sou · GWB358d4 · 2009-01-01 00:00:00 — Eftersom det inte finns någon nedre gräns för redovisningsskyldigheten innehåller den här lagen ingen bestämmelse om att redovisningsskyldighet ska fullgöras till och med den redovisningsperiod under vilken avvecklingen slutförts. Om en skattskyldig lägger ned sin näringsverksamhet är den skattskyldige inte längre mervärdesskattskyldig. Att närings- verksamhet inte längre bedrivs är dock inte liktydigt med att verksamheten också är helt avvecklad. Även om den ekonomiska aktiviteten upphört kan det t.ex. finns lager kvar. När detta sedan säljs blir personen i fråga på nytt skyldig att betala mervärdesskatt om än tillfälligt. Det kan gå mellan det att en näringsverksamhet upphör till dess att verksamheten är helt avvecklad. För att ska kunna kontrollera att avvecklingen redovisas föreskrivs i andra stycket att om person begär att få bli avregistrerad på grund av att näringsverksamhet inte längre bedrivs får låta registreringen bestå till dess att verksamheten avvecklats. 8 kap. Preliminärskattesystemets grunder Bestämmelsen ersätter 4 kap. 1 § SBL. Den innehåller huvudregeln om betalning av preliminär skatt, nämligen att den så nära som möjligt ska motsvara den slutliga skatten. Det ska vara utgångs- punkten vid all beräkning av preliminär skatt och utgör grunden för övriga bestämmelser om uttag av sådan skatt (prop. 1996/97:100, s. 533). Preliminär skatt ska i fortsättningen alltid betalas för beskattningsår (se avsnitt 5.2.5). Det gör det möjligt att formulera bestämmelsen enklare än . I bestämmelsen sägs inte heller längre att preliminär skatt betalas för en skattskyldig. Det är inte nödvändigt att i den inledande paragrafen särskilt ange att betalning avser viss skattskyldig. Uttrycket för dessutom tankarna till skatt som betalas in av någon annan än den skattskyldige, vilket inte gäller F-skatt och särskild A-skatt. Av paragrafen framgår på vilka olika sätt preliminär skatt ska betalas. Paragrafens första stycke är hämtat från 4 kap. 2 § SBL och är inte ändrat sedan lagens tillkomst (prop. 1996/97:100, s. 533). I ett andra stycke införs en upplysning om att bestämmelser om beslut om debitering av preliminär skatt och beslut om preliminär A-skatt finns i 55 kap. Dessa bestämmelser ansluter så nära till denna avdelnings bestämmelser om F-skatt, särskild A-skatt och skatteavdrag att en hänvisning är motiverad. Bestämmelsen ersätter 4 kap. 4 § SBL som inte har ändrats sedan skattebetalningslagens tillkomst (prop. 1996/97:100, s. 534). Nuvarande reglering med utfärdande av F-skattsedel har ersatts med ett godkännande för F-skatt. Förändringen kommenteras i avsnitt 4.3 och det inledande avsnittet i författningskommentaren till 9 kap. För nu aktuell bestämmelse innebär förändringen att F- skatt ska betalas av den som är godkänd för F-skatt. I bestämmelsen anges vem som ska göra skatteavdrag. En motsvarande bestämmelse finns i 4 kap. 3 § SBL. Den fanns med i skattebetalningslagens ursprungliga lydelse och har inte ändrats (prop. 1996/97:100, s. 534). I bestämmelsen anges att särskild A-skatt ska betalas av den skattskyldige efter beslut av . Bestämmelsen motsvarar 4 kap. 5 § SBL som i allt väsentligt fick sin nuvarande lydelse genom lagstiftning 1997 (prop. 1997/98:33, s. 44). Enligt 4 kap. 4 § SBL är det den som har fått en F-skattsedel som ska betala F-skatt. I den nya lagen ersätts systemet med utfärdande av F-skattsedel för varje inkomstår med ett godkännande för F- skatt. Godkännandet är inte begränsat till inkomståret utan gäller tills det återkallas. Rättsverkningarna av ett godkännande för F-skatt ska endast vara knutna till godkännandet som sådant och till åberopande på särskilt angivet sätt (se författningskommentarerna till 10 kap. 10 och 11 §§). F-skattsedlar och F-skattebevis kommer inte längre att utfärdas. Skälen för förändringarna finns i avsnitt 4.3. Ett system med godkännande för F-skatt innebär att ett flertal av reglerna i nuvarande 4 och 5 kap. SBL behöver justeras. I den