sou · GXB371 · 2009-09-03 00:00:00 — I samband med att lagen anpassas till beslut 768/2008/EG och därmed också till de bestämmelser som förväntas finnas i EU:s framtida sektorslagstiftning, finns det anledning att skilja på anmälda organ och utsedda organ i den svenska lagtexten, eftersom de senare inte omfattas av samma krav enligt gemenskaps- lagstiftningen. (Paragrafen behandlas ovan i avsnitt 9.4.2–3.) 12 § Beträffande organ som avses i 11 § äger 8 § första och andra stycket samt 10 § motsvarande tillämpning. Organ som avses i 11 § som genom ackreditering eller likvärdigt förfarande visas uppfylla kraven i tillämpliga standarder, ska anses uppfylla kraven i motsvarande avseende för den uppgift anmälan avser. Det följer av paragrafen att organ enligt 11 § ska anmälas om de begär det och om de uppfyller de krav som ställs på de organ som ska utföra den uppgift anmälan avser. Innan organet anmäls ska vidare SWEDAC i samråd med berörda myndigheter ha gjort en bedömning av om organet uppfyller dessa krav (8 § första och andra stycket). Organ enligt 11 § behöver dock inte vara ackre- diterade enligt lagen, eftersom EU:s gemensamma bestämmelser om ackreditering inte omfattar tredje land. Som framgår av andra stycket hindrar inte detta att utsedda organ genom ackreditering eller likvärdigt förfarande visar att de uppfyller kraven i tillämpliga standarder och på så sätt visar att de uppfyller kraven i motsvarande avseende för den uppgift anmälan avser. Om ett utsett organ inte längre uppfyller de krav som gäller för uppgiften eller underlåter att fullgöra sina skyldigheter, ska anmälan, beroende på hur allvarlig underlåtelsen att uppfylla kraven eller fullgöra skyldigheten är, begränsas eller, tillfälligt eller slutgiltigt, återkallas. Beslut om begränsning och återkallelse fattas av SWEDAC (jfr 10 §). (Para- grafen behandlas ovan i avsnitt 9.4.2.) 13 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare föreskrifter i fråga om organ som ska anmälas enligt 7 eller 11 §§. Paragrafen motsvarar 5 § lagen (1992:1119) om teknisk kontroll. Riksmätplatser och laboratorier för mätning 14 § Med riksmätplats avses ett organ som enligt denna lag har utsetts att för viss storhet officiellt svara för sådan mätning som i förhållande till nationella mätnormaler eller vetenskapligt definierade måttenheter säker- ställer riktigheten av mätningar som utförs inom landet, och se till att dessa mätnormaler och måttenheter är anknutna till internationellt antagna enheter. Paragrafen motsvarar 11 § lagen (1992:1119) om teknisk kontroll. 15 § En riksmätplats utses av regeringen för en eller flera storheter. Paragrafen motsvarar 12 § lagen (1992:1119) om teknisk kontroll. 16 § Laboratorier som bedriver mätteknisk verksamhet kan ackrediteras enligt denna lag att utföra mätning som inte ska utföras vid en riks- mätplats. Paragrafen motsvarar 13 § lagen (1992:1119) om teknisk kontroll. Utöver lagen om teknisk kontroll, påverkas lagen (1992:1534) om CE-märkning av förordning (EG) nr 765/2008. Den lagen inne- håller allmänna bestämmelser om CE-märkning, t.ex. hur CE- symbolen ska se ut och anbringas samt bestämmelser om förbud mot märkning med andra märken som lätt kan förväxlas med CE- märket. CE-märkning sammanhänger med bedömning av överens- stämmelse även om märkningen utförs av tillverkaren själv. Även lagen om CE-märkning får en ny funktion till följd av förordning (EG) nr 765/2008, eftersom de övergripande bestämmelserna om CE-märkning finns i denna förordning. Lagen om CE-märkning kommer därför huvudsakligen att bestå av kompletterande bestäm- melser till förordning 765/2008. Mot denna bakgrund anser utred- ningen att det finns skäl att överföra bestämmelserna om CE- märkning till lagen om ackreditering och teknisk kontroll. Bestäm- melsernas inbördes sammanhang är nära, och överensstämmelsen med den EG-rättsliga systematiken ökar, om en sådan samman- slagning genomförs. (Paragrafen behandlas ovan i avsnitt 9.4.4.) 