sou · GWB358d4 · 2009-01-01 00:00:00 — Visar en avstämning av skattekontot att det finns ett underskott ska kontoinnehavaren uppmanas att betala beloppet. Om inne- havaren inte betalar beloppet i rätt tid, ska fordran normalt lämnas för indrivning. Eftersom bestämmelsen om indrivning i 70 kap. 1 § avser obetalda belopp behövs det ingen likställighetsbestämmelse för att kostnadsränta som ingår i ett skattekontounderskott ska få drivas in. 3 I vissa undantagsfall beräknas ränta utanför skattekontot, se 65 kap. 20 och 21 §§. I 63 kap. finns bestämmelser om att den som är skyldig att betala skatt eller avgift kan få anstånd med betalningen. Om kostnadsränta beräknats på den skatt eller avgift som anstånds- ansökan avser ska anståndet även avse räntan. Den som uppmanats att betala ett skattekontounderskott kan t.ex. medges anstånd med att betala underskottet. Det behövs dock ingen bestämmelse om att anstånd även får medges för ränta utan det följer av att anstånd får medges för de skatter och avgifter som ränta beräknas på. Vidare bör det noteras att i bestämmelserna om omprövning och överklagande används inte termen skattskyldig utan uttrycket den som beslutet gäller. Det kan alltså konstateras att det inte längre finns behov av att likställa ränta och den som är skyldig att betala ränta med skatt och skattskyldig. Belopp som ska betalas enligt ett beslut om ansvar för skatt I 1 kap. 4 § andra stycket 1 SBL sägs att med skatt likställs belopp som någon annan än den skattskyldige är betalningsskyldig för. I förarbetena till bestämmelsen, som aldrig har ändrats, anfördes att den tog sikte på ansvar för annans skatt för utbetalare som inte har anmält felaktigt åberopande av F-skattsedel, företrädare och delägare i handelsbolag (prop. 1996/97:100, s. 518). Ordalydelsen är dock generell, dvs. den rymmer alla olika slags ansvar för annans skatt i 12 kap. SBL. Alla skattskyldiga har ansvar för sin egen skatt. Om bestämmelserna i 59 kap. är tillämpliga kan dock mer än en person åläggas betalningsskyldighet för en och samma skatt. Kapitlet innehåller nämligen bestämmelser om olika slag av betalningsansvar för annans skatt, s.k. sidoansvar. Företrädaransvar är ett exempel på sidoansvar. Ett annat exempel är det sidoansvar som utbetalare som inte gjort skatteavdrag kan åläggas. Enligt 59 kap. 2 § får besluta att utbetalaren tillsammans med mottagaren ska vara betalningsansvarig för det belopp som skulle ha dragits av. Även om ett beslut om sidoansvar avser någon annans skatt är det skatt som ska betalas. Om den som ålagts sidoansvar betalar minskar t.ex. den skattskyldiges skatteskuld. Det råder inte heller någon tvekan om att betalningsskyldigheten i förhållande till den skattskyldige avser skatt. Med hänsyn till det nu sagda anser vi att belopp som ska betalas enligt beslut om ansvar för skatt enligt 59 kap. är skatt om huvudansvaret avser skatt och avgift om huvudansvaret avser avgift. I 62 kap. 8 § sägs att skatt eller avgift som ska betalas enligt ett beslut om ansvar enligt 59 kap. ska vara betald senast den förfallodag som infaller närmast efter det att har gått från beslutsdagen. Sidoansvarsbelopp ska inte registreras på sidobetalarens skattekonto och någon ränta beräknas därför inte där. Däremot beräknas ränta på huvudbetalarens skattekonto. Dessutom finns det särskilda bestämmelser om ränteberäkning utanför skattekontot för sidoansvarbelopp (65 kap. 20 och 21 §§). Av 70 kap. 1 § följer att belopp som inte betalas i rätt tid normalt ska lämnas för indrivning, vilket även inkluderar sidoansvarsbelopp. Det kan alltså konstateras att förfarandet för uttag av sido- ansvarsbelopp kommer att fungera utan likställighetsbestämmelser. Belopp som betalats tillbaka till den skattskyldige men som på grund av ett senare beslut om skatt ska betalas in igen till ? Enligt 1 kap. 4 § andra stycket 2 SBL likställs med skatt belopp som betalats tillbaka till den skattskyldige men som på grund av ett senare beskattningsbeslut ska betalas