sou · GWB358d4 · 2009-01-01 00:00:00 — Detsamma bör gälla ärenden som inte leder till någon ansökan om bevissäkring utan som efter utredning och skriftväxling skriver av. När det gäller betalningssäkring framgår det dock av 1 § ersättningslagen att lagen endast är tillämplig i mål om betalningssäkring. Det saknas skäl att exkludera ärenden om betalningssäkring från rätten till ersättning och i fortsättningen kommer det därför vara möjligt att få ersättning i sådana ärenden. Ersättning kommer alltså även att kunna beviljas i ärenden som aldrig når länsrätten, dvs. ärenden som efter viss utredning och skriftväxling skrivs av. Det kan t.ex. röra sig om ärenden där granskningsledaren beslutat att ta egendom i förvar men inte följer upp med en ansökan om betalningssäkring inom föreskriven tid (se 46 kap. 12 §). Ärenden och mål om taxering av fastighet Enligt 1 § ersättningslagen gäller lagen ärenden och mål om taxering av fastighet. Denna ordning bibehålls genom att det i fastighetstaxeringslagen tas in en bestämmelse om att förevarande bestämmelser om ersättning gäller i ärenden och mål om taxering av fastighet. och skatt som ska betalas till I 1 § ersättningslagen sägs att lagen gäller i ärenden och mål om tullar. Eftersom tulltillägg enligt tullagen omfattas av betalningssäkringslagen är det även möjligt att få ersättning i ärenden och mål om sådana tillägg. Även i ärenden och mål om förseningsavgift och ränta enligt tullagen går det att få ersättning. Det nu sagda följer av 1 § andra stycket ersättningslagen jämförd med 2 § första stycket 2 och 3 § andra stycket betalnings- säkringslagen. Skatteförfarandelagen ska i likhet med skattebetalningslagen inte gälla för tull och inte heller för skatt som ska betalas till . Ärenden och mål om tull m.m. är därför inte ärenden och mål enligt den här lagen och bestämmelserna om ersättning gäller därför inte utan särskild föreskrift därom. För att det även i fortsättningen ska gå att få ersättning i nu aktuella ärenden och mål föreskrivs i tullagen att skatteförfarandelagens bestämmelser om ersättning gäller i ärenden och mål om tull, skatt som ska betalas till , särskilda avgifter och ränta. En liknande föreskrift tas även in i punktskattekontrollagen. Enligt 3 kap 5 § punktskattekontrollagen får nämligen under vissa förutsättningar besluta om skatt på omhändertagna varor och av 4 kap. 6 § samma lag följer att skatten ska betalas till . Rätt till ersättning ska även föreligga i ärenden och mål om transporttillägg enligt punktskattekontrollagen. Exempel på ärenden och mål som enligt dagens praxis inte omfattas av rätten till ersättning men som kommer att göra det i fortsättningen I praxis har mål om undantag från ett föreläggande att lämna uppgift ansetts falla utanför ersättningslagens tillämpningsområde (RÅ 2001 ref. 67). Även mål om rätten till ersättning för kostnader för biträde m.m. har ansetts fall utanför tillämpningsområdet (RÅ 2002 ref. 95). Bestämmelser om handlingar och uppgifter som ska undantas från kontroll, t.ex. ett föreläggande, finns i 47 kap. Eftersom det rör sig om ärenden och mål enligt det här lagen får ersättning beviljas i fortsättningen. Detsamma gäller ärenden och mål om ersättning. Här anges förutsättningen för att en enskild ska ha rätt till ersättning för sina kostnader för biträde i ett ärende eller mål. Vilka kostnader som ersätts regleras i 2–4 §§. Som redogjorts för ovan avses med ärende eller mål ärenden eller mål enligt den här lagen. Där redogörs också för i vilka ärenden och mål enligt andra lagar som förevarande bestämmelser om ersättning är tillämpliga. Förutsättningarna för ersättning finns i 3 § ersättnings- lagen. De förutsättningar som gäller är (prop. 1988/89:126, s. 15–16, 25 och 26 samt prop. 1993/94:151, s. 134– 136 och 173–175). Som grundförutsättning gäller att den som ärendet eller målet gäller skäligen har behövt biträde för att ta till vara sin rätt. Därutöver krävs att den enskilde har vunnit bifall till