utsträckning bestämmelserna ändras i sak anges det i författningskommentarerna. Förändringen medför också att ett antal bestämmelser inte får någon motsvarighet i den nya lagen (se avsnittet Bestämmelser om preliminär skatt som inte får någon motsvarighet som avslutar författningskommentaren till avdelning IV Preliminär skatt). I paragrafen finns förutsättningarna för godkännande för F-skatt. Den ersätter bestämmelserna om utfärdande av F-skattsedel efter ansökan i 4 kap. 7, 10 och 11 §§ och delar av bestämmelsen om återkallelse i 13 § SBL. 4 kap. 7 § SBL fick sin nuvarande lydelse 1997 (prop. 1997/98:33, s. 44). 4 kap. 10 och 11 §§ är oförändrade sedan skattebetalningslagens tillkomst (prop. 1996/97:100, s. 536). 4 kap. 13 § ändrades i sak (prop. 2000/01:11). Här struktureras reglerna om och förenklas (se avsnitt 4.4.1). I 4 § anges att ett godkännande för F-skatt ska återkallas om förutsättningarna för godkännande inte är uppfyllda. Bestäm- melserna om godkännande i nu aktuell paragraf och i 2 § får därför också betydelse vid bedömningen av om återkallelse ska ske. I första stycket anges grundförutsättningen för godkännande för F-skatt, nämligen att godkännande ska meddelas efter ansökan för den som uppger sig bedriva eller ha för avsikt att bedriva näringsverksamhet här i landet. Av andra stycket punkt 1 följer dock, på motsvarande sätt som , att godkännande inte ska ske om det finns skälig anledning att anta att näringsverksamhet varken bedrivs eller kommer att bedrivas. Vad som avses med näringsverksamhet framgår av 3 kap. 11 §. Av andra stycket punkt 2 framgår att godkännande för F-skatt inte ska meddelas för en delägare i handelsbolag enbart på grund av inkomsterna från bolaget. I andra stycket punkt 3 finns hinder mot godkännande för F- skatt som inte endast tar sikte på den sökande utan, under vissa förutsättningar, även på annan. I vilken utsträckning andras än den sökandes förhållanden är relevanta framgår av 2 §. Beslut om godkännande ska inte fattas om den sökande eller annan som ska prövas –har brutit mot villkor som har meddelats enligt 3 § eller på annat sätt missbrukat ett godkännande för F-skatt och missbruket inte är obetydligt (punkt 3 a), –inte har redovisat eller betalat skatter eller avgifter enligt denna lag eller motsvarande utländska skatter eller avgifter i en utsträckning som inte är obetydlig (punkt 3 b), –inte har följt föreläggande att deklarera eller lämna särskilda uppgifter (punkt 3 c), –har näringsförbud (punkt 3 d), eller –är i konkurs (punkt 3 e). Dessa hinder mot godkännande ersätter återkallelsegrunderna i 4 kap. 13 § 3–7 SBL. Härigenom kommer samtliga förutsättningar för godkännande för F-skatt att framgå direkt av 1 och 2 §§. många hänvisningar till återkallelsereglerna som dagens regelverk är uppbyggt kring kan således avvaras. Andra stycket punkt 3 a innebär att missbruk av godkännande för F-skatt som inte är obetydligt leder till att ett nytt godkännande inte kan meddelas . Bestämmelsen ersätter den karenstid som gäller efter återkallelse på grund av missbruk. De situationer som avses är att den sökande eller någon som ska prövas enligt 2 § har fått ett godkännande för F-skatt återkallat på grund av missbruk. Tiden kommer att räknas från missbrukstillfället och inte som från återkallelsen. Om det har gått mindre än från missbrukstillfället när ansökan om godkännande för F-skatt prövas ska ansökan avslås. En förändring i sak är att det inte finns någon motsvarighet till den karenstid som enligt nuvarande regelverk gäller för företags- ledare vid återkallelsegrundande förhållanden hos fåmansföretag eller fåmanshandelsbolag. Karenstid följer endast efter återkallelse på grund av missbruk. I övriga fall kan godkännande för F-skatt meddelas så snart det missförhållande som hindrar godkännande (och varit grund för återkallelse enligt 4 § första stycket 2) undanröjts, exempelvis genom att en skatteskuld har betalats. Vid tillämpningen av 1 § andra stycket 3 saknar det betydelse om den sökande