in igen till . Bestämmelsen fanns ursprungligen i 16 kap. 2 § mervärdes- skattelagen ML men fördes i samband med skattekontoreformen över till skattebetalningslagen. I samband därmed utvidgades bestämmelsen till att gälla all skatt och alla avgifter som återbetalas till den skattskyldige (prop. 1996/97:100, s. 518). I 16 kap. 2 § ML, som upphävdes i samband med skatte- kontoreformen, föreskrevs fram till dess att skatt som beslutats på något annat sätt än i enlighet med lämnad deklaration skulle betalas inom den tid som dåvarande skattemyndigheter bestämde. Med skatt likställdes i det sammanhanget belopp som återbetalats till den skattskyldige med stöd av 16 kap. 8 § ML men som på grund av ett senare beskattningsbeslut ska betalas tillbaka till skatte- myndigheten. I 16 kap. 8 § ML, som också upphävdes i samband med skatte- kontoreformen, föreskrevs att skattemyndigheten skulle återbetala 1. överskjutande ingående skatt för en viss redovisningsperiod, om den ingående skatten inte redan hade kvittats, 2.vad en skattskyldig hade betalat för utöver den skatt som beslutats, och 3.skatt som den skattskyldige fått nedsättning i eller befrielse Bestämmelserna i 16 kap. 8 § ML ersattes av bestämmelserna om återbetalning i 18 kap. SBL (prop. 1996/97:100 del 1, s. 317–325 och 616 samt del 2, s. 236). I skattekontosystemet är huvudprincipen att om en avstämning av skattekontot visar att det finns ett överskott på kontot ska överskottet återbetalas under förutsättning att överskottet inte kan komma att behövas för att betala skatt. Grunden för ett överskott kan variera. Överskott kan t.ex. grundas på ett beslut om överskjutande ingående mervärdesskatt, en slutskatteberäkning eller ett omprövningsbeslut eller ett beslut av domstol. Vad likställighetsbestämmelsen i 1 kap. 4 § andra stycket 2 SBL avser är fall där belopp återbetalats på grund av att skattekontot visat överskott men där det beslut som överskottet grundade sig på senare ändras till nackdel för den skatt- eller avgiftsskyldige. Det belopp som ska betalas till följd av ändringen ska enligt bestämmelsen likställas med skatt. Frågan är om det behövs för att förfarandet ska fungera. Om det beslut som överskottet grundade sig på avsåg skatt bör ändringar av beslutet också anses avse skatt. En betalnings- skyldighet som uppkommer till följd av att t.ex. ett beslut om slutlig skatt eller ett beslut om mervärdesskatt ändras avser givetvis skatt. Den som ändringen gäller ska betala skatt. Att det ursprungliga beslutet, dvs. det som låg till grund för överskottet, lett till en återbetalning gör inte att betalningsskyldigheten avser något annat än skatt. Av 62 kap. 8 § följer att skatter och avgifter som bestämts genom omprövning eller efter domstols avgörande ska vara betalda senast den förfallodag som infaller närmast efter det att har gått från beslutsdagen. Anstånd med betalning kan medges enligt 63 kap. I 65 kap. 8–11 §§ finns bestämmelser om beräkning av kostnadsränta på skatt eller avgift som ska betalas på grund av ett omprövningsbeslut eller ett beslut av domstol. Särskilda bestämmelser finns för slutlig skatt och när skatt ska betalas på grund av att överskjutande ingående mervärdeskatt har reducerats. Om omprövningen eller beslutet av domstol leder till att det uppkommer ett underskott på skattekontot ska kontoinnehavaren uppmanas att betala underskottet. Betalas inte beloppet i rätt tid får enligt 70 kap. 1 § beloppet lämnas för indrivning. Mot bakgrund av det nu sagda behöver belopp som återbetalats men som ska betalas tillbaka på grund av beslutet som låg till grund för återbetalningen ändrats inte likställas med skatt. Handelsbolag som inte är skattskyldigt för någon av de skatter som ska tas ut enligt skatteförfarandelagen Enligt 1 kap. 4 § tredje stycket 1 SBL likställs handelsbolag med skattskyldig även om bolaget inte är skyldigt att betala någon av de skatter som redovisas och betalas enligt skattebetalningslagen. Bestämmelsen fanns med i den ursprungliga