sou · GWB358d4 · 2009-01-01 00:00:00 — Av bestämmelsen om att ersättningen ska begäras innan ärendet eller målet avgörs följer nämligen att länsrätten inte får bevilja ersättning för biträdeskostnader som hänför sig till handläggningen hos . Det gäller även om den enskilde först hos länsrätten ansöker om rätt till ersättning. Den som har rätt till ersättning måste alltså i varje instans ange den ersättning som begärs för processen där; annars förlorar den enskilde rätten till ersättning för kostnader som har uppkommit hos den instansen. Enligt 7 § får dock en för sen begäran om ersättning prövas om förseningen beror på något ursäktligt misstag. är inte skyldigt att i varje ärende informera de enskilda om rätten till ersättning. Om bifaller en ansökan om rätt till ersättning bör dock verket i beslutet informera om att den enskilde innan ärendet avgörs måste ange den ersättning som begärs för att inte riskera att rätten till ersättning går förlorad. bör även informera om detta i ärenden där den enskilde aviserat att en ansökan om rätt till ersättning kommer att ges in (prop. 1993/94:151, s. 176). I 9 § ersättningslagen sägs att en för sent inkommen framställning om ersättning endast får prövas om förseningen beror på något ursäktligt misstag. Möjligheten att få en för sen begäran om ersättning prövad regleras i fortsättningen här. Redan enligt den ursprungliga lydelsen av ersättningslagen gällde att en för sent inkommen ansökan fick prövas om förseningen var ursäktlig (prop. 1988/89:126, s. 19–22 och 32). Då gällde bestämmelsen dock enbart ansökningar som skulle ges in till domstolar. fick dock även andra myndigheter än domstolar behörighet att pröva ansökningar om ersättning och bestämmelsen ändrades så att den även omfattar sådana myndigheter (prop. 1993/94:151, s. 176). Frågan om en försening är ursäktlig har prövats av Regerings- rätten (se t.ex. RÅ 1994 not. 612, RÅ 1998 not. 94 och RÅ 2001 not. Bestämmelser om ersättning som inte som inte får någon motsvarighet Här redogörs för bestämmelser som inte får någon motsvarighet i den nya lagen och som inte behandlats tidigare i kommentaren. 5 § andra stycket ersättningslagen Av 5 § andra stycket ersättningslagen följer att om den enskilde endast delvis har fått bifall till sina yrkanden får ersättningen jämkas. Denna jämkningsbestämmelse lades till 1994 och har inte ändrats (prop. 1993/94:151, s. 137och 175). Som redogörs för i kommentaren till 1 § ska det utöver behov av biträde inte längre krävas att den enskilde får bifall till sina yrkanden för att ersättning ska betalas ut. Det innebär att nu aktuell jämkningsbestämmelse blir överflödig. 5 § tredje stycket ersättningslagen I 5 § tredje stycket ersättningslagen sägs att ersättning får jämkas om den skattskyldige har varit försumlig eller har orsakat att ärendet eller målet har blivit mer omfattande än nödvändigt. Denna jämkningsbestämmelse lades till 1994 och har inte ändrats (prop. 1993/94:151, s. 137och 175). Enligt 2 § ska ersättning enbart betalas ut för kostnader som behövts för att ta till vara den enskildes rätt. Det innebär att den som ska bedöma ett yrkande om ersättning måste fråga sig om det arbete och den tid som biträdet har lagt ned har varit motiverat med hänsyn till ärendets eller målets svårighetsgrad och den skattskyldiges personliga förhållanden. Av utgångspunkten för hur ersättningens storlek ska beräknas följer att den enskilde inte kan få ersättning för kostnader som uppkommit på grund av oskicklig och ineffektiv processföring. Det behöver alltså inte anges särskilt och bestämmelsen om jämkning i 5 § tredje stycket ersättningslagen förs därför inte över hit. Avd. VIII Utredning och kontroll 41 kap. skyldighet att utreda och kommunicera Bestämmelsen ersätter 3 kap. 1 § TL, som bara har ändrats en gång och det var när skatteförvaltningen blev en myndighet (prop. 1998/90:74, s. 283–285, 394 och 395 samt prop. 2002/03:99). utredningsskyldighet enligt taxeringslagen bör ses i ljuset av att förvaltningslagen inte