sou · GWB358d5 · 2009-01-01 00:00:00 — I sådana fall är det inte motiverat att senarelägga betalningen. Den som i rätt tid lämnar en preliminär deklaration med korrekta uppgifter får inte ett grundbeslut om F-skatt eller särskild A-skatt efter beskattningsårets utgång. Om verksamheten påbörjas under årets sista kalendermånader förlängs regelmässigt det första räkenskapsåret och den skattskyldige kommer därigenom att omfattas av möjligheterna till senarelagd betalning. Begränsningen kommer således att avse personer som genom att inte lämna tillräckliga uppgifter redan har skaffat sig en icke avsedd skattekredit. Enligt skattebetalningslagen är det formellt möjligt att senarelägga betalningen även i de fall beslutet fattas efter beskattningsåret. Förändringen bör dock ha liten betydelse. Om beslutet fattas efter beskattningsårets utgång får nämligen vanligen en senareläggning anses utesluten på grund av att särskilda skäl talar emot det (prop. 2002/03:5, s. 116). Den nya bestämmelsen blir betydligt enklare att förstå. När ska övriga skatter och avgifter betalas? I paragrafen regleras förfallodagarna för betalning av bl.a. slutlig skatt och skatt som bestämts genom ett omprövningsbeslut. Para- grafen ersätter 16 kap. 6 § SBL (prop. 1996/97:100, s. 607). 16 kap. 6 § SBL justerades i förtydligande syfte 1997 (prop. 1997/98:33, s. 46). utvidgades tillämpningsområdet till att också gälla betalning av kontrollavgift (prop. 2001/02:127, s. 165). Paragrafen ändrades också när bildades (prop. 2002/03:99). Den senaste ändringen som gjordes 2008 innebar att en betalningsfrist för transporttillägg infördes (prop. 2008/09:48, s. 53). Den längre betalningsfrist, , som gäller för slutlig skatt ska enligt vårt förslag ersättas med en 30 dagars frist (se avsnitt 8.6.4). Slutlig skatt ska således i fortsättningen vara betald senast den förfallodag som infaller närmast efter det att har gått från beslutsdagen. I paragrafen finns därför nu endast en betalningsfrist. Av punkten 4, som är ny, följer att betalningsfristen gäller för särskild inkomstskatt som har beslutats enligt 54 kap. 2 §. följer det av att 21 § SINK hänvisar till 16 kap. 6 § SBL. Skattebetalningslagen gäller enligt 1 kap. 2 § 6 SBL vid bestämmande, debitering och betalning av transporttillägg som beslutats av . Med anledning härav innehåller 16 kap. 6 § SBL en betalningsfrist för transporttillägg. Skatteförfarande- lagen ska dock inte gälla för transporttillägg. En annan sak är att det i 4 kap. 9 a § lagen (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och energiprodukter följer att skatteförfarandelagens bestämmelser om debitering och betalning av skattetillägg ska tillämpas på sådant transporttillägg (se vidare författningskommentaren till 2 kap. 2 §). Det behövs således ingen särskild betalningsfrist för transporttillägg utan fristen för skattetillägg ska tillämpas. En annan skillnad i förhållande till 16 kap. 6 § SBL är att det finns ett uttryckligt undantag för F-skatt och särskild A-skatt som bestämts genom ett omprövningsbeslut eller efter domstols beslut. I dessa fall ska inte förevarande paragraf utan bestämmelserna i 4– 7 §§ tillämpas. Om F-skatt eller särskild A-skatt höjs genom ett omprövningsbeslut under beskattningsåret ska alltså höjningen fördelas på de återstående betalningstillfällena enligt 5 § första stycket. I de fall höjningsbeslutet fattas efter den 20 i beskattningsårets sista månad, ska höjningen i sin helhet betalas på en förfallodag enligt 5 § andra stycket. Paragrafen motsvarar 16 kap. 8 § SBL som endast har ändrats när bildades (prop. 1996/97:100, s. 608 och prop. 2002/03:99). Den utvidgas nu till att även omfatta preliminär och slutlig skatt samt punktskatt, se avsnitt 8.11. I paragrafen finns en för skattekontosystemet central bestämmelse, 16 kap. 9 § SBL. Den paragrafen innehöll ursprungligen hänvisning till en särskild avräkningsbestämmelse i samband med i mervärdesskattelagen (prop. 1996/97:100, s. 608). togs bort genom lagstiftning 