. Den svenska lagstiftningen när det gäller allvarliga kemikalie- olyckor26 utgår från det så kallade Seveso II-direktivet27 och Industriolyckskonventionen28. Syftet med Seveso II-direktivet är att förebygga allvarliga olyckshändelser inom den kemikaliehanterande industrin och att begränsa följderna av dem för människor och miljö, så att höga skyddsnivåer säkerställs konsekvent och effektivt i hela gemen- skapen. Direktivet är generellt tillämpligt på all verksamhet där farliga ämnen förekommer i viss omfattning. Undantagna från direktivets tillämpningsområde är bl.a. faror som har samband med joniserande strålning och gruvindustri. Industriolyckskonventionen är en del av ett folkrättsligt miljö- skyddssystem med konventioner som utarbetats inom FN:s eko- nomiska kommission för . Syftet med konventionen är att 26I första hand lagen (1999:381) om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga kemikalieolyckor samt . 27Rådets direktiv (96/82/EG) av om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga olyckshändelser där farliga ämnen ingår. 28Konventionen om gränsöverskridande effekter av industriolyckor. förebygga allvarliga olyckshändelser inom den kemikaliehanterande industrin och att begränsa skadorna om sådana olyckor skulle inträffa. Industriolyckskonventionen är när det gäller förebyggande åtgärder endast tillämplig på gränsöverskridande effekter. Konven- tionen gäller fullt ut mellan parterna i fråga om insatser för att begränsa skadorna vid olyckorna, informationsutbyte m.m. Bestämmelserna i ska inte tillämpas på bl.a. kärntekniska olyckor En allvarlig kemikalieolycka är olycka med ett eller flera farliga ämnen inblandade, t.ex. utsläpp, brand eller explosion, som orsakas av ett okontrollerat händelseförlopp i samband med driften av en verksamhet som omfattas av denna lag, och som medför allvarlig, omedelbar eller fördröjd, fara för människors hälsa, inom eller utanför verksamheten, eller för miljön29. Enligt lagen (1999:381) om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga kemikalieolyckor är en verksamhetsutövare utöver de allmänna hänsynsreglerna enligt 2 kap. skyldig att förebygga riskerna för allvarliga kemikalieolyckor. I de fall en allvarlig kemikalieolycka har inträffat är en verksam- hetsutövare skyldig att begränsa följderna för människors hälsa och miljön31. Verksamhetsutövaren är vidare skyldig att utarbeta handlingsprogram för hur allvarliga kemikalieolyckor ska före- byggas. För vissa verksamheter ska dessutom en säkerhetsrapport upprättas med uppgifter om bl.a. en identifiering och analys av olycksrisker, samt om förebyggande åtgärder för att förhindra och åtgärder för att begränsa följderna av en allvarlig kemikalieolycka. 29Jfr legaldefinitionen enligt 2 § lagen (1999:381) om åtgärder för att förebygga och be- gränsa följderna av allvarliga kemikalieolyckor. 30Verksamhetsutövare är enligt definitionen i 2 § lagen (1999:381) om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga kemikalieolyckor: varje fysisk eller juridisk person som driver eller innehar en verksamhet eller anläggning eller som på annat sätt har rätt att fatta avgörande ekonomiska beslut om verksamhetens eller anläggningens tekniska drift. Om flera verksamheter med en gemensam ägare är samlokaliserade, skall dessa anses som en enda verksamhet och den gemensamma ägaren som verksamhetsutövare. 