sou · GWB358d4 · 2009-01-01 00:00:00 — Befogenheterna kan däremot inte användas i syfte att kontrollera bokföringsskyldigheten eller den skattemässiga hanteringen av kontanta intäkter (prop. 2006/07:105, s. 56 och 94). Paragrafen ersätter 15 § första stycket kassaregisterlagen som har behållit sin ursprungliga lydelse (prop. 2006/07:105, s. 93). Bestämmelsen i 15 § andra stycket kassaregisterlagen om att tillsyn får ske utan underrättelse i förväg ersätts av 10 §. har enligt paragrafens första stycke rätt att för sin tillsyn få tillträde till verksamhetslokaler där verksamheten bedrivs. Motsvarande sägs i 17 § kassaregisterlagen (prop. 2006/07:105, s. 93 och 94). Paragrafen är aldrig ändrad. Av andra stycket framgår att polismyndighet ska lämna biträde om det behövs för att tillsynen ska kunna genomföras. Mot- svarande sägs i 20 § kassaregisterlagen som har behållit sin ursprungliga lydelse (prop. 2006/07:105, s. 94). I paragrafen regleras näringsidkarens skyldighet att tillhandahålla handlingar och lämna upplysningar som behövs för tillsynen. Paragrafen ersätter 18 § kassaregisterlagen som aldrig har ändrats (prop. 2006/07:105, s. 94). Mindre förändringar av lydelsen föreslås här för att bestäm- melsen ska ansluta bättre till den paragraf där motsvarande skyldigheter under revision regleras, 42 kap. 9 §. Enligt 18 § kassaregisterlagen ska näringsidkaren i den omfattning det är nödvändigt för tillsynen lämna upplysningar och tillhandahålla handlingar. Det ersätts nu med att näringsidkaren om begär det ska tillhandahålla de handlingar och lämna de upplysningar som behövs för tillsynen. Handlingar och upplysningar som behövs för tillsynen är nödvändiga för denna. Den nya ordalydelsen innebär således inga förändringar av näringsidkarens skyldigheter. Om näringsidkaren inte fullgör sina skyldigheter enligt paragrafen kan utfärda ett vitesföreläggande med stöd av 44 kap. 2 §. får enligt paragrafen räkna kunder, kontrollköpa, göra kvittokontroll och inventera kassan för att kontrollera den som är eller kan antas vara skyldig att använda kassaregister. Paragrafen ersätter 21 § första stycket kassaregisterlagen som har kvar sin ur- sprungliga lydelse (prop. 2006/07:105, s. 94 och 95). i 21 § andra stycket kassaregisterlagen om att kundräkning, kontrollköp och kvittokontroll får ske utan underrättelse i förväg ersätts av 10 §. I kassaregisterlagen benämns kontrollen som särskilda kontroll- åtgärder. Åtgärderna kan dock endast genomföras på plats i eller i anslutning till näringsidkarens verksamhetslokal. I detta avseende liknar åtgärderna de kontrollbesök som får företas hos frisörer, restauranger och torghandlare. Det finns därför anledning att benämna även de särskilda kontrollåtgärderna som kontrollbesök. För att regleringen ska bli så enhetlig som möjligt utformas nu aktuell paragraf på liknande sätt som bestämmelserna om kontrollbesök i 8 och 9 §§. Befogenheten får endast användas för åtgärder som direkt tar sikte på att kontrollera att kassaregister används på ett korrekt sätt. Syftet med kontrollbesöket ska vara att kontrollera att samtliga försäljningar registreras och att kunden erbjuds kvitto (prop. 2006/07:105, s. 94 och 95). Paragrafen ersätter 23 § första stycket kassaregisterlagen (prop. 2006/07:105, s. 95). Den är aldrig ändrad. Om begär det ska en näringsidkare som verket har gjort kontrollbesök hos tillhandahålla kontrollremsa, uppgifter från journalminne eller tömningskvitto. Syftet med bestämmelsen är att verket ska kunna stämma av resultatet av kontrollen mot registreringen i kassaregistret. Paragrafen ersätter 4 § torgkontrollagen. En bestämmelse om kontrollbesök fanns med i den ursprungliga lydelsen av torg- kontrollagen (prop. 1997/98:100, s. 171–174, 214 och 215). Därefter har endast ordet skattemyndigheten bytts ut mot ordet (prop. 2002/03:99). Bestämmelserna flyttas hit från 9 § branschkontrollagen som har kvar sin ursprungliga lydelse (prop. 2005/06:169, s. 127). Andra stycket i 9 § branschkontrollagen