2000 (prop. 1999/2000:82, s. 151). Härefter har bestämmelsen ändrats när arvs- och gåvoskatten infogades i skattekontosystemet (prop. 2000/01:117, s. 73) och när samma skatt avskaffades (prop. 2004/05:25, s. 27). Enligt 16 kap. 9 § SBL ska ett inbetalt belopp räknas av från den skattskyldiges sammanlagda skatteskuld. Förevarande bestämmelse är mer preciserad och reglerar prioriteringen mellan restförda respektive icke restförda skulder. Förändringen är en kodifiering av den nuvarande hanteringen (se avsnitt 8.4). Avräkning ska alltid göras från den sammanlagda skatte- och avgiftsskulden (sammanlagd skatteskuld). I första hand ska avräkning ske från den del av den sammanlagda skatteskulden som inte är restförd. Betalaren kan alltså inte styra en betalning till viss skuld, utan avräkningen sker utan inbördes ordning från total- summan skulder som inte är restförda. Om det efter denna avräkning återstår belopp att avräkna, ska beloppet räknas av från de sammanlagda restförda skulderna på skattekontot. Även här sker ur skattekontoperspektiv avräkningen från den sammanlagda skulden som är restförd. Saldot för restförda skulder på skattekontot minskar alltså utan att det framgår vilken specifik skatt eller avgift som avräkning gjorts mot. En annan sak är att i sina register håller isär de olika Där registreras varje indrivningsuppdrag, som kan innefatta flera skatter och avgifter, under ett särskilt skuldnummer och avräkning sker från specifik skuld i ålders- ordning enligt avräkningsordningen i 19 § indrivningslagen. Om det finns särskilda skäl får tillgodoräkna beloppet på annat sätt. Att den enskilde begär att avräkning ska göras från viss skuld är inte tillräckligt för att avvika från huvudregeln om avräkning från den äldsta skulden (prop. 1996/97:100, s. 658). När en inbetalning sker direkt till görs ingen avräkning på skattekontot enligt förevarande paragraf. räknar av det inbetalda beloppet enligt 19 § indrivningslagen och meddelar att de restförda skulderna har minskat. minskar härvid skattekontots saldo för restförda skulder med samma belopp. Enligt ordalydelsen reglerar 16 kap. 9 § SBL endast inbetalningar. Förutom inbetalningar ska dock även övriga belopp som tillgodoräknas skattekontot räknas av från skatteskulden. Det kan vara fråga om krediteringar när anstånd med att betala en skatt beviljas eller när en skatt sätts ned. Det kan också vara fråga om ett sådant bidrag som betalas ut genom en kreditering på mottagarens skattekonto. Vid sidan av inbetalda belopp anges därför också andra tillgodoräknade belopp i den nya bestämmelsen. Paragrafen reglerar avräkning från betalarens sammanlagda skatteskuld. Bestämmelsen är alltså inte begränsad till avräkning inom ett enda skattekonto. Det förekommer att fysiska personer då de saknar personnummer får ett skattekonto knutet till ett samordningsnummer och senare, när de fått ett personnummer, får ytterligare ett skattekonto knutet till person- numret. Ett belopp som tillgodoförs ett av dessa skattekonton kan med stöd av bestämmelsen räknas av från den sammanlagda skatteskulden oberoende av på vilket av personens skattekonton som skulden är bokförd. Avräkning kan också ske mellan en skattskyldigs privata skattekonto och ett skattekonto som används för betalning av annans skatt enligt bestämmelser i 5 kap. För dessa fall finns dock en särskild avräkningsbestämmelse i 12 §. Den bestämmelsen begränsar inte möjligheten att använda överskott på ett skattekonto till att täcka underskott på ett annat konto i de situationer som beskrivs här; bestämmelsen anger bara i vilken ordning avräkningen ska göras. Även i de fall skattekonton har upprättats för olika personer kan i vissa fall avräkning enligt nu aktuella bestämmelse vara möjlig mellan kontona. Det gäller mellan en avlidens skattekonto och dödsboets skattekonto. Det är dödsboet som svarar för den avlidnes skulder. Dödsbodelägarnas ansvar är begränsat till vad de fått ur boet (21 kap. 4 § ). Eftersom dödsboet svarar