eller annan som ska prövas enligt 2 § har varit godkänd för F-skatt eller inte. Det innebär att en företagsledare som har bidragit till att skatteskulder uppstått i ett fåmansföretag eller fåmanshandelsbolag, till skillnad från vad som gäller, kan vägras godkännande för F-skatt trots att varken företagsledaren, företaget eller bolaget har varit godkänd för F-skatt. Av tredje stycket framgår att beslut om godkännande för F-skatt får fattas trots att det finns hinder mot godkännande enligt andra stycket punkt 3 om det finns särskilda skäl. Förutsättningarna för godkännande för F-skatt behandlas även i avsnitt 4.4. Paragrafen ersätter 4 kap. 13 § 8 och 9 SBL som i denna del väsentligen är oförändrad sedan skattebetalningslagen tillkom (prop. 1996/97:100, s. 537). I 4 kap. 13 § 8 och 9 SBL finns osjälvständiga återkallelse- grunder som reglerar i vilka situationer förhållanden hos annan än innehavaren ska beaktas. För att förenkla reglerna om godkännande och återkallelse av godkännande för F-skatt har en lagteknisk lösning utan osjälvständiga återkallelsegrunder valts. I den nu aktuella paragrafen anges därför under vilka förutsättningar förhållanden hos annan än innehavaren ska beaktas vid bedömning av om beslut om godkännande för F-skatt kan fattas; det kan gälla en företagsledares, ett fåmanshandelsbolags eller ett fåmansföretags förhållanden. Genom att 4 § som grund för återkallelse av godkännande anger att förutsättningarna för godkännande inte är uppfyllda får 2 § betydelse även vid återkallelse. Första stycket punkt 1 reglerar prövningens omfattning när den som ansöker om ett godkännande för F-skatt är ett fåmanshandels- bolag eller fåmansföretag. Då ska prövningen förutom sökanden även avse företagsledare i bolaget eller företaget. Om företags- ledaren också är eller har varit företagsledare i annat fåmanshandelsbolag eller fåmansföretag ska prövningen dessutom avse sådana bolag och företag. Det gäller enligt andra stycket dock endast missförhållanden i bolaget eller företaget som kan hänföras till företagsledaren. Genom att det ska vara fråga om missförhållanden har en precisering gjorts i förhållande till nuvarande lagtext. 4 kap. 13 § 8 SBL avser förhållande som kan hänföras till företagsledaren. En konkurs bör inte förstås som ett missförhållande om reglerna som gäller när ett företag kommer på obestånd har iakttagits. I första stycket punkt 2 regleras prövningens omfattning när den som ansöker om ett godkännande för F-skatt är eller har varit företagsledare i ett fåmanshandelsbolag eller fåmansföretag. I sådana fall ska prövningen även avse bolaget eller företaget. Även i dessa fall är prövningen enligt andra stycket begränsad till missförhållanden i bolaget eller företaget som kan hänföras till företagsledaren. Sambandet mellan en företagsledare och det företag eller bolag där han eller hon har varit företagsledare bryts när har gått sedan företagsledarskapet upphörde. har passerat när ska pröva en ansökan om godkännande för F-skatt saknar således förhållandena i bolaget eller företaget relevans för bedömningen av den tidigare företagsledarens rätt till godkännande för egen del eller för ett annat företag eller bolag i vilket han eller hon är företagsledare. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 4.4. Bestämmelsens första stycke ersätter 4 kap. 9 § SBL som i allt väsentligt fick sin lydelse genom skattebetalningslagen (prop. 1996/97:100, s. 535). Fysiska personer kan enligt paragrafen få ett godkännande för F-skatt med villkoret att det endast får åberopas i näringsverksamheten. För den som vid sidan av näringsverksam- heten har en anställning innebär villkoret att godkännandet inte får åberopas i anställningen. Från anställningsinkomsten ska i stället utbetalaren göra skatteavdrag. Av förarbetena framgår att avsikten är att ska kunna byta ut en F-skattsedel utan villkor mot en F-skattsedel med villkor utan att den först utfärdade F-skattsedeln återkallas (prop. 1991/92:112, s. 81). Detsamma bör i