ersätts av 10 §. Befogenheten får endast användas för åtgärder som direkt tar sikte på att kontrollera att skyldigheten att dokumentera identifikationsuppgifter i en personalliggare enligt 39 kap. 13 § efterlevs. Syftet med kontrollen ska alltså vara att kontrollera att det finns en personalliggare tillgänglig i verksamhetslokalen som uppfyller föreskrivna krav. I det ligger att ska kontrollera att de personer som vid kontrollbesöket är verksamma också är upptagna i personalliggaren. Det handlar om att få en ögonblicksbild av om dokumentationsskyldigheten efterlevs. I dokumentationsskyldigheten ligger också ett krav på att bevara uppgifterna (se kommentaren till 39 kap. 13 §). Personal- liggaren ska alltså innehålla uppgifter för förfluten tid och vid ett kontrollbesök kan kontrollera att så är fallet. En prövning av om uppgifternas innehåll är korrekt – vem var exempelvis verksam en viss förfluten dag eller hur många var verksamma under en viss månad – ligger däremot utanför kontrollbesökets syfte. Personalliggaren och observationerna vid kontrollbesöket är inte tillräckligt underlag för den bedömningen, utan det krävs tillgång till exempelvis skattedeklarationer eller kontrolluppgifter. En sådan prövning kommer regelmässigt att handla om huruvida näringsidkaren har fullgjort sin skyldighet att redovisa och betala skatt och den ska ske inom ramen för en skatteutredning. Vid kontrollbesöket ska alltså kontrollera att personalliggaren innehåller uppgifter för förfluten tid, men inte pröva om uppgifterna är korrekta. Om tror att det finns uppgifter i en personalliggare som behövs i en skatteutredning får verket använda de generella utredningsbefogenheterna för att få del av uppgifterna. Kontrollbesöket kan alltså inte användas för att på ett enklare sätt få tillgång till uppgifter om syftet är ett annat än att kontrollera dokumentationsskyldigheten som sådan. Av paragrafen framgår att inte behöver underrätta näringsidkaren om beslut om kontrollbesök eller tillsyn i förväg. Underrättelse om beslutet ska lämnas så snart det kan ske utan att kontrollen förlorar sin betydelse. Bestämmelsen behövs eftersom en underrättelse i förväg skulle förta effekten av kontrollen (prop. 2006/07:105, s. 56 och 63–65 samt prop. 2005/06:169, s. 127). När det gäller de åtgärder som får företas utan att närings- idkaren är medveten om dem, dvs. kundräkning, kontrollköp och kvittokontroll, kan normalt underrättelse inte lämnas direkt i anslutning till kontrollbesöket. Kontrollen förutsätter att de observationer som har gjorts vid kontrollbesöket i efterhand stäms av mot uppgifter från kassaregistret som näringsidkaren enligt 7 § är skyldig att tillhandahålla. Först när det har skett kan underrättelse lämnas utan att syftet med kontrollen äventyras. Paragrafen ersätter 15 § andra stycket och 21 § andra stycket kassaregisterlagen (prop. 2006/07:105, s. 93 och 95) samt 9 § andra stycket branschkontrollagen (prop. 2005/06:169, s. 127). Ingen av paragraferna har ändrats. Till skillnad från dessa bestämmelser anges här inte bara att åtgärderna får vidtas utan underrättelse i förväg, utan också när underrättelse senast ska lämnas. I förhållande till de nuvarande bestämmelserna får paragrafen ett vidare tillämpningsområde och kommer att omfatta även kontrollbesök enligt torgkontrollagen. Syftet med sådana kontrollbesök är att identifiera personer som bedriver torg- eller marknadshandel. Kontrollen ska genomföras på den plats där handeln bedrivs. Det ligger närmast i kontrollbefogenhetens natur att inte innan ett beslut om kontrollbesök kan underrätta dem som kan komma att kontrolleras. Det är därför inget problem att låta den här paragrafen även omfatta beslut om kontrollbesök för att identifiera personer som bedriver eller kan antas bedriva torg- och marknadshandel. Bestämmelsen i 21 § andra stycket kassaregisterlagen kan framstå som mer begränsad än den nu föreslagna bestämmelsen. Där sägs att kundräkning, kontrollköp och kvittokontroll får