17 § Regler om CE-märkning finns, förutom i denna lag, i förordning (EG) nr 765/2008 samt i sektorslagstiftning som genomför harmoniserad gemenskapslagstiftning. I paragrafen, som behandlas under avsnitt 9.4.4 ovan, anges att bestämmelser om CE-märkning finns både i förordning (EG) nr 765/2008 och inom olika sektorer där gemenskapslagstiftning har genomförts. Det är en nödvändig upplysning eftersom gemen- skapslagstiftningen kommer att anpassas stegvis till bestämmelserna i förordning (EG) nr 765/2008 och beslut 768/2008 framöver. Det kommer att finnas dubbelreglering och smärre avvikelser under en övergångstid. 18 § CE-märkningen ska ske på sådant sätt att den blir väl synlig, lättläst och beständig. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva om undantag från bestämmelserna i första stycket, om detta är påkallat av harmoniserad gemenskapslagstiftning. Paragrafen motsvarar 4 § och delar av 5 § lagen (1992:1534) om CE-märkning. 19 § Om en produkt har CE-märkts trots att den inte överensstämmer med de krav som gäller för CE-märkning, ska den som ansvarar för CE- märkningen vidta rättelse så att överträdelsen upphör. Paragrafen motsvarar 5 a § lagen (1992:1534) om CE-märkning. 20 § Märkning, symboler och inskriptioner som kan vara vilseledande för tredje man i fråga om CE-märkets innebörd eller utformning får inte anbringas på produkter. Annan märkning får anbringas på produkterna, om den inte försämrar CE-märkets synlighet eller läsbarhet, eller ändrar dess innebörd. Paragrafen, som behandlas under 9.4.4 ovan, överensstämmer med de krav som följer av artikel 30.5 i förordning (EG) nr 765/2008. Enligt denna artikel ska det vara förbjudet att på produkter anbringa märkning, symboler och inskriptioner som kan vara vilseledande för tredje part i fråga om CE-märkets innebörd eller utformning. Annan märkning får anbringas på produkterna, för- utsatt att den inte försämrar CE-märkningens synlighet eller läs- barhet eller ändrar dess innebörd. 21 § Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll utövar tillsyn i enlighet med artikel 5.3 i förordning (EG) nr 765/2008. Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll utövar vidare tillsyn över verksamheter som avses i 7, 11 och 14 §§ i denna lag eller i de före- skrifter som har meddelats med stöd av lagen. I paragrafen anges att SWEDAC utövar tillsyn i enlighet med artikel 5.3 i förordning (EG) nr 765/2008. I denna artikel anges att nationella ackrediteringsorgan ska utöva tillsyn över de organ för bedömning av överensstämmelse som det har utfärdat ackredi- teringsintyg för. Det är också nödvändigt att precisera att SWEDAC utövar tillsyn över viss annan verksamhet som avses i lagen eller de föreskrifter som meddelas med stöd av lagen. Som framgått tillämpas också lagen i fråga om anmälda och utsedda organ samt i fråga om riksmätplatser m.m. för mätning. Tillsyn över CE-märkningsbestämmelserna regleras dock inte i lagen, utan åvilar varje sektorsmyndighet. 22 § Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll har rätt att hos de organ som omfattas av tillsynen på begäran få tillträde till lokaler samt upplysningar och handlingar i den utsträckning som behövs för tillsynen. Paragrafen motsvarar 18 § lagen (1992:1119) om teknisk kontroll. Avgifter m. m. 23 § Riksmätplatser får ta ut avgift för att täcka kostnaderna för utförda mätningar enligt vad regeringen eller den myndighet regeringen bestäm- mer närmare föreskriver. Paragrafen motsvarar 19 § lagen (1992:1119) om teknisk kontroll. 24 § Ackrediterade organ ska betala avgift till Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll för att täcka kostnaderna för ackrediteringen och tillsynen. Organ som bedöms enligt 8 § ska betala avgift till styrelsen för bedöm- ningen och tillsynen. Paragrafen motsvarar 20 § lagen (1992:1119) om teknisk kontroll. 