innehåller någon bestämmelse om hur utredningsansvaret ska fördelas mellan myndigheter och enskilda. I 4 § förvaltningslagen finns dock en regel om allmän serviceskyldighet som i viss mån kan sägas ersätta en bestämmelse om utredningsskyldighet. En av grundprinciperna i taxeringsförfarandet är att ärendena ska utredas hos . Ett ärende ska innan det når domstol vara färdigutrett. Denna grundprincip kommer till uttryck i förevarande paragraf. En skillnad mellan beslutsförfarandet i taxeringslagen och skattebetalningslagen är att en stor del av beskattningsbesluten enligt skattebetalningslagen fattas automatiskt i enlighet med lämnad skattedeklaration. Om en skattedeklaration har lämnats i rätt tid och på rätt sätt anses ett beslut om skatten ha fattats i enlighet med deklarationen. I fall skattedeklaration inte lämnas anses skatten ha bestämts till noll kronor. Om en deklaration lämnas senare anses ett beskattningsbeslut i stället ha fattats i enlighet med redovisningen, om inte ett beslut om omprövning har meddelats . Den utredningsskyldighet som har enligt taxeringslagen kan tyckas rimma illa med det automatiska beslutsförfarande som gäller enligt skattebetalningslagen. I ärenden om t.ex. mervärdesskatt, skatteavdrag och arbetsgivaravgifter kommer utredningsskyldigheten i princip bara att få betydelse i samband med omprövningar. Det kan dock hävdas att det ligger i linje med syftet med utredningsskyldigheten, nämligen att ärenden ska utredas hos och vara färdigutredda innan de når domstol (prop. 1989/90:74, s. 283). Vidare följer det av praxis att , trots avsaknaden av en uttrycklig bestämmelse om utredningsskyldighet i skattebetalningslagen, är skyldigt att se till att ärenden enligt nämnda lag blir tillräckligt utredda (RÅ 2006 ref. 15). Förevarande paragraf ska därför även gälla ärenden som handläggs enligt skattebetalningslagen. Dagens bestämmelser om kommunikation finns i 3 kap. 2 § TL och 14 kap. 1 § SBL. Bestämmelserna, som aldrig har ändrats, innehåller både en kommunikationsregel som går längre än vad förvaltnings- lagen föreskriver och en hänvisning till 17 § FL. Det gör att förhållandet mellan bestämmelserna och förvaltningslagen kan vara svårt att förstå och att bestämmelserna därför kan uppfattas som svårtillgängliga. För att råda bot på detta slopas hänvisningen till 17 § FL och i stället ges relevanta delar av innehållet i den paragrafen här. Förevarande paragraf ersätter alltså hänvisningarna i 3 kap. 2 § TL och 14 kap. 1 § SBL till 17 § förvaltningslagen (prop. 1989/90:74, s. 283–285 och 395 samt prop. 1996/97:100, s. 596 och 597). Enligt 1 § ska se till att ärendena blir tillräckligt utredda. Kommunikationsskyldigheten hör nära samman med och utgör en del av utredningsskyldigheten. Det som föreslås här be- träffande kommunikationsskyldigheten påverkar inte ansvar för att ärenden enligt denna lag blir tillräckligt utredda. Termen den skattskyldige ersätts här med uttrycket den som beslutet gäller. Ändringen görs för att det inte ska råda någon tvekan om att även den som inte är skattskyldig får överklaga om beslutet gäller denne. Ett annat syfte är att minska behovet av s.k. likställighetsbestämmelser, dvs. bestämmelser som likställer den som inte är skattskyldig i ett ärende med skattskyldiga. Bestämmelsen om kommunikation i 17 § FL gäller endast ärenden som avser myndighetsutövning. Motsvarande begränsning gäller enligt förevarande paragraf. I första och andra styckena finns det innehåll i 17 § första stycket FL som är relevant för ärenden enligt denna lag. Enligt andra stycket 4 får avgöra ett ärende utan att den skattskyldige underrättas och ges tillfälle att yttra sig om avgörandet inte kan skjutas upp. Detta undantag från underrättelse gällde redan enligt förvaltningslag. I förarbetena till den lagen nämns att undantaget bl.a. bör kunna tillämpas i fall där myndigheten är bunden av bestämda beslutsfrister som inte lämnar utrymme för kommunikation (prop. 1971:30, s. 454 och 471, se även , Förvaltningslagen