för den avlidnes skulder är underskott på både dödsboets och den avlidnes skattekonto en del av dödsboets sammanlagda skatteskuld. Det är också dödsboet som har rätt till den avlidnes tillgångar. Överskott på båda skattekontona tillhör alltså dödsboet. Det innebär att det bara finns en betalare och en sammanlagd skatteskuld. Avräkning kan därför ske mellan kontona utan begränsning. Motsvarande gäller efter en fusion i fråga om det överlåtande företagets skattekonto och det övertagande företagets skattekonto. Rättsföljderna av en fusion är nämligen att det övertagande företaget övertar det överlåtande företagets tillgångar och skulder. Därefter upplöses det överlåtande företaget (23 kap. 26 och 34 §§ aktiebolagslagen [2005:551] samt 37 kap. 3 och 7 §§ IL). Här är alltså det övertagande företaget betalare oberoende av om överskottet finns på det egna skattekontot eller på det överlåtande företagets skattekonto och ett underskott på något av kontona ingår i det övertagande företagets sammanlagda skatteskuld. Skulder i paragrafens mening uppkommer först när en skatt eller avgift har förfallit till betalning. En skatt som är beslutad, men som ännu inte har förfallit till betalning ingår alltså inte i den sammanlagda skatteskulden. Avräkning från den skatten kan därmed inte ske och den hindrar inte att ett tillgodofört belopp räknas av mot den restförda skatteskulden. I en situation då det finns restförda skatteskulder och en beslutad skatt som ännu inte förfallit till betalning ska alltså ett tillgodofört belopp räknas av mot den restförda skatteskulden. En skatt som inte har förfallit till betalning är inte heller registrerad på skattekontot (se 61 kap. 2 §). Motsvarande gäller skatt som inte är, men kan antas komma att bli, beslutad. får avvakta med att betala tillbaka belopp som avser överskjutande ingående mervärdesskatt eller överskjutande punktskatt om det behövs för att den skattedeklaration i vilken skatten redovisats ska kunna kontrolleras (50 § SBF). Om det finns skatte- eller avgiftsskulder bör på motsvarande sätt avvakta med att ta beloppet i anspråk för avräkning från en restförd Först när utredningen visar att beloppet ska tillgodoräknas bör den del av beloppet som inte behövs för att täcka förfallna men ännu inte restförda skatteskulder, föras över till Kronofogde- myndigheten för avräkning från de skulder som finns där. Betalning av annans skatter eller avgifter Paragrafen ersätter 16 kap. 10 § SBL som alltjämt har kvar sin ursprungliga lydelse (prop. 1996/97:100, s. 608). I paragrafen finns en särskild regel om avräkning i de fall den som betalar, förutom att han är betalningsskyldig för egna skatter och avgifter, också är betalningsskyldig för någon annans skatter eller avgifter enligt 59 kap. Enligt dessa bestämmelser kan bl.a. en företrädare för en juridisk person bli ansvarig för den juridiska personens skatter och avgifter (företrädaransvar). Ett annat exempel är att den som inte gör föreskrivet skatteavdrag kan bli betalningsskyldig för mottagarens skatt. I det följande beskrivs bestämmelsens tillämpning i en situation där företrädaransvar föreligger. Belopp som företrädaren betalar in eller som på annat sätt tillgodoförs företrädarens skattekonto ska enligt första stycket i första hand räknas av från företrädarens egna skulder, dvs. det sammanlagda underskottet på dennes skattekonto. Vid en sådan avräkning gäller huvudregeln i 10 §. När inga egna skulder kvarstår på skattekontot, ska tillgodoräknade belopp räknas av från den skuld som företrädaransvaret avser. Företrädaren har dock enligt andra stycket rätt att bestämma att en inbetalning ska räknas av från den skuld som företrädaransvaret avser trots att det finns egna skulder. I så fall ska betalaren begära det i samband med inbetalningen. När beslutet om företrädaransvar fattas får företrädaren särskilda inbetalningskort. Genom att använda dessa inbetalningskort begär företrädaren att betalningen i första hand ska räknas av från den skuld som