25 § Den som har tagit befattning med ett ärende enligt denna lag får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han därvid fått veta om någons affärs- eller driftsförhållanden. I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i och sekretesslagen (2009:400). Paragrafen motsvarar 22 § lagen (1992:1119) om teknisk kontroll, men hänvisningen till sekretesslagen har ersatts med en hänvisning till Offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). 26 § Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll får ta ut sanktions- avgift av den som utan att ha kompetensbedömts av styrelsen enligt denna lag såsom ackrediterat eller anmält organ utger sig för att ha blivit det eller agerar som om den har blivit det. Avgiften ska påföras den fysiska eller juridiska person som drev den verksamhet där överträdelsen inträffade. Avgiften ska tas ut även om överträdelsen inte skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. Avgiften tas ut med ett belopp som bestäms med hänsyn till över- trädelsens art och omfattning, vad som är känt om personens ekonomiska förhållanden och omständigheterna i övrigt. Avgiften tillfaller staten. Utredningen föreslår att SWEDAC ska kunna ta ut sanktionsavgift av den som utan att ha kompetensprövats såsom ackrediterat eller anmält organ utger sig för att ha blivit det eller agerar som om den har blivit det. Förslaget överensstämmer med förslag från utred- ningen om provning och teknisk kontroll (SOU 2006:113). Utgångspunkten för denna utrednings förslag är att systemet med sanktionsavgift ska vara snabbt, effektivt och proportionerligt och leda till ett upphörande av eller avhållande från ett olovligt åberopande. För att sanktionsavgift ska påföras är det därför tillräckligt med att det rent objektivt kan konstateras att en överträdelse skett. Det är däremot inte nödvändigt att den enskilde t.ex. använt sig av SWEDAC:s ackrediteringsmärke. Även sådana situationer där den enskilde agerat på ett sådant sätt att det framstår som om han eller hon är ackrediterad eller ett anmält organ, utan att vara det, omfattas av sanktionsmöjligheten. Sanktionsavgiften omfattar såväl områden där ackreditering är föreskriven som det frivilliga området. De situationer i vilka olovligt åberopande av ackreditering eller ställning som anmält organ kan förekomma kan variera starkt, liksom omfattningen av åberopandet, förtjänsten till följd härav och den ekonomiska förmågan i övrigt. (Paragrafen behandlas ovan i avsnitt 9.4.5.) 27 § Om överträdelsen framstår som särskilt ursäktlig eller om det annars skulle vara oskäligt att ta ut sanktionsavgift med fullt belopp, ska befrielse medges helt eller delvis. Vid en prövning enligt 25 § kan det förekomma situationer då sanktionsavgiften som sådan framstår som rimlig, men där överträdelsen vid en samlad bedömning ändå kan framstå som mindre allvarlig eller avgiften för hög. För sådana situationer bör finnas möjlighet till hel eller delvis befrielse. I denna bedömning kan omständigheter av subjektiv natur beaktas. Då sanktionsavgift enligt förslaget ska påföras oberoende av uppsåt kan t.ex. det förhållandet att överträdelsen skett av oaktsamhet vara en sådan omständighet som kan medföra sänkning av sanktionsavgift. Däremot kan rent slarv eller okunnighet om regelverket inte åberopas som grund för befrielse. Andra exempel på befrielsegrundande omständigheter är t.ex. allvarlig sjukdom. Det får ankomma på rättspraxis att även utveckla grunderna för befrielse. I sakens natur ligger att en prövning av befrielsegrunder ska göras utan särskilt yrkande med utgångspunkt från vad som framgår av utredningen. 28 § Sanktionsavgift får inte tas ut för överträdelse som omfattas av vitesföreläggande, sanktionsavgift eller annan sanktion enligt annan lag- stiftning. Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll ska genast informera om beslut som fattats om att ta ut sanktionsavgift till de tillsynsmyndig- heter eller andra som också har möjlighet att sanktionera överträdelsen. Det måste beaktas att vissa sanktionsmöjligheter enligt annan lagstiftning redan finns på det område som den tänkta avgiften gäller. Kommuner kan i vissa fall påföra sanktionsavgifter för före- tag som saknar ackreditering, men som agerar på områden där ackreditering är föreskriven. Kommunerna har i sådana fall också möjlighet att besluta om föreläggande eller förbud vid vite. I vissa fall är det också ett brott att agera som om man vore ackrediterad utan att vara det. Huvudregeln vid fastställande av vite är att det inte får kombi- neras med straff. Innebörden härav kan sägas vara att det inte bör vara möjligt att ingripa med både straff och vitespåföljd mot samma förfarande. Detsamma måste också antas gälla för vitespåföljd, sanktionsavgift eller liknande enligt annan lagstiftning. I ett enskilt fall gäller dock denna begränsning endast om det kan konstateras att s.k. gärningsidentitet föreligger, dvs. att det verkligen är samma överträdelse som de två åtgärderna riktar sig mot. Det ska vara överensstämmelse och rum och adressaten måste givetvis vara densamma. Det är vanligt förekommande att det i en och samma lag- stiftning finns möjlighet att förelägga eller förbjuda vid vite samt möjlighet att påföra sanktionsavgift. Dock anges i allmänhet uttryckligen, eller framgår underförstått, att för samma gärning ska överträdelse inte kunna angripas på mer än ett sätt i ett enskilt fall. När det gäller frågan om hur två stadganden om sanktionsavgifter ska förhålla sig till varandra, har utredningen om provning och teknisk kontroll konstaterat att denna fråga visserligen inte har behandlats, men att en parallell bör kunna dras med vad som gäller för de fall där det stadgas om viten och sanktionsavgifter. Mot denna bakgrund bör det finnas en regel som garanterar att SWEDAC inte påför sanktionsavgift för en överträdelse som det redan påförts sanktionsavgift för enligt annan lagstiftning. Det bör även ställas krav på att SWEDAC ska informera berörda tillsyns- myndigheter om de beslut som har fattats. Motsvarande regler kan även behöva införas i övrig lagstiftning. 29 § Sanktionsavgift får endast tas ut om övervägande om avgift har delgivits den som anspråket riktar sig emot från den tidpunkt då överträdelsen skedde. Beslut eller dom varigenom någon påförs avgift ska genast sändas till i det län där den fysiska personen var bosatt eller den juridiska personen hade sitt säte vid tiden för Styrelsens för ackreditering och teknisk kontroll beslut. Avgiften ska betalas till från det att beslutet eller domen vann laga kraft. En upp- lysning om detta ska tas in i beslutet eller domen. Om sanktionsavgift inte betalas inom den tid som anges i andra stycket, ska dröjsmålsränta tas ut enligt lagen (1997:484) om dröjsmåls- avgift. Den obetalda avgiften och dröjsmålsavgiften ska lämnas för indrivning. Bestämmelser om indrivning finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Vid indrivning får verkställighet enligt utsökningsbalken ske. Med hänsyn till att påförande av sanktionsavgift till sin natur ligger nära straffsanktionering uppställs som ett ytterligare krav för påförande av avgift att den enskilde formellt delgivits ett över- vägande om avgift. Det föreslås en preskriptionstid , vilket innebär att ett övervägande måste ha delgivits den enskilde från den tidpunkt då överträdelsen skedde. Om överträdelsen sker löpande eller räknas preskriptionstiden från det att överträdelsen upphörde. Vid fastställandet av sanktionsavgiftens storlek får dock endast beaktas sådana överträdelser som skett inom femårsfristen. Skyldighet att rent faktiskt inkassera sanktionsavgiften bör ligga på i det län där den fysiska personen var bosatt eller den juridiska personen hade sitt säte. Dröjsmålsränta och överlämnade till indrivning bör ske enligt tillämpliga föreskrifter för detta. 30 § En påförd sanktionsavgift bortfaller om verkställighet inte skett från det att beslutet vann laga kraft. Ytterligare indrivningsåtgärder bör inte äga rum om inte verkställighet skett från det att sanktionsavgiften påbörjades. 