med kommentarer, 2 u., s. 203). När det gäller grundläggande beslut om årlig taxering är bundet av en bestämd beslutsfrist. Sådana beslut ska verket enligt 4 kap. 2 § TL fatta före november månads utgång. är alltså inte bara skyldigt att fatta ett beslut utan beslutet ska dessutom fattas . beslutas den slutliga skatten i två steg. Först fattar ett grundläggande beslut om årlig taxering enligt 4 kap. 2 § TL, dvs. fastställer underlagen för inkomstskatten m.fl. skatter. Därefter fattar enligt 11 kap. 9 § första stycket SBL beslut om skattens storlek enligt taxeringsbeslutet – s.k. grundläggande beslut om slutlig skatt. Beslutet om slutlig skatt är en direkt funktion av taxeringsbeslutet och innebär inget annat än att skatten på underlagen beräknas. I fortsättningen ska bara fatta ett beslut, nämligen beslut om slutlig skatt. Ett beslut om slutlig skatt ska fattas för varje beskattningsår. Någon tidsgräns liknande den som finns i 4 kap. 2 § TL tas inte in i förevarande lag. måste dock besluta om slutlig skatt i sådan tid att besked om slutlig skatt kan skickas inom de tider som anges i 56 kap. 10 §. Besked till fysiska personer ska skickas året efter beskatt- ningsåret. Bestämmelserna i 56 kap. 10 § om när slutskattebesked senast ska skickas ut reglerar alltså indirekt när senast ska fatta beslut om slutlig skatt. Undantaget att underrättelse inte behöver ske om ärendet inte kan skjutas upp är tillämpligt i ärenden om slutlig skatt. Om i ett sådant ärende misslyckats med att underrätta den skattskyldige eller inte hinner underrätta den skattskyldige om en sent inkommen uppgift får alltså verket ändå fatta beslut om slutlig skatt. Däremot är undantaget inte tillämpligt i ärenden om särskilda avgifter och omprövning till den skattskyldiges nackdel. De beslutsfrister som gäller för nämnda ärenden är nämligen av en annan karaktär än den frist som indirekt gäller för beslut om slutlig skatt. är inte skyldigt att fatta beslut utan fristerna för beslut om särskilda avgifter och omprövning till nackdel innebär att verket inte får fatta beslut efter en viss tidpunkt. Det kan inträffa att något beslut om slutlig skatt inte fattats. Om det först efter den indirekta tidsfristen för beslut om slutlig skatt visar sig att borde ha fattat ett sådant beslut får verket enligt 66 kap. 2 § andra stycket besluta om slutlig skatt genom omprövning. I sådana fall gäller beslutsfristerna för om- prövning i 66 kap. Undantaget avgörandet inte kan skjutas upp är inte tillämpligt när slutlig skatt beslutas genom omprövning. Tredje stycket motsvarar 17 § tredje stycket FL. Bestämmelsen i 17 § andra stycket FL om att myndigheten bestämmer om underrättelsen ska ske muntligt, genom vanligt brev, genom delgivning eller på annat sätt avser förfarandet hos myndighet. I det här fallet kan regeringen meddela sådana föreskrifter som verkställighetsföreskrifter eller med stöd av den s.k. restkompetensen (RF 8 kap. 13 §). En bestämmelse om att bestämmer hur underrättelse ska ske kan alltså ges i förordning. Av 2 § följer att om ett skatteärende tillförts uppgifter av någon annan än den som ärendet gäller ska denna innan ärendet avgörs underrättas om uppgifterna och ges tillfälle att yttra sig över dem. Den som ärendet gäller har alltså bara rätt att yttra sig över uppgifterna. Det finns med andra ord ingen skyldighet för verket att låta den som ärendet gäller få yttra sig över överväganden, dvs. skälen för det beslut som verket överväger att fatta. Detsamma gäller enligt 17 § FL. Lagstiftaren har dock ansett att rätten att yttra sig bör vara mer omfattande i ärenden om avvikelse från den skattskyldiges deklaration, omprövning till den skattskyldiges nackdel och särskilda avgifter (prop. 1989/90:74, s. 283–285, 326, 327 och 395). I 3 kap. 2 § första stycket TL och 14 kap. 1 § första stycket SBL sägs därför att den skattskyldige ska ges tillfälle att yttra sig innan hans eller hennes ärende avgörs, om det inte är onödigt. En intressant fråga är vad den skattskyldige ska få