sina yrkanden, att ärendet eller målet har betydelse för rättstillämpningen eller att det finns synnerliga skäl. Vi föreslår i avsnitt 6.7.2 att kravet på framgång slopas och att ersättning ska beviljas den som i ett ärende eller mål behöver ett biträde för att ta till vara sin rätt. Förutsättningarna prejudikatintresse och synnerliga skäl behövs då inte längre och finns därför inte med här. En annan nyhet är att en enskild ska kunna få besked om rätt till ersättning föreligger redan när ett ärende eller mål inleds. Ersättningens storlek kan dock inte bestämmas förrän ärendet eller målet avgörs men den enskilde ska alltså på ett tidigt stadium kunna få besked om han eller hon måste stå för samtliga kostnader själv eller om nödvändiga biträdeskostnader kommer att ersättas. Se vidare kommentaren till 6 § och avsnitt 6.8. Att en enskild redan när ett ärende eller mål inleds ska kunna få besked i ersättningsfrågan kommer till utryck i hur rätten till ersättning formuleras. I förvarande paragraf sägs att rätt till ersättning har den som i ett ärende eller mål behöver ett biträde för att ta till vara sin rätt. Det ska jämföras med dagens ordalydelse i 3 § ersättningslagen där det anges att ersättning ska beviljas för biträdeskostnader som skäligen behövts för att ta till vara den enskildes rätt. Ändringen av tempus markerar att beslut om själva rätten till ersättning ska kunna fattas redan när ett ärende eller mål inleds. Grundläggande är att den enskilde har haft ett reellt behov av sakkunnig hjälp för att ta till vara sin rätt (prop. 1993/94:151, s. 174). Dessutom gäller att eget arbete inte ersätts (4 § 1 ersättningslagen och 4 § här). Det innebär att det enbart går att få ersättning för arbete som utförs av någon annan och som behövs för att ta till vara den enskildes rätt. Orden ombud, utredning eller annat tillför därför inget. Finns det ett behov av biträde spelar det ju ingen roll för ersättningsfrågan om biträdet även är ombud. Behovet av biträde inkluderar även utredningsinsatser och liknande av andra än den som ärendet eller målet gäller. Förutsättningen behöver biträde omfattar alltså i princip all hjälp som den enskilde behöver för att ta till vara sin rätt. Det nu sagda är skälet till att orden ombud och utredning eller annat inte förs över hit. och de allmänna förvaltningsdomstolarnas utredningsansvar samt principen om att domstolen känner rätten är utgångspunkten för bedömningen om den enskilde behöver ett biträde för att ta till vara sin rätt. Avgörande för behovet av biträde är därför hur svårt ärendet eller målet är. Ärendets och målets svårighetsgrad ska vägas mot den enskildes personliga förhållanden. Rätten till ersättning är alltså begränsad till ärenden och mål där myndigheternas utredningsansvar och principen att domstolen känner rätten inte är tillräckligt för att en enskild ska kunna ta till vara sin rätt. Det som sagts innebär ingen förändring i förhållande till hur behovet av biträde bedöms (prop. 1993/94:151, s. 174 och 175). Vid bedömningen av behovet av biträde bör hänsyn tas till om ett företag har anställda skattejurister. Ett stort företag med anställda skattejurister får anses ha större möjlighet att ta till vara sin rätt än ett litet företag som inte har några skattejurister Det större företagets personliga förhållanden innebär helt enkelt att det finns förmåga att föra talan i svåra frågor; frågor som ett litet företag kan behöva biträde för att driva. Det finns normalt inte behov av biträde i ärenden och mål som avser mindre belopp. I prejudikatmål och liknade ärenden kan det dock oavsett skattebeloppets storlek finnas behov av biträde. Denna fråga behandlas i avsnitt 6.7.2. I likhet med ska hänsyn tas till om den enskilde orsakat ärendet eller målet (prop. 1993/94:151, s. 133 och 135). Det innebär att rätt till ersättning inte finns i ärenden och mål där en skattskyldig först i samband med en begäran om omprövning eller ett överklagande deklarerar eller lämnar