31 § Regeringen får meddela föreskrifter om sanktionsavgift enligt 26 §. Utredningen anser att regeringen bör meddela närmare föreskrifter om sanktionsavgift, i likhet med vad som bl.a. gäller för miljösank- tionsavgifter enligt 30 kap. . Se förordningen (1998:950) om miljösanktionsavgifter. 32 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot artikel 30.2 i förordning (EG) nr 765/2008 eller mot bestämmelserna om CE-märkning i denna lag döms till böter, om gärningen inte är belagd med straff enligt annan författning. Den som har åsidosatt ett vitesföreläggande eller överträtt ett vitesförbud som meddelats med stöd av annan författning, ska inte dömas till ansvar enligt första stycket för gärning som omfattas av föreläggandet eller förbudet. Enligt artikel 30.6 i förordning (EG) nr 765/2008 ska medlems- staterna se till att bestämmelserna om CE-märkning tillämpas korrekt och vidta lämpliga åtgärder i händelse av otillbörlig använd- ning av märkning. Medlemsstaterna ska också vidta sanktioner för överträdelser, vilka får inbegripa straffrättsliga sanktioner för allvarliga överträdelser. Dessa sanktioner ska stå i proportion till överträdelsen och effektivt avskräcka från otillbörlig användning. Det är utredningens bedömning att 7 § lagen (1992:1534) om CE- märkning uppfyller dessa krav. Denna paragraf införs därför i lagen om ackreditering och teknisk kontroll. 33 § Beslut enligt 5, 7, 10, 11, 12, 22, 24 och 26 §§ får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Paragrafen motsvarar 23 § lagen (1992:1119) om teknisk kontroll, men har vidgats till att även innefatta SWEDAC:s beslut att utnämna anmälda organ och utsedda organ. Detta överensstämmer med de förslag som framförts av utredningen om provning och teknisk kontroll (SOU 2006:1113). Denna anser att en uttrycklig överklagandemöjlighet ger möjlighet att komma till rätta med eventuella felaktiga beslut och skapa likformiga villkor för beslut om anmälda resp. ackrediterade organ. Ofta är nämligen anmälda organ även ackrediterade, och en anmälan bygger i många fall på en ackreditering. Enligt 10 § ges SWEDAC rätten att återkalla anmälningar av anmälda organ och av 12 § framgår att detta även gäller för s.k. utsedda organ. I båda fallen handlar det om beslut som fattas av SWEDAC. Utredningen om provning och teknisk kontroll har påpekat att det är rimligt att samma överklagandemöjlighet införs beträffande dessa beslut som finns beträffande återkallelse av ackreditering. instämmer i dessa förslag. SWEDAC:s beslut om utnämnande av och om ackreditering av organ samt beslut om återkallelse av sådana beslut bör kunna överklagas. Dessa beslut är uttryck för myndighetsutövning och har betydelse för organets näringsverksamhet på den inre marknaden. Det följer både av och allmänna EG-rättsliga principer att den som drabbas negativt av ett sådant beslut ska kunna överklaga det (se avsnitt 5.6.3). Det ska slutligen noteras att beslut om sanktionsavgift som fattas av SWEDAC enligt denna paragraf kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol, vilket motsvarar EG-rättens och Europakon- ventionens krav. (Paragrafen behandlas ovan i avsnitt 9.4.6.) 34 § Om Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll återkallar en ackreditering enligt 5 § tredje stycket eller en anmälan av ett organ, som avses i 7 eller 11 §§, enligt 10 § får styrelsen besluta att återkallelsen ska gälla med omedelbar verkan. Paragrafen motsvarar 24 § lagen (1992:1119) om teknisk kontroll men har vidgats till att även innefatta beslut om att återkalla en anmälan av ett anmält eller utsett organ som framgår av 10 § ovan. (Paragrafen behandlas ovan i avsnitt 9.4.2.) 