vidtas utan att näringsidkaren underrättas i förväg. Motsatsvis innebär det att kassainventering inte får företas utan föregående underrättelse. Det framgår emellertid tydligt av propositionen att avsikten är att kassainventering ska kunna ske utan att näringsidkaren underrättas i förväg, dvs. att kassainventeringen får göras vid ett oaviserat kontrollbesök (prop. 2006/07:105, s. 64 och 65). Till skillnad från de övriga särskilda kontrollåtgärderna kan kassainventering däremot inte företas dolt. Avsikten har sannolikt varit att klargöra den distinktionen snarare än att utesluta att åtgärden företas utan underrättelse i förväg. Här omfattas därför kassainventeringen av bestämmelsen. Underrättelse behöver alltså inte lämnas i förväg. Om varken näringsidkaren eller någon som är behörig att företräda honom finns i verksamhetslokalen vid kontrollbesöket bör kassainventeringen kunna verkställas ändå. Att avvakta med kontrollen och försöka nå näringsidkaren för att underrätta om beslutet i en sådan situation innebär att kontrollen förlorar sin betydelse. Enligt paragrafen ska kontrollen genomföras på ett sådant sätt att den inte onödigt hindrar verksamheten. Bestämmelsen utformas på samma sätt som motsvarande bestämmelse på revisionsområdet (42 kap. 6 § första stycket). Paragrafen ersätter 16 och 22 §§ kassaregisterlagen (prop. 2006/07:105, s. 93) samt 10 § branschkontrollagen (prop. 2005/06:169, s. 47). Ingen av paragraferna har ändrats. Det finns ingen bestämmelse om allmänt hänsynstagande i torg- kontrollagen. ska givetvis genomföra även sådan kontroll så att den stör verksamheten så lite som möjligt. Paragrafen ska därför tillämpas även på kontroll av torg- och marknadshandel. När får ett föreläggande förenas med vite? Paragrafen ersätter 3 kap. 12 § fjärde stycket första meningen TL. Det som skiljer det här vitesföreläggandet från förelägganden som förenas med vite med stöd av 3 § är att befogenheten att förelägga om fullgörelse och befogenheten att förena föreläggandet med vite inte är skilda åt. Utgångspunkten är alltså att ett föreläggande ska vara förenat med vite. Det beror på att när frågan om föreläggande väcks har den reviderade normalt redan vägrat att på revisorns begäran tillhandahålla handlingarna eller lämna upplysningarna. För- utsättningarna i 3 § för att ett föreläggande ska få förenas med vite, nämligen att det finns anledning att anta att det inte följs, är därför regelmässigt uppfyllt när frågan om vitesföreläggande väcks under revision. Det är skälet till att även befogenheten att förelägga regleras här och inte i anslutning till bestämmelserna om en reviderads skyldigheter att tillhandahålla handlingar och lämna upplysningar i 42 kap. 9 och 10 §§. Något hinder mot att förelägga utan vite finns inte utan det är tvärtom nödvändigt i vissa fall. Som förutsättning för att få använda bevissäkring under revision gäller i vissa fall att den reviderade inte har följt ett föreläggande att lämna ut den handling som ska eftersökas (45 kap. 7 och 8 §§). Detta i kombination med vitesförbudet i 4 § gör att det ibland är nödvändigt att förelägga utan vite. En bestämmelse om att en reviderad som inte fullgör sina skyldigheter att tillhandahålla handlingar och lämna upplysningar får föreläggas vid vite att fullgöra dem fanns med i den ursprungliga lydelsen av taxeringslagen (prop. 1989/90:74, s. 399). Den fick sin nuvarande lydelse 2003 när vitesförbudet utvidgades till att även omfatta gärningar som kan föranleda skattetillägg (prop. 2002/03:106, s. 232). Här finns bestämmelser om vitesförelägganden som anknyter till en näringsidkares skyldigheter att medverka vid tillsyn över kassaregister (43 kap. 5 §) och kontrollbesök i kontantbranschen (43 kap. 7 §). Det handlar alltså om vitesförelägganden som syftar till att möjliggöra kontroll. På motsvarande sätt som gäller för revisionsvitet enligt 1 § är utgångspunkten att ett föreläggande ska vara förenat med vite. Även här är det nämligen normalt så att den som ska föreläggas redan har vägrat att fullgöra sina skyldigheter. Befogenheten att förelägga och befogenheten att förena föreläggandet med vite är därför sammanförda här. Föreläggandebestämmelserna som ges här är hämtade från 19 § och 23 § tredje stycket kassaregisterlagen (prop. 2006/07:105, s. 94 och 95). Att föreläggandena får förenas med vite sägs i 29 § kassaregisterlagen (prop. 2006/07:105, s. 97 och 98). 