företrädaransvaret avser. aktuella paragraf gäller även i fall då betalningsskyldigheten har fastställts genom en överenskommelse om företrädaransvar enligt 59 kap. 19 §. Enligt 3 kap. 5 § fjärde stycket SBL ska belopp som har betalats av en företrädare för en juridisk person på grund av en sådan överenskommelse registreras på den juridiska Avräkning från den skuld som överens- kommelsen avser förutsätter att det belopp som ska avräknas registreras på den juridiska personens skattekonto. Det följer alltså redan av avräkningsbestämmelsen och behöver inte regleras särskilt i lagen. I detta sammanhang bör också noteras att det inte är unikt för betalning enligt överenskommelse om företrädaransvar att registrering görs på ett annat skattekonto än det egna. Det gäller t.ex. generellt vid företrädaransvar. Vi föreslår därför inte någon motsvarighet till bestämmelsen i 3 kap. 5 § fjärde stycket SBL. I paragrafens första stycke, som är nytt, finns avräknings- bestämmelser för företrädare som enligt 5 kap. ska betala någon annans skatter eller avgifter, nämligen ombud för generalrepresen- tation, representant för enkelt bolag eller partrederi, huvudman för mervärdesskattegrupp och skatterepresentant för en utländsk försäkringsgivare. Företrädarna har ett särskilt skattekonto för huvudmannens skatter och avgifter och kan enligt första stycket styra sina inbetalningar antingen till huvudmannens skattekonto eller till det egna skattekontot beroende på vilka skatter eller avgifter som en inbetalning är avsedd att täcka. Härigenom avgör företrädaren om avräkning ska ske från den egna skulden eller från skulden för huvudmannens verksamhet. När det gäller andra tillgodoräknade belopp än inbetalningar gäller enligt andra stycket en annan princip för avräkningen. Även denna bestämmelse är ny. De belopp som avses är t.ex. belopp som krediteras skattekontot när anstånd med att betala skatt medges eller när en skatt sätts ned. I sådana fall är det avgörande om skatten avser den egna verksamheten eller huvudmannens verksamhet. Om en egen skatt sätts ned ska beloppet i första hand räknas av från skulden på det egna skattekontot. Avser beloppet i stället en skatt som hanteras på skattekontot för annans skatter och avgifter ska avräkning i första hand göras från skulden på detta skattekonto. I tredje stycket finns en särskild avräkningsbestämmelse för överskjutande ingående mervärdesskatt som registreras på grupphuvudmannens skattekonto. Ett sådant belopp ska räknas av från skulder på grupphuvudmannens eget skattkonto eller från skulder på andra gruppmedlemmars skattekonton. Om inte samtliga skulder täcks av beloppet, ska grupphuvudmannen bestämma i vilken ordning avräkningen ska göras. framgår av 18 kap. 7 a § SBL som infördes och därefter inte har ändrats (prop. 1997/98:148, s. 51och 52). Den bestämmelsen anger också att återbetalning inte får ske av den överskjutande ingående mervärdesskatten om den behövs för att täcka skulder på grupphuvudmannens eller övriga gruppmedlemmars skattekonton. Att återbetalning inte ska göras i en sådan situation framgår av 64 kap. 4 § 2. Skälen för bestämmelserna i första och andra styckena redogörs för i avsnitt 8.4. Paragrafen ersätter 18 kap. 7 § 3 SBL som endast har ändrats en gång, nämligen när hänvisningen till lagen (1993:892) om ackord rörande statliga fordringar m.m. ersattes av en hänvisning till lagen (2007:324) om hantering av vissa borgenärsuppgifter (prop. 1996/97:100, s. 618 och 619 samt prop. 2006/07:99, s. 54). Enligt 18 kap. 7 § 3 SBL ska återbetalning inte göras av ett belopp som behövs för betalning av en skatteskuld efter beslut om ackord. Den situation som återbetalningsspärren tar sikte på är att skatt eller avgift som belöper sig på tid före ett ackordsbeslut sätts ned. Återbetalningsspärren är sedan skattekontoreformen inte längre effektiv och ersätts här med en avräkningsbestämmelse. Skälen för förändringen finns i avsnitt 8.4.3. Bestämmelsen gäller i de fall ett ackordsbeslut har