fortsättningen gälla för ett godkännande för F-skatt. Det är rimligt att denna befogenhet framgår av lagen. Ett andra stycke med den innebörden föreslås därför. Även den som är begränsat skattskyldig i kan godkännas för F-skatt. Är den begränsat skattskyldige en fysisk person kan godkännandet förenas med villkor enligt denna paragraf. Av praxis (RÅ 1998 ref. 2) framgår att ett villkor enligt 4 kap. 9 § SBL inte får innefatta ett ställningstagande till frågan om ett visst arbete utförs inom ramen för ett anställningsförhållande eller ett uppdragsförhållande och därmed till frågan om den som utför arbetet har rätt att åberopa en F-skattsedel med villkor. Vi har övervägt om regleringen bör ändras så att beslut om villkor kan preciseras och innefatta ett ställningstagande till vilka delar av en beskriven verksamhet som är närings- verksamhet. Den prövning som gör vid godkännande för F-skatt är emellertid preliminär och inte bindande vid beskattningen. Bedömningen av om den verksamhet som den sökande beskriver kommer att utgöra näringsverksamhet eller inte måste göras i förväg och ofta utifrån en beskrivning av en verksamhet som inte alls eller endast delvis har kommit i gång. Om villkoren ska preciseras i de enskilda fallen krävs en relativt detaljerad bedömning, något som i den beskrivna situationen är svårt att åstadkomma. Dessutom kan verksamheten förändras över tiden så att en del av verksamheten som vid ansökningstillfället bedömts som tjänst i stället bör bedömas som näringsverksamhet. Ett preciserat villkor skulle i den situationen inte längre vara Vår bedömning är mot denna bakgrund att en ordning med preciserade villkor inte bör införas. Det finns däremot skäl att framhålla betydelsen av att Skatte- verket tydligt informerar om såväl vilka delar av en verksamhet som bedöms som näringsverksamhet som att bedömningen är preliminär. Informationen bör lämnas i sådan form att det framgår att den inte är en del av beslutet. Om den skattskyldige är osäker på om godkännandet för F-skatt bör åberopas i ett uppdrag kan han eller hon vända sig till för att få råd. Den ledning som kan ge är inte bindande vid beskattningen, men bör ge den skattskyldige en god uppfattning om hur frågan kommer att bedömas. När beslut om slutlig skatt har fattats får den skattskyldige ett definitivt beslut som kan överklagas. Återkallelse av godkännande för F-skatt I paragrafen finns bestämmelserna om återkallelse av godkännande för F-skatt. Den ersätter 4 kap. 13 och 14 §§ SBL. Motsvarigheten till delar av 4 kap. 13 § finns dock i bestämmelserna om godkännande för F-skatt (2 och 3 §§). 4 kap. 13 § ändrades i sak (prop. 2000/01:11). 4 kap. 14 § är i sak oförändrad sedan skattebetalningslagens tillkomst (prop. 1996/97:100, s. 538). I 66 kap. finns bestämmelser om att får ompröva beslut till nackdel för den som beslutet gäller från utgången av det kalenderår då beskattningsåret har gått ut. Enligt praxis får omprövning ske på oförändrat utredningsmaterial under förutsättning att det inte finns några föreskrifter som begränsar möjligheterna att ompröva till nackdel (RÅ 1996 ref. 102). Förevarande bestämmelser om återkallelse är sådana begräns- ande föreskrifter. Det innebär att bestämmelserna i 66 kap. om omprövning till nackdel inte ska tillämpas på beslut om godkännande för F-skatt. Godkännanden för F-skatt får alltså bara ändras till nackdel om förutsättningarna för återkallelse är upp- fyllda. För att det ska vara klart och tydligt anges i 66 kap. 18 § andra stycket att beslut som får återkallas får inte omprövas till nackdel. Till skillnad från vad som gäller vid omprövning till nackdel enligt 66 kap. får återkallelse inte ske på oförändrat utrednings- material. Någon särskild föreskrift om det behövs dock inte eftersom det får anses självklart att inte får återkalla på samma utredningsmaterial som legat till grund för godkännandet. Det följer av att en återkallelse i allmänhet bör ses som en ingripande åtgärd, vilket också är skälet till att grunderna för