19 § kassa- registerlagen ger även möjlighet att förelägga närings- idkaren att fullgöra skyldigheten att använda kassaregister. Det sägs nu i 39 kap. 17 §. Här sägs att ett föreläggande får förenas med vite om det finns anledning att anta att det inte följs. Paragrafen ersätter 3 kap. 6 § första stycket TL, 23 kap. 2 § första stycket första meningen SBL, 17 kap. 8 § första stycket första meningen LSK, 18 § första stycket branschkontrollagen, 29 § första stycket kassaregisterlagen och 8 § första stycket lagen om deklarationsombud. Bestämmelsen i 3 kap. 6 § första stycket TL fick sin nuvarande lydelse 2003 när vitesförbudet utvidgades till att även omfatta gärningar som kan föranleda skattetillägg (prop. 2002/03:106, s. 232). En bestämmelse om att ett föreläggande får förenas med vite fanns med i den ursprungliga lydelsen av TL fast då i 5 § tredje stycket (prop. 1989/90:74, s. 396 och 397). Första stycket i 23 kap. 2 § SBL fick också sin nuvarande lydelse 2003 när vitesförbudet utvidgades till att även omfatta gärningar som kan föranleda skattetillägg (prop. 2002/03:106, s. 250). Befogenheten att förena ett föreläggande enligt LSK med vite har aldrig ändrats (prop. 2001/02:25, s. 284). Någon ändring har heller aldrig gjorts i bestämmelserna om vitesföreläggande i branschkontrollagen (prop. 2005/06:169, s. 129 och 130), kassaregisterlagen (prop. 2006/07:105, s. 75–76 och 97) respektive lagen om deklarationsombud (prop. 2005/06:31, s. 58). I 66 kap. 6 § sägs att om en begäran om omprövning inte är egenhändigt undertecknad av den skattskyldige eller dennes ombud får förelägga den skattskyldige eller ombudet att Föreläggandet ska innehålla en upplysning om att omprövning inte görs om begäran inte undertecknas. Den här vitesbestämmelsen gäller inte föreläggande att underteckna en begäran om omprövning och sådana förelägganden får därför inte förenas med vite. Effekten av att inte följa ett sådant föreläggande är nämligen att begäran inte tas upp till prövning. Att inte genom vitesföreläggande ska tvinga skattskyldiga att genomföra ofullständigt inledda omprövningar säger sig självt och föreläggande att underteckna en begäran om omprövning behöver därför inte uttryckligen undantas från förevarande paragrafs tillämpningsområde. Paragrafen innehåller ett s.k. vitesförbud. Vitesförbud vid misstanke om brott infördes (prop. 1997/98:10, bet. 1997/98SkU10, rskr. 1997/98:70). Förbudet utvidgades till att även omfatta misstanke om gärning som kan leda till skattetillägg (prop. 2002/03:106, s. 178–182). Vitesförbudet i 18 § andra stycket branschkontrollagen omfattar även gärningar som kan leda till kontrollavgift (prop. 2005/06:169, s. 52–54, 129 och 130). Detsamma gäller vitesförbudet i 29 § kassaregisterlagen (prop. 2006/07:105, s. 73–75 och 97). I övrigt finns vitesförbud i 3 kap. 6 § andra stycket och 12 § fjärde stycket TL, 23 kap. 2 § andra stycket SBL, 17 kap. 9 § LSK och 8 § andra stycket lagen (2005:1117) om deklarationsombud. Dessa förbud och förbuden i branschkontrollagen och kassa- registerlagen ersätts nu av förevarande paragraf. Vitesförbudet i skattebetalningslagen gäller inte vid s.k. tredjemansföreläggande utan bara när den som är deklarations- skyldig föreläggs att lämna uppgift som behövs för kontroll av deklaration eller annan uppgiftsskyldighet enligt skattebetalnings- lagen (14 kap. 3 § SBL). Någon sådan begränsning innehåller inte vitesförbudet i LSK utan det gäller även vid s.k. tredjemans- föreläggande. Det vitesförbudet omfattar å andra sidan bara straffbelagda gärningar och inte gärningar som kan föranleda