31Jfr 6 § lagen (1999:381) om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga kemikalieolyckor. Frågan om ansvar för verksamheter som orsakar miljöskador regleras i 10 kap. . En verksamhetsutövare som genom sin verksamhet har vidtagit en åtgärd som bidragit till en för- oreningsskada eller allvarlig miljöskada har ett generellt ansvar för att utföra eller bekosta de åtgärder som behövs för att avhjälpa skadorna. Vid en allvarlig miljöskada ska verksamhetsutövaren vidta de åtgärder som behövs för att förebygga ytterligare skada på miljön och risk för människors hälsa. Åtgärderna ska syfta till att hindra att skadan får spridningseffekter. I samband med allvarliga föroreningsskador är verksamhetsutövaren skyldig att utföra eller bekosta det avhjälpande som behövs för att den förorenade marken inte längre ska utgöra någon betydande risk för människors hälsa. Verksamhetsutövaren är också skyldig att återställa miljön till det skick som den skulle ha varit i om inte skadan hade uppstått. Därutöver ska verksamhetsutövaren kompensera för de förlorade miljövärdena i avvaktan på återställandet. Att återställa miljön är den primära hjälpåtgärden och syftet är att den skadade miljön ska återgå till eller närma sig sitt ursprung- liga tillstånd. Är detta inte möjligt ska kompletterande hjälp- åtgärder vidtas. Därutöver kan kompenserande åtgärder behöva vidtas. Det kan gälla åtgärder för att kompensera för tillfälliga förluster av naturresurser och funktioner i avvaktan på återhämt- ning. Kompensationen kan avse den förlorade nyttan till följd av att naturresurserna kommer att finnas i lägre kvantiteter än innan skada uppstod. Den kan dock inte bestå av ekonomisk ersättning till allmänheten. Skadestånd för miljöskador och enskilda anspråk Frågor om skadestånd regleras enligt 32 kap. . Bestäm- melserna slår fast att skadestånd, som en verksamhet på en fastighet har orsakat i sin omgivning, ska betalas inte bara för person- och sakskador utan också, med vissa undantag för bagatell- artade skador, för ren förmögenhetsskada. Skada som inte har orsakats med uppsåt eller genom vårdslöshet ersätts bara i den utsträckning den störning som har orsakat skadan inte skäligen bör tålas med hänsyn till förhållandena på orten eller till dess allmänna förekomst under jämförliga förhållanden. Miljöskadereglerna i anger strikt ansvar som huvudregel, om de angivna förutsättningarna för skadestånd är uppfyllda. Ideella skador – alltså skador som inte är av ekonomisk natur – nämns inte i . Om sådana skador är en följd av person- skada, ersätts de enligt den allmänna regeln i 5 kap. 1 § skade- ståndslagen, vilken är tillämplig också vid ansvar enligt 32 § miljö- balken. När det gäller icke ekonomisk skada som uppkommer på annat vis, t.ex. allmänt obehag eller otrevnad på grund av en störning eller förlust av affektionsvärde när en fastighet eller annan egendom förstörs, ger inte någon rätt till skadestånd. Det bör nämnas att skador genom joniserande strålning undantas från miljöskadereglerna trots att de orsakas av miljöfarlig verksamhet enligt 9 kap. 1 § . Här blir i stället reglerna om strikt ansvar i atomansvarighetslagen tillämpliga. Vidare undan- tas inverkan av elektrisk ström, där ellagen (1997:857) blir tillämplig. 26.1.8Något om risker för omgivningskonsekvenser m.m. Av de grundläggande säkerhetskraven konvention om kärnsäkerhet, vilken ratificerade , och föreskrifter följer att radiologiska olyckor ska förebyggas och att utsläpp av radioaktiva ämnen vid antagna reaktorhaverier ska förhindras av flera av varandra oberoende barriärer, där reaktorinneslutningen är den sista. Inne- slutningsfunktionen ska kunna upprätthållas om stora rörbrott och andra osannolika händelser inträffar. Dessutom ska reaktorinne- slutningar vara konstruerade med beaktande av fenomen och belastningar som kan uppstå vid mycket osannolika händelser i den utsträckning som behövs för att begränsa utsläpp av radioaktiva ämnen till omgivningen. Gräns- och referensvärden finns för radiologiska omgivnings- konsekvenser vid normaldrift32, störningar och haverier33. 32Strålsäkerhetsmyndighetens föreskrifter (SSMFS 2008:23) om skydd av människors hälsa och miljö vid utsläpp av radioaktiva ämnen från vissa kärntekniska anläggningar. 