lydelsen av skattebetalningslagen och har aldrig ändrats (prop. 1996/97:100, s. 519). I förarbetena sägs att likställighetsbestämmelsen behövs för att ett handelsbolag som inte är skattesubjekt ska kunna tilldelas en skattsedel för preliminär skatt. Enligt 9 kap. 1 § ska den som uppger sig bedriva eller ha för avsikt att bedriva näringsverksamhet kunna godkännas för F-skatt. Det kan konstateras att det inte behövs någon likställighets- bestämmelse för att handelsbolag som inte är skattskyldiga ska kunna godkännas för F-skatt. Av 11 kap. 24 § framgår att om ett handelsbolag inte är godkänt för F-skatt ska den som betalar ut ersättning för arbete till bolaget göra skatteavdrag . Om det finns särskilda skäl kan enligt 55 kap. 10 § besluta att skatteavdrag ska göras enligt en särskild beräkningsgrund. Inte heller här behövs det någon likställighetsbestämmelse. Med hänsyn till det nu sagda förs likställighetsbestämmelsen i 1 kap. 4 § andra stycket SBL inte över till skatteförfarandelagen. Den som har rätt till återbetalning av punktskatt eller av ingående mervärdesskatt enligt 10 kap. 9–13 §§ ML Av 1 kap. 4 § tredje stycket 2 SBL framgår att med skattskyldig likställs den som har rätt till återbetalning av ingående mervärdes- skatt enligt 10 kap. 9–13 §§ ML. SOU 2009:58 Författningskommentar – skatteförfarandelagen Denna likställighetsbestämmelse har gällt sedan skatte- betalningslagens ikraftträdande och har aldrig ändrats (prop. 1996/97:100, s. 519). Av 7 kap. 1 § 4 och 26 kap. 3 § 3 följer att den som har rätt till återbetalning ska vara registrerad och lämna skattedeklaration. Beslutet på grundval av skattedeklaration är ett beslut om mervärdesskatt enligt 53 kap. 1 §. I 61 kap. 1 § sägs att skatt som ska tillgodoräknas ska registreras på skattekontot. Om en avstämning av ett skattekonto visar att det finns ett överskott på kontot ska enligt 64 kap. 2 § beloppet betalas tillbaka om konto- havaren begär det eller om överskottet grundas på ett beslut om överskjutande ingående mervärdesskatt. Enligt 1 kap. 4 § tredje stycket 7 och 8 SBL ska den som har rätt till återbetalning av, kompensation för eller nedsättning av vissa särskilt angivna punktskatter likställas med skattskyldig. Bestämmelserna tillkom i samband med att punktskatterna infogades i skattekontosystemet (prop. 2001/02:127, s. 137–139 och 167). De har ändrats på grund av att punkter tagits bort eller lagts till i 1 kap. 4 § tredje stycket SBL (prop. 2002/03:128, prop. 2004/05:25 och prop. 2006/07:96). En gång har bestämmelserna ändrats på grund av ändringar i lagen om skatt på energi (prop. 2003/04:170). I 11 kap. 1 § andra stycket 5 och 6 SBL sägs att beslut om återbetalning, kompensation eller nedsättning enligt några angivna punktskattelagar ska anses som beskattningsbeslut. I lagarna om punktskatt finns bestämmelser om när ansökan om återbetalning senast ska ges in och hur ansökan ska omfatta (se t.ex. 29 och 30 §§ lagen [1994:1564] om alkoholskatt). Beslutet om återbetalning m.m. fattas enligt respektive punktskattelag och inte enligt skattebetalningslagen. Syftet med att ange att beslut om återbetalning av punktskatt ska anses som beskattningsbeslut är alltså att bestämmelserna om betalning, återbetalning, anstånd, ränta, indrivning, särskilda avgifter, omprövning och överklagande ska gälla för besluten om återbetalning av punktskatt (prop. 2001/02:127, s. 173–175). Det ska gälla även i fortsättningen, dvs. ansökningsförfarandet regleras i lagarna om punktskatt medan förfarandet i övrigt regleras i skatteförfarandelagen. För att uppnå det föreskrivs i 53 kap. 5 § skatteförfarandelagen att besluten om återbetalning m.m. enligt respektive punktskattelag ska anses som ett beslut om punktskatt enligt skatteförfarandelagen. Att beslutet ska anses som ett beslut om punktskatt enligt skatteförfarandelagen innebär att återbetalningen ska registreras på skattekontot. Om en avstämning av skattekontot visar ett det finns ett överskott på kontot ska