andra uppgifter som skulle ha lämnats tidigare. Skälet är att den hjälp som den skattskyldige eventuellt har behövt med begäran eller överklagandet avser skyldigheterna att deklarera m.m. och inte en svår skattefråga. Det följer av 3 § att ersättning inte får ges för kostnader för att deklarera, lämna uppgifter, anteckna uppgifter och föra räkenskaper. En ansökan om rätt till ersättning som enbart avser sådana kostnader ska därför avslås. De som deklarerar för sent eller missat att lämna andra uppgifter är dock inte avskurna från rätten till ersättning. Även en för sen deklaration kan innehålla en svår skattefråga och biträde kan behövas för att föra talan i den frågan. Ersättning kan då beviljas men inte för sådana kostnader som avses i 3 §. Detsamma gäller givetvis i ärenden och mål om särskilda avgifter. Vem kan få ersättning? Av 1 § ersättningslagen följer att det är skattskyldiga som har rätt till ersättning. Enligt 1 § andra stycket ersättningslagen avses med skattskyldig den vars skyldighet att betala skatt, tull eller avgift har varit föremål för prövning, liksom den som är ägare till fastighet eller som enligt 1 kap. 5 § fastighetstaxeringslagen ska anses som ägare. I 3 § ersättningslagen används ordalydelsen En skattskyldig som i ett ärende eller mål har haft kostnader. Det ersätts här med lydelsen rätt till ersättning har den som i ett ärende eller mål behöver biträde. Ändringen görs för att det inte ska råda någon tvekan om att även den som inte är skattskyldig har rätt till ersättning. Ett annat syfte är att minska behovet av s.k. likställighetsbestämmelser, dvs. bestämmelser som likställer den som inte är skattskyldig i ett ärende med skattskyldiga, som t.ex. den som finns i 1 § andra stycket ersättningslagen. Det bör nämnas att det enbart är den som ett ärende eller mål gäller som kan anses ha kostnader i ärendet eller målet. Ett mål om arbetsgivaravgifter gäller den som är avgiftsskyldig, vilket innebär att det bara är denne som kan få ersättning. Däremot gäller inte målet ett eventuellt ombud eller biträde och dessa har därför inte rätt till ersättning. Det innebär i sin tur att inte heller ett beslut om ersättning kan anses gälla ett biträde och någon rätt för biträdet att överklaga finns därför inte. Se även kommentaren till 67 kap. 2. Begränsningar i rätten till ersättning Av paragrafen framgår att ersättning enbart får beviljas för kostnader som har behövts för att ta till vara den ersättnings- berättigades rätt. framgår det av 3 § ersättningslagen där det sägs att ersättning får beviljas för kostnader för biträde m.m. som skäligen har behövts för att ta till vara den skattskyldiges rätt. Vilka ändringar som gjorts i 3 § ersättningslagen redogörs för i kommentaren till 1 §. I fortsättningen ska en enskild kunna få besked om rätten till ersättning redan när ett ärende eller mål inleds. Ersättningens storlek ska dock bestämmas först i samband med att ärendet eller målet avgörs. Det innebär att rätten till ersättning och ersättningens storlek kan komma att bestämmas i två olika beslut. Så blir fallet om på ett tidigt stadium beslutar att den enskilde har rätt till ersättning. Av den anledningen och av redaktionella skäl ges förutsättningen för rätt till ersättning i 1 § medan huvudregeln för vilka kostnader som ska ersättas ges här. Det är självklart att en skattskyldig som har behövt biträde för att ta till vara sin rätt inte ska beviljas ersättning för högre kostnader än vad som behövts för att uppnå detta. I förarbetena uttrycks det med att ersättning inte ska beviljas för högre kostnader än vad som skäligen varit påkallade (prop. 1993/94:151, s. 174). Utgångspunkten för bedömningen bör alltjämt vara att ersättning enbart ska betalas ut för kostnader som behövts för att ta tillvara den enskildes rätt. Att kostnaderna skäligen ska ha behövts tillför inget i sak. Ordet skäligen finns därför inte med här. Enligt dagens lagtext är det en förutsättning att den som ärendet eller