försetts med ett villkor om att framtida nedsättning av sådan skatt eller avgift inte kommer att återbetalas utan i stället räknas av mot den fordran som fallit bort genom ackordet så länge någon del av denna återstår. Förevarande bestämmelse innebär att sådan avräkning kan genomföras. Om en skatt eller avgift som omfattas av ett villkor om avräkning sätts ned, ska det tillgodoräknade beloppet alltså inte i första hand räknas av mot den sammanlagda skatteskulden enligt 10 §, utan mot den skatte- eller avgiftsskuld som ackordet avser. Praktiskt innebär bestämmelsen att måste fånga upp dessa fall redan när beslut om nedsättning fattas. Ett uppväckt skuldbelopp kan då debiteras kontot som krediteringen till följd av nedsättningen registreras. Härigenom avräknas det tillgodoräknade beloppet mot den skuld som föll bort genom ackordet. Vilken skatt eller avgift är betald? I paragrafen regleras den så kallade likafördelningsmetoden. Bestämmelsen ersätter 16 kap. 11 § första stycket SBL (prop. 1996/97:100, s. 309–313 och 609). 16 kap. 11 § innehöll ursprungligen ett undantag för återföring av skatt när skattepliktig fastighetsuthyrning upphörde. Den bestämmelsen har tagits bort (prop. 1999/2000:82, s. 151). Skattekontots grundläggande princip är att inbetalda belopp och andra belopp som tillgodoräknas skattekontot ska räknas av från den sammanlagda skatteskulden och inte från någon specificerad skuld (se 10 §). Det innebär att det inte direkt av skattekontot går att utläsa om en viss skatt eller avgift är betald eller inte. Normalt är den frågan inte heller av intresse att avgöra; det är tillräckligt att konstatera att det finns en sammanlagd skatteskuld på ett visst belopp som ska betalas. är det dock nödvändigt att avgöra om viss skatt eller avgift är betald eller inte. Det gäller t.ex. vid utlandshandräckning eftersom vissa avtal om handräckning inte omfattar samtliga skatter och avgifter som hanteras på skattekontot. I dessa fall kan likafördelningsmetoden tillämpas. Metoden innebär att varje betalning av en skatt eller avgift behandlas lika. Inbetalda och andra tillgodoräknade belopp fördelas proportionellt mellan de skatter och avgifter som registrerats . En skatt eller avgift anses alltså betald med den andel av de totala betalningarna som motsvarar skattens eller avgiftens andel av periodens sammanlagda skatter och avgifter. Utgångspunkten är att alla debiteringar och krediteringar ska beaktas vid beräkningen. Ett ingående överskott används för att täcka periodens debiteringar och får därigenom samma funktion som en inbetalning. Överskottet minskar summan obetalda skatter och avgifter och påverkar på så sätt beräkningen. Ett ingående underskott registreras inte och ska inte heller påverka beräkningen. Vilka skatter ett sådant underskott består av får avgöras med tillämpning av likafördelningsmetoden för tidigare perioder. En nyhet i förhållande till 16 kap. 11 § första stycket SBL är de särskilda regler för beräkningen som vi föreslår i situationer då anstånd med betalning eller nedsättning av en skatt eller avgift har beslutats. Ett anstånds- eller nedsättningsbelopp ska tillgodoräknas Beloppet krediteras därför på skattekontot (61 kap. 1 §). Som vi har konstaterat i avsnitt 8.5.2 leder skattebetalningslagens bestämmelser till att ett anstånds- eller nedsättningsbelopp kan komma att räknas av mot annan skatt eller avgift än den som anståndet eller nedsättningen avser, ett så kallat skattebyte. För att minska antalet skattebyten föreslår vi att ett anståndsbelopp inte ska registreras på skattekontot före förfallodagen för den skatt eller avgift som anståndet avser (61 kap. 3 §). Vidare föreslår vi att ska återta ett indrivnings- uppdrag från om den skatt som indrivningsuppdraget avser sätts ned eller anstånd med betalningen beviljas (70 kap. 5 §). När skulden har återtagits ingår den i den sammanlagda icke restförda skatteskulden. Skulden kommer därmed att ingå i den skuld som anstånds- eller nedsättnings- krediteringen