yttra sig över. Enligt andra stycket i nämnda paragrafer gäller 17 § FL i fråga om den skattskyldiges rätt att få del av och yttra sig över uppgifter som tillförts ärendet av någon annan. Rätten att få yttra sig enligt 3 kap. 2 § TL första stycket och 14 kap. 1 § första stycket SBL avser därför något annat än en rätt att yttra sig över uppgifter som tillförts ärendet av någon annan. Av förarbetena att döma har lagstiftaren avsett en rätt att yttra sig över de skäl som gör att överväger att t.ex. påföra särskild avgift (prop. 1977/78:181, s. 30, 218 och 219, prop. 1978/79:137, s. 11 och prop. 1989/90:74, s. 283–285, 326 och 395). Även i fortsättningen bör skattskyldiga och andra som ett ärende gäller ha rätt att yttra sig över överväganden och inte bara över uppgifter som tillförts ett ärende av någon annan. Det är dock inte motiverat med en sådan rätt i alla slags ärenden utan bara i ärenden där kraven på rättssäkerhet är särskilt framträdande. Det finns starka skäl för att den som ett ärende gäller alltid bör få yttra sig innan beslutar om särskilda avgifter, inte minst mot bakgrund av att det är viktigt att förfarandet för särskilda avgifter stämmer överens med rättssäkerhetsgarantierna i artikel 6 i (prop. 2002/03:106, s. 88 och 89 samt prop. 2005/06:169, s. 52–54, 129 och 130). Ett annat skäl är att alltid bör göra den som avgiftsärendet gäller uppmärksam på möjligheterna till befrielse innan verket beslutar om särskild avgift (prop. 1989/90:74, s. 326). Även vid omprövning till nackdel är skälen starka för att den som ärendet gäller ska ges tillfälle att yttra sig före beslutet. Detta gäller i princip alla ärenden som initierar och där avgörandet är till nackdel för den skattskyldige, som t.ex. åter- kallelse av godkännande för F-skatt och beslut om ansvar för skatt, inklusive beslut om att ansöka hos länsrätten om företrädaransvar. Utan en rätt att yttra sig skulle nämligen beslut som Skatte- verket tar initiativ till kunna komma som en total överraskning för den som beslutet gäller. Detta i kombination med att det rör sig om beslut som antingen ändrar ett redan fattat beslut eller ansvaret för skatt gör att det i nu aktuella ärenden alltjämt behövs en kommunikationsregel som ger den som ärendet gäller rätt att yttra sig inte bara över eventuella uppgifter som tillförts av någon annan utan även över överväganden. När det gäller ärenden där avser att avvika från deklarerade uppgifter är skälen för att den som ärendet gäller alltid ska få yttra sig inte lika starka som i behandlade ärenden. För det första handlar det inte om att ändra ett redan fattat beslut. För det andra vet den som är skyldig att deklarera att ska besluta om skatten för aktuell period. Slutligen är möjligheterna till omprövning generösa. Här får det därför anses tillräckligt att den som ärendet gäller har rätt att yttra sig över uppgifter som tillförts ärendet av någon annan. Den som ärendet gäller behöver alltså i fortsättningen inte ges tillfälle att yttra sig över de skäl som gör att överväger att avvika från deklarerade uppgifter. Det nu förda resonemanget är även giltigt i fråga om anmälningar för registrering och ansökningar om godkännande för F-skatt. Gemensamt för de ärenden där den som ärendet gäller bör ha rätt att yttra sig över överväganden är att de har initierats av och att avgörandet är till nackdel för den som det gäller. Det föreskrivs därför i förevarande paragraf att ett ärende som initierats av inte får avgöras till nackdel utan att den som ärendet gäller fått tillfälle att yttra sig i frågan. Att tillämpningsområdet är begränsat till ärenden som initieras av innebär att ärenden som inleds med en deklaration, begäran om omprövning, anmälan eller ansökan inte omfattas av paragrafen. Den omständigheten att den som är deklarationsskyldig inte lämnar deklaration innebär dock inte att han eller hon får rätt att yttra sig i frågan. Beslut om slutlig skatt ska fattas för varje beskattningsår och sådana beslut initieras därför inte av Skatte- verket