målet gäller har haft kostnader för biträde m.m. Att det för ersättning krävs att den enskilde haft kostnader för biträde är dock självklart och behöver inte sägas uttryckligen. Det bör nämnas att det ankommer på den som ansöker om ersättning att visa att biträdeskostnaderna har varit påkallade (RÅ 2002 ref. 56). Detsamma får anses gälla frågan om sökanden haft de kostnader som ansökan omfattar. Hur stor ersättning som ska beviljas för den hjälp som behövs ska enligt förarbetsuttalanden i första hand bedömas med hänsyn till ärendets eller målets beskaffenhet, dvs. hur svårt ärendet eller målet är. Den enskildes personliga förhållanden får dock också vägas in (prop. 1993/94:151, s. 174). Det innebär att den som ska bedöma ett yrkande om ersättning måste fråga sig om det arbete och den tid som biträdet har lagt ned har varit motiverat med hänsyn till ärendets eller målets beskaffenhet och den skattskyldiges personliga förhållanden. Med motiverat avses att arbetet ska ha behövts för att ta till vara den enskildes rätt. Därefter ska ställning tas till hur stor ersättning som ska beviljas för den tid som har behövts. Ersättning för den tid som har behövts ska beräknas enligt en timkostnadsnorm. Avsikten är att ersättningen normalt ska beräknas enligt rättshjälpstaxan. Av förarbeten och praxis följer att rättshjälpstaxan är vägledande men att och domstolarna inte är bundna av taxan (prop. 1988/89:126, s. 26 och prop. 1993/94:151, s. 175 samt RÅ 2001 ref. 10). Genom att beräkna ersättningen enligt en timkostnadsnorm kommer ersättningens storlek att knytas hårdare till en fastställd taxa. Syftet med det är att öka förutsebarheten och underlätta tillämpningen. Skälen för förslaget finns i avsnitt 6.9. Det ska dock vara möjligt att avvika från timkostnadsnormen om det har behövts för att ta till vara den enskildes rätt. Vid bedömningen av om det finns skäl att avvika från bör och domstolarna främst beakta ärendets eller målets svårighetsgrad, ombudets skicklighet och vad det normalt kostar att anlita ett sådant biträde som ärendets eller målets svårighetsgrad kräver (jfr prop. 1988/89:126, s. 26). Regeringen bör meddela föreskrifter om hur ersättningen ska beräknas för de timmars arbete som behövts för att ta till vara den enskildes rätt. Enligt 8 kap. 13 § första stycket 2 RF får regeringen meddela föreskrifter som inte ska meddelas av , den s.k. rest- kompetensen. Av 8 kap. 14 § RF följer att behörighet för regeringen att meddela föreskrifter i visst ämne inte hindrar från att genom lag meddela föreskrifter i samma ämne. Föreskrifter som gäller förhållandet mellan det allmänna och enskilda och som är gynnande för de enskilda tillhör rest- kompetensen. Som exempel på gynnande föreskrifter kan nämnas föreskrifter om sociala förmåner. Föreskrifterna om rätt till ersättning för kostnader för biträde i ärenden och mål om skatt är gynnande föreskrifter. Regeringsformen säger inget om regeringens möjligheter att meddela föreskrifter i fall där beslutat lag i ämnen som faller in inom regeringens restkompetens. Den formella lagkraftens princip innebär dock självfallet att regeringen inte kan meddela föreskrifter som strider mot lagen men regeringen har kvar sin rätt att meddela verkställighetsföreskrifter. Regeringen kan även ha kvar restkompetens, nämligen om inte tagit över hela rättsområdet.10 Här handlar det om att regeringen ska meddela föreskrifter om hur ersättningen ska beräknas för den tid som ska ersättas och att den fastställda får frångås om en högre ersättning har behövts för att ta till vara den enskildes rätt. Det kan regeringen göra som verkställighetsföreskrifter eller med stöd av sin s.k. restkompetens. Eftersom de avsedda föreskrifterna inte kan anses strida mot det som sägs i lagen behövs det ingen bestämmelse i lagen om att ersättningen får beräknas på annat sätt om det följer av föreskrifter som regeringen meddelat.11 Vi drar i avsnitt 2.6 slutsatsen att lagen inte bör innehålla några upplysningar om att det finns ytterligare föreskrifter fast av lägre valör. Informationsbehovet bör i stället tillgodoses genom att informerar om föreskrifterna i broschyrer, handledningar och på sin hemsida. 