enligt bestämmelserna i 64 kap. överskottet betalas tillbaka under förutsättning att det inte finns hinder mot återbetalning. Överskott som grundas på ett beslut om punktskatt ska betalas tillbaka med automatik, dvs. utan att kontohavaren begärt det. I dagens bestämmelser om betalning och återbetalning av skatt används termen skattskyldig och då ofta i en generell betydelse (16–19 kap. SBL). Bestämmelserna om betalning och återbetalning i skatteförfarandelagen (61–65 kap.) innehåller dock inte termen skattskyldig utan här används andra ord och uttryck. Enligt nuvarande bestämmelser om skattetillägg är det den skattskyldige som kan påföras skattetillägg. Det förutsätter likställighetsbestämmelser för att t.ex. den som har rätt till återbetalning av ingående mervärdesskatt ska omfattas. Vi har därför valt att i stället knyta an till den som lämnar en oriktig uppgift till ledning för egen beskattning (se kommentaren till 4 §). I dagens bestämmelser om omprövning och överklagande används termen skattskyldig och då ofta i en generell betydelse (4 och 6 kap. TL samt 21 och 22 kap. SBL). Termen används dock inte i skatteförfarandelagens bestämmelser om omprövning och överklagande utan här används i stället uttrycket den som beslutet gäller. Av redogörelsen ovan framgår att den som har rätt till återbetalning av punktskatt eller av mervärdesskatt enligt 10 kap. 9–13 §§ ML inte längre behöver likställas med skattskyldig. Den som utan att vara skattskyldig har en F-skattsedel I 1 kap. 4 § tredje stycket 3 SBL sägs att med skattskyldig likställs den som utan att vara skattskyldig här i landet har fått en F- skattsedel enligt 4 kap. 7 eller 8 § SBL. Bestämmelsen fanns med i den ursprungliga lydelsen av skattebetalningslagen (prop. 1996/97:100, s. 518 och 519). Den som uppger sig bedriva eller ha för avsikt att bedriva näringsverksamhet här i landet ska enligt 9 kap. 1 § efter ansökan godkännas för F-skatt. För godkännande är det tillräckligt att näringsverksamhet bedrivs här. Näringsidkaren behöver alltså inte vara skattskyldig i för att godkännas för F-skatt. Syftet med att inte kräva skattskyldighet i är att underlätta för utländska företagare att bedriva näringsverksamhet här. Den som godkänns för F-skatt utan att vara skattskyldig här debiteras inte någon preliminär skatt. Rätt att begära omprövning och överklaga enligt 66 respektive 67 kap. har den som beslutet gäller. Till skillnad från (4 och 6 kap. TL samt 21 och 22 kap. SBL) används alltså inte termen skattskyldig i bestämmelserna om omprövning och överklagande. Det nu sagda visar att den som godkänts för F-skatt utan att vara skattskyldig här inte behöver likställas med skattskyldig. Den som är huvudman för en mervärdesskattegrupp enligt 6 kap. 4 § ML och den som beslutat ska svara för redovisning och betalning av skatt som hänför sig till verksamhet som bedrivs genom enkelt bolag eller partrederi Av 1 kap. 4 § tredje stycket 4 SBL framgår att med skattskyldig likställs den som beslutat ska svara för redovisning och betalning av skatt som hänför sig till verksamhet som bedrivs genom enkelt bolag eller partrederi. Bestämmelsen fanns med i den ursprungliga lydelsen av skattebetalningslagen (prop. 1996/97:100, s. 519). Om en verksamhet bedrivs genom ett enkelt bolag eller ett partrederi, ska enligt 5 kap. 3 § efter ansökan av samtliga delägare besluta att den av delägarna som dessa föreslår ska redovisa och betala avdragen skatt, arbetsgivaravgifter, mervärdesskatt och punktskatt för verksamheten samt i övrigt företräda bolaget eller partrederiet i frågor som rör sådana skatter eller avgifter. Den som beslutar ska vara representant för bolaget eller partrederiet ska alltså lämna skattedeklaration. Vidare följer det av 7 kap. 1 § andra stycket att det är representanten som ska vara registrerad i stället för bolaget eller rederiet. beslut innebär även att det är representanten som är skyldig att betala de skatter och avgifter som ska redovisas i en skattedeklaration. Enligt 