återkallelse anges i detalj i lagtexten (prop. 1991/92:116, s. 16 och 117). Bestämmelsen om återkallelse ska därför tolkas restriktivt varför det inte är rimligt att återkalla på oförändrat utrednings- material. För att återkallelse ska få ske måste alltså utredningsmaterialet ha förändrats, dvs. det måste ha tillkommit någon ny omständighet. Förhållandena behöver dock inte ha förändrats sedan godkännandet utan det är tillräckligt att det kommer fram nya omständigheter, dvs. uppgifter om tidigare okända förhållanden. Enligt första stycket punkt 1 ska ett godkännande för F-skatt återkallas om innehavaren begär det. Återkallelse ska ske med stöd av första stycket punkt 2 om förutsättningarna för att besluta om godkännande för F-skatt inte är uppfyllda enligt 1 § andra stycket. Det innebär i fråga om 1 § andra stycket 1 att godkännandet ska återkallas om näringsverksamhet varken bedrivs eller kommer att bedrivas. Nuvarande bestämmelse (4 kap. 13 § 2 SBL) anger att återkallelse ska ske om innehavaren upphör att bedriva näringsverksamhet. Den bestämmelsen har inte bara tillämpats för att återkalla ett godkännande när näringsverksamheten upphört, utan också när den som godkänts på grund av en avsikt att bedriva näringsverksamhet trots att gått överhuvudtaget inte påbörjat någon verksamhet eller bedriver en verksamhet som inte är att betrakta som näringsverksamhet. Återkallelsegrundens nya lydelse omfattar på ett tydligare sätt båda situationerna. Det i 1 § andra stycket 1 angivna särskilda beviskravet skälig anledning att anta är inte en förutsättning för godkännande i den mening som avses i återkallelsebestämmelsen. Vid återkallelsen ska alltså normala beviskrav tillämpas. Den nya regleringen innebär således inte någon ändring i förhållande till de beviskrav som gäller enligt nuvarande regler. Hänvisningen till förutsättningarna i 1 § andra stycket 3 innebär att det inte endast är innehavarens förhållanden utan, under vissa förutsättningar, också andras som kan föranleda en återkallelse. I vilken omfattning andras än innehavarens förhållanden är relevanta framgår av 2 §. Återkallelse ska ske om innehavaren eller annan som ska prövas enligt 2 §: –har brutit mot villkor som har meddelats enligt 3 § eller på annat sätt missbrukat sitt godkännande för F-skatt och missbruket inte är obetydligt, –inte har redovisat eller betalat skatter eller avgifter enligt denna lag eller motsvarande utländska skatter eller avgifter i en utsträckning som inte är obetydlig, –inte har följt föreläggande att deklarera inkomst eller lämna särskilda uppgifter, –har näringsförbud, eller –är i konkurs. Se vidare kommentarerna till 1 och 2 §§. Av andra stycket följer att får avstå från återkallelse om det finns särskilda skäl. Något behov av att med stöd av särskilda skäl underlåta återkallelse vid egen begäran finns inte. Bestämmelsen är därför, till skillnad mot vad som gäller, begränsad till övriga återkallelsegrunder, dvs. de som regleras i första stycket 2. Enligt 4 kap. 15 § andra meningen SBL får lämna uppgift om återkallelse av F-skattsedel till de berörda uppdrags- givare som verket känner till. Någon motsvarighet till bestäm- melsen föreslås inte i den nya lagen. Ett beslut om återkallelse av godkännande för F-skatt innebär att tidigare debiterad F-skatt omprövas; det är därmed ett beslut om debitering av skatt. Sådana beslut är offentliga enligt 9 kap. 1 § tredje stycket sekretesslagen (motsvarande gäller enligt 27 kap. 6 § i den nya offentlighets- och sekretesslagen, prop. 2008/09:150, s. 373). Det råder således inte någon sekretess för uppgift om återkallelse av godkännande för F-skatt. Utlämnande av uppgift om återkallelse är en behandling av personuppgifter i den mening som avses i personuppgiftslagen (1998:204). Behandlingen avser uppgift om vilket slag av preliminär skatt en uppdragstagare ska betala och är tillåten enligt 10 § förordningen om behandling av uppgifter i beskattningsverksamhet. Sammanfattningsvis bedöms att skäl saknas för lagreglering av möjlighet att lämna upplysningar till uppdragsgivare, eftersom det redan finns en tillämplig bestämmelse i förordning. 