10 : Fördelning av normgivningskompetens eller .det här med bemyndiganden, till (särtryck), s. 68 och 69. 11 Jfr Lagrådets yttrande i prop. 1999/2000:9, 105 och 106 samt Lavin: Lagrådet och den offentliga rätten 1999–2001, s. 79 och 80 samt 95 och 96. Paragrafen ersätter 4 § 1 och 2 ersättningslagen (prop. 1988/89:126, s. 15–17 och 26). Innehållet fanns ursprungligen i 3 § ersättnings- lagen men flyttades utan ändring i sak till 4 § ersättningslagen i samband med reform (prop. 1993/94:151, s. 175). Enkelt uttryckt innebär paragrafen att en enskild inte kan få ersättning för att fullgöra sina uppgifts- och dokumentations- skyldigheter, dvs. de skyldigheter som regleras i avd. VI Uppgifts- och dokumentationsskyldighet. Här sägs att den som ett ärende eller mål gäller inte kan få ersättning för eget arbete eller tidsspillan. följer det av 4 § 3 ersättningslagen (prop. 1988/89:126, s. 15–17 och 26). Ursprung- ligen föreskrevs det i 3 § ersättningslagen men bestämmelsen flyttades utan ändring i sak till 4 § samma lag 1994 då förutsätt- ningarna för ersättning reformerades (prop. 1993/94:151, s. 175). I dagens bestämmelse nämns inte enbart eget arbete och tidsspillan utan även kostnader för sådant som den skattskyldige själv utfört med anledning av ärendet eller målet. Eftersom lydelsen om sådant som den skattskyldige själv utfört inte lägger till något utöver orden eget arbete finns lydelsen inte med här. Att ersättning inte beviljas för eget arbete innebär att kostnader som den enskilde haft i samband med sina utredningsinsatser inte berättigar till ersättning. Det innebär t.ex. att det inte går att få ersättning för kostnader för t.ex. resa och uppehälle i samband med utredningar eller andra åtgärder. Däremot kan en part enligt 15 § förvaltningsprocesslagen (1971:291, FPL) få ersättning för resa och uppehälle i samband med inställelse till muntlig förhandling i domstol. Med eget arbete avses även arbete som utförts av ställföreträdare och anställda (prop. 1988/89:126, s. 26 och RÅ 1992 ref. 39). Av 5 § första stycket ersättningslagen följer att ersättning inte får beviljas för kostnader som har ersatts eller kan komma att ersättas enligt annan författning eller enligt avtal. Det sägs nu i stället här. Att hänsyn ska tas till ersättning från annat håll har gällt sedan ersättningslagen trädde i kraft (prop. 1988/89:126, s. 17 och 30). Med ersättning enligt annan författning avses främst ersättning enligt rättshjälpslagen (1996:1619). Ersättning enligt avtal tar i första hand sikte på ersättningar från rättsskyddsförsäkringar eller liknande. Enligt uppgifter från är det ytterst ovanligt att ersättning minskas på grund av annan ersättning. Paragrafen ersätter 7 § ersättningslagen (prop. 1988/89:126, s. 19– 22, 31 och 32 samt prop. 1993/94:151, s. 139, 140, 175 och 176). ska en ansökan om ersättning göras hos den myndighet eller domstol där kostnaderna har uppkommit. Ansökan ska ha kommit in innan myndigheten eller domstolen avgör ärendet eller målet. Dagens ansökningsförfarande utgår från att och de allmänna förvaltningsdomstolarna beslutar om ersättning i efterhand, dvs. när handläggningen är klar och det är dags att avgöra ärendet eller målet. Vi föreslår i avsnitt 6.8 att den som ett ärende eller mål gäller på ett tidigt stadium ska kunna få besked om ärendet eller målet är sådant att rätt till ersättning för nödvändiga biträdeskostnader föreligger. Med andra ord ska kunna fatta beslut om rätten till ersättning redan när ett ärende inleds för att sedan i samband med att ärendet avgörs besluta om ersättningens storlek. Det liknar förfarandet enligt rättshjälpslagen där beslutet om att bevilja rättshjälp kan meddelas i ett inledande skede och där ersättningen till rättshjälpsbiträdet beslutas först i