1 kap. 4 § tredje stycket 5 SBL ska den som är grupphuvudman likställas med skattskyldig. avses den som enligt 6 a kap. 4 § ML utsetts som huvudman för en mervärdesskattegrupp. Bestämmelsen tillkom i samband med att gruppregistrering i mervärdesskattesystemet infördes (prop. 1997/98:148, s. 47 och 48). Gruppregistrering i mervärdesskattesystemet är utformad för företag inom den finansiella sektorn och för företag med inkomstskatterättsliga kommissionärsförhållanden. Alla näringsidkare som ingår i en mervärdesskattegrupp anses efter gruppregistreringen som en enda näringsidkare i mervärdes- skattehänseende. All verksamhet som bedrivs av de olika närings- idkarna i gruppen anses som en enda verksamhet bedriven av mervärdesskattegruppen. Det är alltså mervärdesskattegruppen som är skattskyldig enligt mervärdesskattelagen. Av 5 kap. 4 § följer dock att det är grupphuvudmannen som ska redovisa och betala skatten för den verksamhet som gruppen bedriver och i övrigt företräda gruppen i frågor som rör sådan skatt. Grupphuvudmannen ska därför lämna skattedeklaration. Enligt 7 kap. 1 § andra stycket är det vidare grupphuvudmannen som ska registreras och inte mervärdesskattegruppen. I dagens bestämmelser om betalning och återbetalning av skatt används termen skattskyldig och då ofta i en generell betydelse (16–19 kap. SBL). Bestämmelserna om betalning och återbetalning i skatteförfarandelagen (61–65 kap.) innehåller inte termen skattskyldig utan här används andra ord och uttryck. Enligt nuvarande bestämmelser om skattetillägg är det den skattskyldige som kan påföras skattetillägg. I fall som förevarande där representanten eller grupphuvudmannen likställs med skatt- skyldig som det är delägarna respektive mervärdesskatte- gruppen som är skattskyldiga enligt de materiella skattelagarna är det inte tydligt att det är den som likställs med skattskyldig som kan lämna oriktig uppgift och drabbas av skattetillägg. Vi har därför valt att i stället knyta an till den som lämnar en oriktig uppgift till ledning för egen beskattning (se kommentaren till 49 kap. 4 §). Den som lämnar den oriktiga uppgiften och den som ska betala den skatt som uppgifterna gäller ska alltså vara en och samma person. Även i dagens bestämmelser om omprövning och överklagande används termen skattskyldig och då ofta i en generell betydelse (4 och 6 kap. TL samt 21 och 22 kap. SBL). Termen används dock inte i skatteförfarandelagens bestämmelser om omprövning och överklagande utan här används i stället uttrycket den som beslutet gäller. Mot bakgrund av det nu sagda finns det inte behov av att i skatteförfarandelagen likställa en representant för enkla bolag och partrederier och grupphuvudmän med skattskyldig. Delägare i handelsbolag som enligt 2 kap. 20 § lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag har ålagts betalningsskyldighet för skatt Av 1 kap. 4 § tredje stycket 6 framgår att med skattskyldig likställs delägare i handelsbolag som enligt 2 kap. 20 § lagen om handelsbolag och enkla bolag har ålagts betalningsskyldighet för skatt. Bestämmelsen infördes i förtydligande syfte (prop. 1997/98:33, s. 44) Vi har ovan dragit slutsatsen att det är rimligt att anse att belopp som någon ska betala enligt ett beslut om sidoansvar är skatt om huvudansvaret avser skatt och avgift om huvudansvaret gäller en avgift. Det innebär att en delägares betalningsskyldighet avser skatt om handelsbolagets betalningsskyldighet gör det. Bestämmelsen om delägares ansvar för handelsbolagets skatt finns i 59 kap. 11 §. Skatt som ska betalas enligt ett beslut om ansvar för skatt enligt 59 kap. ska vara betald senast den förfallodag som infaller närmast efter det att har gått från beslutsdagen. Det följer av 62 kap. 8 § första stycket 5. I dagens bestämmelser om betalning och återbetalning av skatt används termen skattskyldig och då ofta i en generell betydelse (16–19 kap. SBL). Bestämmelserna om betalning och återbetalning i skatteförfarandelagen (60–64 kap.) innehåller