10 kap. Skatteavdrag för preliminär skatt Av paragrafen framgår kapitlets innehåll. Skyldighet att göra skatteavdrag I paragrafen finns den grundläggande bestämmelsen om att den som betalar ut ersättning för arbete, ränta eller utdelning är skyldig att göra skatteavdrag. Motsvarande bestämmelse i 5 kap. 1 § SBL fick sin nuvarande lydelse 2000 (prop. 2000/01:12, s. 34). I 5 kap. 1 § SBL är skyldigheten att göra skatteavdrag begränsad till ersättningar som ska tas upp som intäkt. Här anges i stället att skatteavdrag ska göras på ersättning för arbete, ränta eller utdelning som är skattepliktig enligt inkomstskattelagen (1999:1229, IL). Härigenom framgår det tydligt att skyldighet att göra skatteavdrag varken gäller ersättningar som är skattefria enligt 8 kap. IL eller inkomster som inte ska tas upp som intäkt enligt 11 kap. IL. Motsvarande gäller räntor och utdelningar till den del de enligt bestämmelser i inkomstskattelagen inte ska tas upp (se exempelvis 42 kap. 14 och 15 a §§ IL). Det är ersättningens karaktär som är avgörande för skyldigheten att göra skatteavdrag. Huruvida mottagaren i det enskilda fallet är obegränsat eller begränsat skattskyldig har ingen betydelse. En annan sak är att något av undantagen i 6 eller 7 § kan vara tillämpligt om ersättning betalas ut till en begränsat skattskyldig person. Skatteavdrag ska göras från ersättning för arbete – huvudregeln Paragrafen motsvarar 5 kap. 2 § SBL som fick sin nuvarande lydelse i samband med inkomstskattelagens tillkomst (prop. 1999/2000:2, s. 771). Den ersätter också 8 kap. 19 och 20 §§ SBL. 8 kap. 19 § fick sin nuvarande lydelse 2006 (framst. 2005/06:RS4) och 20 § är oförändrad sedan skattebetalningslagens tillkomst (prop. 1996/97:100, s. 559). Av paragrafen framgår att huvudregeln är att skatteavdrag ska göras från kontant ersättning för arbete. Undantagen från regeln finns i 4–12 §§. I paragrafens andra stycke anges vilka olika ersättningar som vid tillämpningen av denna lag ska likställas med ersättning för arbete. Enligt punkt 9 ska ersättning för ökade levnadskostnader vid tjänsteresa likställas med ersättning för arbete till den del ersättningen överstiger vissa schablonbelopp för avdrag vid beskattningen eller, när det gäller kostnad för logi, den faktiska utgiften. Andra ersättningar för kostnader i tjänsten ska likställas med ersättning för arbete till den del ersättningen avser kostnader som det är uppenbart att mottagaren inte får dra av vid inkomsttaxeringen. Bestämmelser med motsvarande innebörd finns i 8 kap. 19 och 20 §§ SBL. Bestämmelserna innebär att skyldighet att göra skatteavdrag från nu nämnda ersättningar inte gäller generellt. Av strukturella skäl har bestämmelserna därför placerats i anslutning till övriga bestämmelser om skyldigheten att göra skatteavdrag. Bestämmelsen i den nuvarande punkten 9 placeras i stället i punkten 11. Den bestämmelsen kom till 1999 och avsåg att träffa bl.a. avgångsvederlag, skadestånd enligt lagen (1982:80) om anställ- ningsskydd och liknande ersättningar som utgör skattepliktig intäkt av tjänst (prop. 1997/98:33, s. 44). Bestämmelsen innebär också att andra typer av kostnadsersättningar än sådana som behandlas i punkterna 9 och 10 blir likställda med ersättning för arbete. Att sådana ersättningar under vissa förutsättningar inte ska ingå i underlaget för beräkning av skatteavdrag framgår av 11 kap. 12 och 13 §§. Undantag från skyldigheten att göra skatteavdrag från ersättning för arbete I paragrafen finns de undantag från skyldigheten att göra skatteavdrag från kontant ersättning för arbete som på olika sätt är beloppsberoende. Paragrafen motsvarar 5 kap. 3 § 1–4 SBL som fick sin nu gällande lydelse 1999 (prop. 1999/2000:2, s. 771). punkterna i den bestämmelsen är inte relaterade till ersättningsbeloppet och har i syfte att göra regelverket mer lättillgängligt placerats i en egen paragraf, 5 §.