skattetillägg. Frågan om ett vitesförbud bör omfatta tredjemansföreläggande väcktes av Lagrådet lagstiftningsärende. ansåg att de nya reglerna borde ta sikte på de bestämmelser som kan innebära en kränkning av passivitetsrätten. Eftersom föreläggande att lämna uppgift om tredje man är kontroll av annan än uppgiftslämnaren borde sådana förelägganden inte omfattas av förbudet (prop. 1997/98:10, s. 62). Lagrådet tog upp frågan på nytt i det lagstiftningsärende som ledde fram till LSK. I det ärendet ansåg regeringen att det fanns skäl att frångå den tidigare bedömningen och utvidga vitesförbudet till att även avse föreläggande att lämna uppgift om tredje man. Regeringen anförde att en arbetsgivare kan t.ex. komma att avslöja sig själv om han föreläggs att lämna uppgifter om arbetstagare som anlitats svart. Det skulle en arbetsgivare inte behöva göra enligt regeringen (prop. 2001/02:25, s. 206 och 207). Denna inriktning fullföljdes dock inte i den proposition som föregick utvidgning av vitesförbudet till gärningar som kan föranleda skattetillägg. Trots att regeringen hänvisade till vad som uttalats om vitesförbud i propositionen som föregick LSK, låt vara till andra uttalanden än det om tredjemansföreläggande, lämnades inget förslag om att utvidga vitesförbudet i skatte- betalningslagen till tredjemansförlägganden. Regeringen föreslog inte heller att vitesförbudet i LSK skulle utvidgas till gärningar som kan föranleda skattetillägg. Dessa inkonsekvenser försvinner nu och förevarande paragrafs vitesförbud omfattar alltså även föreläggande att lämna uppgift om annan (37 kap. 8–10 §§) och alltid gärningar som kan föranleda skattetillägg. Vitesförbudet i branschkontrollagen omfattar kontrollavgift enligt den lagen. Branschkontrollagen ska upphävas och bestäm- melserna i lagen ska ges i förevarande lag. Vitesförbudet i den här paragrafen omfattar därför även gärningar som kan leda till kontrollavgift enligt 50 kap. 4 §. Lagen om kassaregister innehåller också bestämmelser om kontrollavgifter. Vitesförbudet i 29 § kassaregisterlagen omfattar i likhet med förbudet i branschkontrollagen även gärningar som kan föranleda kontrollavgift. Eftersom bestämmelserna om kassa- register ska ges i skatteförfarandelagen kommer förevarande vitesförbud även att omfatta kontrollavgift enligt 50 kap. 2 §. Den här lagen innehåller emellertid också två kontrollavgifter som inte täcks av något vitesförbud. Avgifterna regleras i 5 § torgkontrollagen respektive i 15 kap. 9 § SBL. Avgiften i 15 kap. 9 § SBL tas ut av den som vid omsättning av investeringsguld inte antecknat uppgifter om köparen. Handel med investeringsguld är befriad från mervärdesskatt, vilket innebär att guld kan användas både för skattefritt investeringsändamål och för skattepliktigt industriändamål. För att motverka skatteundandraganden finns det på gemenskapsnivå bestämmelser om särskilda förpliktelser för dem som handlar med investeringsguld. Enligt bestämmelserna ska medlemsländerna säkerställa att de som handlar med investeringsguld bokför alla betydande transaktioner med investeringsguld och bevarar handlingarna så att kunden kan identifieras. Dessa bestämmelser har genomförts i svensk rätt genom 14 kap. 1 a § SBL, som ersätts av 39 kap. 14 §. Skyldigheten för näringsidkare som omsätter investeringsguld att anteckna nödvändiga identifikationsuppgifter för köparen är sanktionerad genom kontrollavgiften i 15 kap. 9 § SBL. Kontrollavgiften är för varje tillfälle då skyldigheten inte fullgjorts. Näringsidkaren ska befrias från avgiften om underlåtenheten var ursäktlig eller om det annars skulle vara oskäligt att ta ut avgiften med fullt belopp. Bestämmelser om kontrollavgift kommer, som redan nämnts, i fortsättningen att ges i Enligt 14 kap. 3 § SBL får förelägga den som ska utföra identitetskontroll att lämna uppgift som använts vid kontrollen. Föreläggandet får förenas med vite enligt 23 kap. 2 § SBL. I paragrafen finns även ett vitesförbud men det är bara tillämpligt på