35 § Om en tvist mellan en tillverkare och ett organ som avses i 7 § uppstår som rör tolkningen av en författningsregel, ska frågan hänskjutas till behörig sektorsmyndighet för beslut. Myndighetens beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Utredningen anser också att beslut av anmälda organ ska kunna överklagas, men förordar här en ordning, där ärendet först hän- skjuts till behörig sektorsmyndighet för beslut. Anmälda organ fattar beslut baserade på tekniska utvärderingar vilka det i normal- fallet finns begränsat utrymme att ifrågasätta. För att klargöra att det inte handlar om en överprövning av den tekniska bedömning som ett anmält organ har gjort bör preciseras att överklagandet ska röra tolkningen av en författningsregel. Myndighetens beslut bör i sin tur kunna överklagas hos allmän förvaltningsdomstol, vari- genom kravet på domstolsprövning tillgodoses. (Paragrafen be- handlas ovan i avsnitt 9.4.6.) Denna lag träder i kraft den XX 20XX då lagen (1992:1119) om teknisk kontroll och lagen (1992:1534) om CE-märkning upphör att gälla. Om det i lag eller annan författning hänvisas till bestämmelser i lagen (1992:1119) om teknisk kontroll eller lagen (1992:1534) om CE-märk- ning som har ersatts genom bestämmelser i denna lag, ska i stället de nya bestämmelserna tillämpas. Det finns hänvisningar till lagen (1992:1119) om teknisk kontroll och lagen (1992:1534) om CE-märkning i andra författningar. Det är därför lämpligt att införa en övergångsbestämmelse som säkerställer att dessa hänvisningar, om de inte har hunnit ändras, äger fortsatt giltighet. 11.3Förslag till förordning om ackreditering och teknisk kontroll 1 § För denna förordning gäller de definitioner som finns i Europaparla- mentets och rådets förordning (EG) nr 765/2008 av om krav för ackreditering och marknadskontroll i samband med saluföring av produkter och upphävande av förordning (EEG) nr 339/93. I paragrafen, som behandlas under avsnitt 9.4.7 ovan, preciseras att för förordningen gäller de definitioner som finns i förordning (EG) nr 765/2008, i likhet med vad som gäller i fråga om förslaget till lag om ackreditering och teknisk kontroll. 2 § Statliga myndigheter som får föreskriva att produkter, anläggningar eller motsvarande ska ha eller sakna vissa egenskaper eller som får före- skriva om krav på personer eller ledningssystem (föreskrivande myndig- heter) ska samråda med Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll innan de meddelar föreskrifter om bedömning av överensstämmelse. Systemet med bedömning av överensstämmelse har kommit att användas även avseende annat än renodlad provning och kontroll av tekniska egenskapskrav hos fysiska föremål, t.ex. ledningssystem för kvalitet, arbetsmiljö m.m. Statliga myndigheter meddelar mot denna bakgrund föreskrifter om bedömning av överensstämmelse avseende sådana krav. Mot denna bakgrund bör den tidigare sam- rådsbestämmelsen i 1 § förordningen (2005:894) om teknisk kontroll vidgas till att också omfatta krav på personer eller led- ningssystem. Det är lämpligt att det finns samrådsskyldighet i alla de fall myndigheter föreskriver om bedömning av överensstäm- melse. (Paragrafen behandlas ovan i avsnitt 9.4.7.) 3 § Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll får meddela de föreskrifter som behövs för utförandet av ackreditering enligt förordning (EG) nr 765/2008. En föreskrivande myndighet, som för bedömning av överensstäm- melse eller annan teknisk kontroll föreskriver om krav på ackreditering för viss verksamhet, får meddela de särskilda föreskrifter om ackreditering som behövs för verksamheten. Myndigheten ska då samråda med Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll enligt 2 §. Motsvarar i huvudsak 9 § i förordningen (2005:864) om teknisk kontroll. 4 § En statlig föreskrivande myndighet eller en statlig myndighet som har ansvar för marknadskontroll eller annan tillsyn får inte utan tillstånd av regeringen ansöka om ackreditering för verksamhet som myndigheten avser att driva på uppdragsbasis. Ansökan om sådant tillstånd ska innehålla uppgift om 1. vilka särskilda skäl som finns för att bedriva verksamheten i myndighetsform, och 2. hur myndigheten har beaktat och löst frågorna om intresse- konflikter och konkurrenssnedvridningar som kan uppstå till följd av myndighetens övriga verksamhet. Paragrafen motsvarar i huvudsak 10 § i förordningen (2005:864) om teknisk kontroll.