räknas av från enligt 10 §. Förslagen syftar till att en kreditering av ett anstånds- eller nedsättningsbelopp ska möta den skatt eller avgift som krediteringen avser. För att åtgärderna ska få effekt krävs att den här aktuella likafördelningsmetoden justeras. Om en anståndskreditering eller nedsättningskreditering och den skatt eller avgift som den avser tillåts påverka beräkningen enligt likafördelningsmetoden kommer krediteringen annars i vissa fall anses ha betalt en annan skatt eller avgift som den skatt eller avgift som satts ned eller som anståndet avser kvarstår helt eller delvis obetald. En justering av likafördelningsmetoden är därför ett nödvändigt komplement till de föreslagna åtgärderna mot skattebyten. Ett anstånd eller en nedsättning som har krediterats på skattekontot ska bara beaktas om den skatt eller avgift som krediteringen avser har betalats . I sådana fall är krediteringen jämförbar med en egen inbetalning; ett belopp som (om inga skulder hade funnits) skulle ha återbetalts, används för betalning av skatter och avgifter. I övriga fall ska krediteringen inte beaktas utan i stället anses betala den skatt eller avgift som den faktiskt avser. Om den skatt eller avgift som anståndet eller nedsättningen avser är betald eller obetald får avgöras med hjälp av en tillämpning av likafördelnings- metoden för den period då den skatten eller avgiften förföll till betalning. Skatt eller avgift som omfattas av anstånd eller som har satts ned ska aldrig beaktas vid beräkningen. En sådan skatt eller avgift får nämligen anses betald genom anståndet (i vart fall tills vidare) eller nedsättningen. Avstämningsperioden är vanligen perioden mellan två månads- avstämningar. Vid beräkning av EU-avgiften är i stället avstäm- ningsperioden ett kalenderår. Likafördelningsmetoden ska inte tillämpas om annat följer av 11, 12 eller 13 §. Den ska inte heller tillämpas om annan lag föreskriver hur en uppdelning ska göras. Paragrafen innehåller en särskild proportioneringsregel för situa- tioner då ställd säkerhet ska tas i anspråk för obetald punktskatt. Motsvarande bestämmelse togs in i 16 kap. 11 § andra stycket SBL när punktskatterna infogades i skattekontosystemet (prop. 2001/02:127, s. 177 och 135) och har inte ändrats. Ålderspensionsavgift och allmän pensionsavgift 16 och 17 §§ Paragraferna innehåller bestämmelser om beräkning av hur stor del av en enskilds ålderspensionsavgift och allmän pensionsavgift som han eller hon har betalat genom den preliminära skatten. Om den betalda preliminära skatten är lika stor eller större än den slutliga skatten anses avgifterna enligt 16 § första stycket vara helt betalda. Hur stor del av den preliminära skatten som är betald avgörs med hjälp av likafördelningsmetoden (14 §). För det fallet att den betalda preliminära skatten är lägre än den slutliga skatten tillämpas de särskilda beräkningsreglerna i 16 § andra och tredje styckena. Paragraferna motsvarar 16 kap. 12 § SBL som fick sin nuvarande lydelse 1998 (prop. 1996/97:100, s. 366–368, 609 och 610 samt prop. 1997/98:151, s. 840 och 841). Här arbetas bestämmelserna om redaktionellt och begrepps- apparaten förändras. Preliminär skatt ska inte längre betalas för inkomstår utan för beskattningsår. I förevarande paragraf har därför inkomstår ersatts med beskattningsår. Det innebär ingen förändring eftersom fysiska personer alltid anses ha kalenderåret som beskattningsår i dessa sammanhang (3 kap. 3 § andra stycket). Begreppet taxeringsår används inte i lagen, se avsnitt 5.2.5. I förevarande paragraf har uttrycket året efter taxeringsåret ersatts med andra året efter beskattningsåret. Skattebelopp som inte har kunnat tillgodoräknas någon Paragrafen ersätter 16 kap. 13 § SBL som aldrig har ändrats (prop. 1996/97:100, s. 610). Anstånd med betalning av skatter och avgifter Ska i stället för får En skattskyldig som ansöker om anstånd har rätt att få det om förutsättningarna för anstånd är uppfyllda. I sådana fall ska bevilja anstånd.