utan av systemet med årliga beslut om slutlig skatt. Systemet innebär att , oavsett om deklaration lämnats eller inte, ska besluta om slutlig skatt i sådan tid att besked om slutlig skatt kan skickas inom de tider som anges i 56 kap. 10 §. Det bör också nämnas att beslut om arbetsgivaravgifter, skatte- avdrag, mervärdesskatt och punktskatt fattas med automatik, dvs. beslut anses ha fattats i enlighet med inkommen skattedeklaration. Här kan en avvikelse från deklarationen bara beslutas genom omprövning och då är förevarande paragraf tillämplig om det är som tar initiativ till omprövningen. Begränsningen till ärenden som initieras av gör även att den som begär att ett godkännande för F-skatt ska återkallas inte har rätt att yttra sig i frågan. Den andra begränsningen är att det avgörande som avser att fatta är till nackdel för den som det gäller. är alltså inte skyldigt att ge den som ärendet gäller tillfälle att yttra sig innan verket omprövar t.ex. ett beslut om skattetillägg till fördel för den som är skyldig att betala tillägget. Rätten att yttra sig enligt förevarande paragraf ska i likhet med vad som gäller enligt 2 § endast gälla ärenden som avser myndighetsutövning mot en skattskyldig. ska ge den som ärendet gäller tillfälle att yttra sig i den fråga som ärendet gäller. Därmed avses att verket ska ge den som ärendet gäller tillfälle att bemöta verkets rättsliga argumentering, dvs. de skäl som verket överväger att lägga till grund för sitt beslut. I ärenden om särskilda avgifter inbegriper det att den skattskyldige ska ges tillfälle att även yttra sig i frågan om befrielse. ska på eget initiativ överväga om det finns skäl för befrielse. Det innebär att i sina överväganden måste göra en bedömning av om det finns skäl för befrielse och ge den skattskyldige tillfälle att yttra sig även över den bedömningen. Det bör nämnas att det givetvis inte finns något som hindrar att fullgör sina skyldigheter enligt 2 § och förevarande paragraf vid ett och samma tillfälle. Den särskilda kommunikationsregel som finns i 3 kap. 2 § TL och 14 kap. 1 § SBL säger att den skattskyldige inte behöver ges tillfälle att yttra sig om det är onödigt. Även i fortsättningen finns det behov av undantag från kommunikationsskyldigheten. Om en omprövning till nackdel t.ex. avser en rättelse av felräkning, misskrivning eller annat uppenbart förbiseende är det onödigt att ge den som ärendet gäller tillfälle att yttra sig. För att bestämmelserna om kommunikation inte ska innehålla alltför många varianter av undantag används samma undantag här som i 2 § andra stycket 2, nämligen att kommunikation inte behöver ske om det är uppenbart obehövligt. Bestämmelsen är hämtad från 3 kap. 3 § TL. Att i aktuella fall får fatta beslut enbart på grundval av kontrolluppgifter utan att den skattskyldige underrättas och får tillfälle att yttra sig över kontrolluppgifterna har gällt (prop. 1990/91:5, s. 112 och 113). En följdändring gjordes när LSK infördes (prop. 2001/02:127). Ändringar i 3 kap. 3 § TL gjordes även 1993 i samband med att förfarandet med förtryckta deklarations- blanketter infördes och 2002 i samband med att inkomstskatte- lagen infördes (prop. 1992/93:86, s. 79 och prop. 1999/200:2, s. 732). Bakgrunden till bestämmelsen är att den som enbart har intäkter i form av ränta och utdelning för vilka kontrolluppgift lämnas inte ska behöva deklarera. Motivet för detta undantag är i sin tur att den enhetliga skattesatsen på och systemet med skatte- avdrag gör att rätt inkomstskatt betalas helt automatiskt (prop. 1990/91:5, s. 112). Bestämmelser om utredning och kommunikation som inte får någon motsvarighet Här redogörs för bestämmelser som inte får någon motsvarighet i den nya lagen och som inte behandlats tidigare i kommentaren. 