gärningar som är straffbelagda eller kan leda till skattetillägg och alltså inte på gärningar som kan led till kontrollavgift. Någon särskild föreläggandebefogenhet för att hämta in identifikationsuppgifter för köpare av investeringsguld kommer inte att finnas i den här lagen eftersom uppgifter om köparen kan hämtas in med stöd av bestämmelsen om s.k. tredjemans- föreläggande i 37 kap. 9 §. I förarbetena till de särskilda bestämmelserna om investerings- guld fördes inget resonemang om huruvida artikel 6 i Europa- konvention var tillämplig på kontrollavgiften och om vitesförbudet i skattebetalningslagen därför även borde ha gällt för gärningar som kan leda till kontrollavgift. Kammarrätten i har dock i en dom gjort bedömningen att kontrollavgiften i torgkontrollagen måste anses utgöra en brottspåföljd i den mening som avses i artikel 6 i (mål nr 5619-03). Den som är misstänkt för Författningskommentar – skatteförfarandelagen SOU 2009:58 en gärning som kan leda till kontrollavgift ska alltså ha rätt att förhålla sig passiv, dvs. får inte föreläggas vid vite att medverka i utredningen av en fråga som har samband med den misstänkta gärningen. Här bör även nämnas att Regeringsrätten slagit fast att artikel 6 är tillämplig på förfarandet för att ta ut särskild avgift enligt lagen (2000:1097) om anmälningsskyldighet för vissa innehav av finansiella instrument (RÅ 2004 ref. 17). Den som upplåter plats för torg- och marknadshandel ska anteckna nödvändiga identifikationsuppgifter för den som platsen upplåts till. Det sägs i 2 § torgkontrollagen men kommer i fortsättningen att följa av 39 kap. 12 §. tas en kontrollavgift ut. upplåtelsetillfälle då skyldigheten inte Om det framstår som uppenbart oskäligt att ta ut avgiften ska platsupplåtaren medges befrielse. Bestämmelserna om kontrollavgift finns i 5 § torgkontrollagen men kommer, som redan nämnts, i fortsättningen att ges i 50 kap. får enligt 2 § torgkontrollagen förelägga plats- upplåtaren att överlämna antecknade uppgifter. Även denna befogenhet är överflödig eftersom uppgifterna kan hämtas in genom ett s.k. tredjemansföreläggande enligt 37 kap. 9 §. Någon särskild föreläggandebefogenhet för skattekontroll av torg- och marknadshandel finns därför inte i den här lagen. Torgkontrollagen innehåller ingen bestämmelse om vitesförbud. I 7 § torgkontrollagen sägs dock att i fråga om debitering av kontrollavgift, överklagande och förfarandet i övrigt gäller bestäm- melserna i skattebetalningslagen. Om hänvisningen avseende förfarandet i övrigt omfattar bestämmelsen om vitesförbud i 23 kap. 2 § kommenteras inte i förarbetena (prop. 1996/97:100, s. 176, 177 och 216). Branschkontrollagen och kassaregisterlagen, där det finns vitesförbud, innehåller likadana hänvisningar till skatte- betalningslagen varför det är befogat att dra slutsatsen att det inte finns något vitesförbud kopplat till föreläggandet i torg- kontrollagen. I förarbetena till branschkontrollagen uttalade regeringen att det inte helt kunde uteslutas att artikel 6 i var tillämplig på avgiften. Regeringen valde därför att utforma reglerna så att de rättssäkerhetsgarantier, bl.a. passivitetsrätten, som följer av artikel 6 uppfylldes (prop. 2005/2006:169, s. 52–54). Proposi- tionen som föregick kassaregisterlagen innehåller ett närmast identiskt uttalande om kontrollavgiften i den lagen och även i det ärendet valde regeringen att utforma reglerna så att rättssäkerhets- garantierna uppfylldes (prop. 2006/07:105, s. 73–75 och 97). Lagrådet uttalade att en kontrollavgift enligt kassaregisterlagen vid tillämpning av är att anse som en brotts- påföljd (prop. 2006/07:105, s. 161). Skillnaden mellan kontrollavgifterna på områden för skatte- kontroll av torg- och marknadshandel respektive försäljning av investeringsguld och kontrollavgifterna i branschkontrollagen och kassaregisterlagen är egentligen bara avgifternas storlek. Kontroll- avgiften enligt branschkontrollagen och kassaregisterlagen är medan de två andra avgifterna är .