inte termen skattskyldig utan där används andra ord och uttryck. Även i dagens bestämmelser om omprövning och överklagande används termen skattskyldig och också där ofta i en generell betydelse (4 och 6 kap. TL samt 21 och 22 kap. SBL). Termen skattskyldig används dock inte i skatteförfarandelagens bestämmelser om omprövning och överklagande utan här används i stället uttrycket den som beslutet gäller. Mot bakgrund av det nu sagda kan det konstateras att delägare som ålagts betalningsskyldighet för handelsbolagets skatt inte behöver likställas med skattskyldig. Den som i egenskap av företrädare för en juridisk person är betalningsskyldig eller som träffat en överenskommelse om betalningsskyldighet Av 1 kap. 4 § tredje stycket 9 SBL framgår att med skattskyldig likställs den som i egenskap av företrädare för juridisk person är betalningsskyldig enligt 12 kap. 6 eller 6 a § SBL eller som har ingått en överenskommelse om betalningsskyldighet enligt 12 kap. 7 c § samma lag. I förarbetena till skattebetalningslagen uttalades att eftersom ansvarsbeloppet ska likställas med skatt enligt 1 kap. 4 § andra stycket 1 SBL behövde den som var betalningsskyldig inte likställas med skattskyldig (prop. 1996/97:100, s. 518). När bestämmelserna om företrädaransvar reformerades 2003 ansågs dock det inte längre tillräckligt tydligt. Det var alltså i förtydligande syfte som det infördes en bestämmelse om att den som ålagts företrädaransvar eller ingått en överenskommelse om sådan betalningsskyldighet ska likställas med skattskyldig (prop. 2002/03:128, s. 50). Vi har ovan dragit slutsatsen att det är rimligt att anse att belopp som någon ska betala enligt ett beslut om sidoansvar är skatt om huvudansvaret avser skatt och avgift om huvudansvaret gäller en avgift. Det innebär att den betalningsskyldighet som företrädare åläggs avser skatt eller avgift. Bestämmelserna om företrädaransvar finns i 59 kap. 12–21 §§. Skatt som ska betalas enligt ett beslut om ansvar för skatt ska enligt 62 kap. 8 § vara betald senast den förfallodag som infaller närmast efter det att har gått för beslutet. I dagens bestämmelser om betalning och återbetalning av skatt används termen skattskyldig och då ofta i en generell betydelse (16–19 kap. SBL). Bestämmelserna om betalning och återbetalning i skatteförfarandelagen (61–65 kap.) innehåller inte termen skattskyldig utan där används andra ord och uttryck. Även i dagens bestämmelser om omprövning och överklagande används termen skattskyldig och också där ofta i en generell betydelse (4 och 6 kap. TL samt 21 och 22 kap. SBL). Termen används dock inte i skatteförfarandelagens bestämmelser om omprövning och överklagande utan här används i stället uttrycket den som beslutet gäller. Slutsatsen av det nu sagda är att den som ålagts företrädaransvar inte behöver likställas med skattskyldig. Belopp som ska betalas enligt en överenskommelse om företrädaransvar ska betalas inom den tid som anges i överens- kommelsen. Av 59 kap. 19 § följer att om en överenskommelse fullföljs inom rätt tid avstår staten från ytterligare anspråk mot företrädaren avseende skulder som omfattas av överenskommelsen. Av samma paragraf framgår att en överenskommelse som inte fullföljs inom rätt tid upphör att gälla. Där sägs också att belopp som företrädaren har betalat ska tillgodoräknas honom eller henne och att den juridiska personens skulder ska ökas med motsvarande belopp. De nu beskrivna reglerna om överenskommelser om företrädar- ansvar kommer att fungera utan likställighetsbestämmelser. 1 kap. 3 § tredje stycket TL I 1 kap. 3 § tredje stycket TL sägs att med kommun likställs landsting och annan menighet som har beskattningsrätt. Likställighetsbestämmelsen får betydelse för taxeringslagens bestämmelser om kommunernas rätt att överklaga taxeringsbeslut och förbudet att förelägga kommunen vite. Vi föreslår att kommunernas rätt att överklaga ska slopas. Lagen kommer inte heller att innehålla något förbud mot att förelägga kommunen vite.