3 kap. 7 § TL och 14 kap. 6 § SBL I 3 kap. 7 § TL och 14 kap. 6 § SBL finns bestämmelser om att och skattskyldiga får komma överens om att träffas för att diskutera oklarheter i ett aktuellt ärende. infördes ursprungligen 1978 som ett smidigt och informellt komplement till revisionsinstitutet (prop. 1977/78:131, s. 254). Redan i förarbetena till besöksinstitutet framhölls att den omständigheten att det saknades bestämmelser om besök inte hindrade att tjänstemän och skattskyldiga träffades för att reda ut oklarheter i ett aktuellt ärende utan att det snarare var önskvärt att sådana besök kom till stånd. Skälet till regleringen var alltså inte att frivilliga besök kräver författningsstöd. Det som motiverade en reglering var i stället att det inom skatteförvaltningen fanns en osäkerhet om det var tillåtet att använda frivilliga besök för att reda ut oklarheter i ett ärende (prop. 1977/78:131, 149–153, 158–160 och 247–256). är läget helt annorlunda och bestämmelsen framstår därför som onödig och förvirrande i den meningen att det kan uppfattas som oklart om frivilliga besök som inte omfattas av bestämmelsen är tillåtna. Med hänsyn härtill och till att det ur rättsskyddssynpunkt saknas skäl att ha en bestämmelse om besök slopas den. 3 kap. 16 § TL och 14 kap. 8 § första stycket SBL I 3 kap. 16 § TL och 14 kap. 8 § första stycket SBL finns bestämmelser om myndigheters skyldighet att lämna uppgifter till . Bestämmelsen i taxeringslagen ändrades i samband med att ersatte och de tio skattemyndigheterna (prop. 1989/90:74, s. 399 och prop. 2002/03:99). Innehållet i 14 kap. 8 § SBL är detsamma som när skattebetalningslagen trädde i kraft (prop. 1996/97:100, s. 599). Syftet med paragraferna är att sekretess hos den andra myndigheten – bortsett från de fall som anges i 3 kap. 16 § i andra och tredje styckena TL – inte ska hindra att uppgiften lämnas ut till . Det rör sig om sådana sekretessbrytande bestäm- melser som avses i 14 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100). offentlighets- och sekretesslagen finns bestämmelsen i 10 kap. 28 § (prop. 2008/09:150). Av nämnda bestämmelse i sekretesslagen följer att en sekretessbrytande bestämmelse kan ges i lag eller förordning. Om en sekretessbrytande bestämmelse ges i lag eller förordning påverkar inte sekretesskyddet hos den myndighet som tar emot uppgifterna. Detta innebär att uppgifter som hämtar in från andra myndigheter kommer att omfattas av absolut sekretess hos verket och det oavsett sekretesskyddet för uppgifterna hos den myndighet som lämnar uppgifterna. Trots att sekretessen regleras i lag finns det alltså inget hinder mot att meddela sekretessbrytande bestämmelser i förordning. Ett exempel på detta är förordningen (1980:995) om skyldighet för att lämna uppgifter till andra myndigheter. Enligt förordningen ska på begäran lämna uppgifter om enskildas adress, deras arbetsgivares namn och adress samt enskilda ekonomiska förhållanden till bl.a. . I vilka fall på begäran ska lämna ut uppgifter ur beskattningsdatabasen till andra myndigheter regleras också i förordning – förordningen (2001:588) om behandling av uppgifter i beskattningsverksamhet. Föreskrifter om skatt ska dock enligt regeringsformen meddelas i lag. Till föreskrifter om skatt räknas inte bara de materiella reglerna utan också de regler som avser grunderna för taxerings- och uppbördsförfarandet (prop. 1973:90, s. 302). De nu aktuella sekretessbrytande bestämmelserna kan dock knappast anses tillhöra grunderna för skatteförfarandet och bestämmelserna ges därför i förordning. 3 kap. 17 § TL och 14 kap. 8 § andra stycket SBL I 3 kap. 17 § TL sägs att uppgifter i självdeklarationer och i andra handlingar som har upprättats eller för granskning omhändertagits vid taxeringskontroll eller lämnats till ledning för taxering enligt bestämmelserna i får tillhandahållas främmande stat med vilken har träffat överenskommelse om handräckning i skatteärenden. Enligt 14 kap. 8 § andra stycket SBL gäller 3 kap. 17 § TL också för uppgifter som avses i SBL. Bestämmelsen i taxeringslagen fick sin nuvarande lydelse i samband med att ersatte och de tio skattemyndigheterna (prop. 2002/03:99). Paragrafen ändrades dessutom när lagen om självdeklarationer och kontrolluppgifter