33Föreläggande avseende analys av radiologiska omgivningskonsekvenser för kärnkrafts- reaktorerna 1, 2 och 3. Beslut SSM 2008/1945. (Motsvarande beslut har fattats för reaktorerna , , , , , och ). haveriförlopp gäller enligt regeringsbeslut från om filtrerad tryckavlastning för och från för de övriga kärnkraftverken följande riktlinjer34: Markbeläggning som långvarigt hindrar utnyttjande av större markområden bör förhindras Dödsfall i akut strålsjuka ska inte förekomma Samma grundläggande krav vad avser maximal mängd utsläppta radioaktiva ämnen ska gälla vid alla reaktorer oberoende av läge och effekt Händelser med extremt låga sannolikheter beaktas inte Enligt regeringsbesluten kan dessa riktlinjer anses uppfyllda om ett utsläpp begränsas till maximalt av härdinnehållet av cesiumisotoperna 134 och 137, ädelgaser undantagna, i en reaktor- härd av storlek, dvs. 1 800 MW termisk effekt, förutsatt att övriga nuklider av betydelse ur markanvändningssynpunkt avskiljs i motsvarande proportion som cesium. För att uppfylla de uppställda kraven försågs de svenska reaktorerna – först vid 1985 och vid övriga anlägg- ningar 1989 – med konsekvenslindrande anordningar och system, bland annat filtrerad tryckavlastning35. Dessutom finns förberedda haverihanteringsstrategier och instruktioner för operatörsingripan- den. De konsekvenslindrande systemen har främst till uppgift att begränsa inneslutningstrycket till ett värde som inte äventyrar inneslutningens integritet och hållfasthet. Dessa system skall fungera passivt, dvs. utan operatörsingrepp, som i var minst och minst i övriga verk efter inträffat haveri. Trots dessa åtgärder går det inte att helt utesluta haveriförlopp som skulle kunna leda till större utsläpp, även om de är mycket osannolika. Risken för olyckor kan beskrivas med ett representativt urval av olycksscenarier, inklusive värsta tänkbara, med tillhörande sanno- likheter. För att kunna bedöma riskbilden krävs s.k. probabilistisk 34Villkor för fortsatt tillstånd enligt 5 § lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet att driva kärnkraftreaktorerna 1, 2 och 3. Regeringsbeslut 12, 2717/85, . (Motsvarande beslut har fattats för reaktorerna , , , , , och ). 35Utsläppsbegränsande åtgärder vid kärnkraftverken i Forsmark, och . Beslut 7.11-995/86, 8.11-957/86, 9.11-1018/86. säkerhetsanalys (PSA). Sådana analyser förutsätter ingående kun- skap om komplexa system och olycksförlopp, en detaljerad modell av den specifika anläggningen och tillräckliga data för att anta frekvenser av inledande händelser och sannolikheter för fel i säkerhetssystem. Till riskbilden hör också de osäkerheter som är förenade med säkerhetsanalysen. Detta gäller bland annat osäker- heter om fenomen vid haverier, okända eller oförutsedda faktorer. Detta får större betydelse ju lägre sannolikhet som beräknas med de riskfaktorer som kan förutses. PSA kan göras på tre olika nivåer. Nivå 1 beskriver hur anlägg- ningen hanterar en inledande händelse eller andra störningar. I analysen för nivå 1 beräknas en frekvens för hur konsekvensen härdskada kan antas inträffa. I analysen för nivå 2 används resultaten från nivå 1 för att beräkna en frekvens för hur ofta en härdskada som leder till utsläpp av radioaktiva ämnen till omgivningen kan förväntas. Även sammansättningen av utsläppen analyseras, samt hur stort det radioaktiva utsläppet till omgiv- ningen kommer att bli. I nivå 3 användes resultaten i nivå 2 för att analysera hur människor, djur och växtlighet kommer att påverkas av utsläppet. I föreskrifter, SSMFS 2008:1, ställs krav på att PSA-analyser ska genomföras som ett komplement till de deterministiska säkerhetsanalyserna, bland annat för att iden- tifiera eventuella svagheter i anläggningen. Analyserna ska vara grundade på en systematisk inventering av de händelser som kan leda till radiologiska olyckor. Tillståndshavarna uppfyller dessa krav. I de fall när PSA visar på frekvenser som är högre än till- ståndshavarnas säkerhetsmåltal har krävt åtgärder. För de svenska kärnkraftreaktorerna görs i enlighet med före- skrifterna PSA regelmässigt för nivå 1 och 2. års analysresul- tat visar att härdskadefrekvensen för nivå 1 oftast är omkring 10-5 .