samband med att ärendet eller målet avgörs. Det nu sagda innebär att den enskilde ska kunna ge in en ansökan innan några kostnader uppkommit. Dagens bestämmelse om att ansökan ska göras hos den myndighet där kostnaderna uppkommit ersätts därför med en föreskrift om att ansökan ska ges in till den myndighet som handlägger ärendet eller målet. ska ompröva beslut som enskilda överklagar. Om verket ändrar beslutet som den enskilde begär faller överklagandet. Ändrar beslutet på något annat sätt ska överklagandet anses omfatta det nya beslutet och verket ska då överlämna handlingarna till länsrätten. Kostnader hänförliga till frågor som överlämnas till länsrätten anses enligt praxis ha uppkommit i länsrätten (RÅ 2001 ref. 19). Det innebär att länsrätten beslutar om ersättning för kostnader som avser frågor där inte ändrar det överklagade beslutet så som den enskilde begärt medan beslutar om ersättning för kostnader som avser frågor där verket har gått på den enskildes linje. Denna uppdelning av beslutsbehörigheten fungerar inte i ett förfarande där enskilda ska kunna få rätten till ersättning prövad redan i samband med överklagandet, dvs. innan obligatoriska omprövning. Beslut om rätten till ersättning måste alltså kunna fattas innan det är klart om någon eller några frågor kommer att överlämnas till länsrätten för prövning. Det nu sagda innebär att i fortsättningen bör pröva om en enskild har rätt till ersättning för att överklaga. Om ansökan bifalls gäller beslutet även handläggningen i länsrätten. Det är dock länsrätten som bestämmer ersättningens storlek för handlägg- ningen där. Om avslår ansökan om rätt till ersättning kan den enskilde överklaga beslutet till länsrätten. Att det är som beslutar om en enskild som avser att överklaga har rätt till ersättning följer av att länsrätten inte handlägger överklagandet förrän handlingarna i ärendet överlämnats dit. Det är som handlägger ärendet fram till överlämnandet och fram till dess är det därför verket som enligt förevarande paragraf beslutar om rätt till ersättning. När ärendet överlämnats kan dock länsrätten besluta om rätt till ersättning föreligger för handläggningen där. I mål om företrädaransvar, bevissäkring och betalningssäkring är sökande och länsrätten första instans. Ersättning kan beviljas i ärendet hos och det oavsett om utredningen leder till att en ansökan ges in till länsrätten eller till att ärendet skrivs av. En enskild kan därför ansöka om rätt till ersättning så snart inleder en utredning. ska besluta om ersättningens storlek i samband med att verket beslutar att ansöka om t.ex. företrädaransvar eller när verket skriver av ärendet. Om bifaller en ansökan om ersättning gäller beslutet även handläggning i länsrätten men det är domstolen som beslutar hur stor ersättning som ska beviljas för handläggningen där. Frågor om rätt till ersättning för att överklaga länsrättens eller kammarrättens beslut ska prövas av överinstansen. Det innebär att den enskilde inte kan få frågan om rätt till ersättning prövad förrän ett överklagande har getts in till överinstansen. Den som har ansökt och beviljats rätt till ersättning ska innan ärendet eller målet avgörs ange den ersättning som begärs. Detsamma gäller givetvis om den enskilde inte har ansökt i förväg, dvs. då ska en ansökan med begärd ersättning ges in innan ärendet eller målet avgörs. I likhet med ska alltså ersättning begäras innan ärendet eller målet avgörs. Om den enskilde inte begär ersättning i rätt tid kan eller domstolen inte besluta om ersättningens storlek och någon ersättning kommer då inte att betalas ut. Det innebär att den enskilde förlorar rätten till ersättning för nödvändiga biträdes- kostnader i den instansen. En enskild som missar att begära ersättning hos kan därför inte få ersättning för biträdeskostnader som har uppkommit där. Det gäller även om den enskilde överklagar beslut i huvudfrågan till länsrätten och där begär ersättning för biträdeskostnaderna i ärendet hos .