sou · GWB358d4 · 2009-01-01 00:00:00 — Länsrätten ska kontinuerligt övervaka att ett beslut om betalnings- säkring inte består till högre belopp eller än vad som är nödvändigt (prop. 1989/90:3, s. 44 och 45). Länsrättens ansvar kommer till uttryck i 6 § betalningssäkringslagen där det sägs att ett beslut om betalningssäkring ska hävas eller ändras om det inte längre finns skäl för beslutet eller om det av annan anledning inte bör kvarstå. Därefter föreskrivs att länsrätten ska pröva frågor om hävning, om någon part yrkar det eller om det annars finns skäl för en prövning. Grunderna för hävning ges i 7 § medan bestämmelsen om att länsrätten när någon begär det eller det annars finns skäl för det ska pröva om ett beslut om betalningssäkring ges i första stycket. Bestämmelsen är och tillkom i syfte att förtydliga länsrättens uppgift att övervaka ett beslut om betalningssäkring och ändra beslutet i takt med att förutsättningarna ändras (prop. 1989/90:3, s. 26–29). Av 7 § förordningen (1978:881) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter (betalningssäkringsförordningen) följer att om det finns skäl för att häva ett beslut om betalningssäkring, ska begära att länsrätten häver beslutet. En liknande föreskrift bör ges i skatteförfarandeförordningen. I andra stycket sägs att den betalningsskyldige ska upplysas om rätten att begära att beslutet hävs. Bestämmelsen är och infördes för att den betalningsskyldige inte skulle tro att möjligheten till ändring är stängd när tiden för överklagande gått ut. Upplysningen ska lämnas i varje beslut om betalningssäkring (prop. 1989/90:3, s. 28 och 44). Länsrätten ska alltså i varje beslut om betalningssäkring upplysa om rätten att begära hävning. Även kammarrätten och Regeringsrätten bör upplysa om rätten i sina beslut om betalningssäkring. Regeln i 5 § betalningssäkringslagen om kommunikation och omedelbara beslut slopas Länsrätten får enligt 5 § betalningssäkringslagen inte bifalla en ansökan om betalningssäkring utan att den betalningsskyldige fått tillfälle att yttra sig. Är det fara i dröjsmål får dock enligt samma paragraf betalningssäkring beviljas att gälla till dess något annat har förordnats (beslut om betalningssäkring). Med fara i dröjsmål avses att det finns fara för att verkställig- heten försvåras eller förlorar sitt syfte om den betalningsskyldige underrättas i förväg. Avgörande för bedömningen är om det finns risk för att den betalningsskyldige undanskaffar egendom som kan komma att betalningssäkras (prop. 1978/79:28, s. 148 och prop. 1989/90:3, s. 44). Av 10 § FPL följer att länsrätten ska underrätta den som är motpart om en ansökan och dess innehåll samt förelägga motparten att svara . En part har vidare enligt 18 § FPL rätt att få kännedom om det som tillförts målet av annan än honom eller henne själv och få tillfälle att yttra sig över det. Länsrätten behöver dock inte underrätta motparten om ansökan och andra uppgifter om det kan befaras att en underrättelse skulle avsevärt försvåra genomförandet av beslutet. Undantaget från förvaltningsprocesslagens krav att domstolar ska kommunicera ansökningar och andra uppgifter med part är regelmässigt tillämplig i fall där det föreligger fara i dröjsmål i den mening som avses i 5 § betalningssäkringslagen (jfr prop. 1978/79:28, s. 148). Utan bestämmelsen i 5 § betalningssäkringslagen skulle alltså länsrätten kunna bifalla en ansökan om betalningssäkring utan att underrätta den betalnings- skyldige. Innehållet i 5 § betalningssäkringslagen ska ses mot den bakgrunden. I förarbetena till betalningssäkringslagen uttalade departementschefen att i vissa fall är det angeläget att den betalningsskyldige hörs trots att det finns grund för att inte kommunicera med hänvisning till möjligheterna att genomföra beslutet. Departementschefen, som påpekade att förvaltningsprocesslagens bestämmelse om interimistiska förordnanden bara gäller vid överklagande och alltså inte i mål som anhängiggörs genom en ansökan, ansåg att länsrätten i sådana fall borde ha möjlighet att fatta ett interimistiskt beslut om betalnings- säkring utan föregående kommunikation. Syftet var att undvika att mål om betalningssäkring avgörs slutligt utan att den betalnings- skyldiges uppgifter har kunnat beaktas (prop. 1978/79:28, s. 148 och 149). Det föreskrevs därför ursprungligen att rätten, om det var fara i dröjsmål, fick bevilja åtgärden att gälla till dess annorlunda förordnats. I samband med reform av reglerna om betalnings- säkring formulerades bestämmelsen om. Då tillkom på Lagrådets inrådan även föreskriften om att ett yrkande om betalningssäkring inte får bifallas utan att motparten beretts tillfälle att yttra sig. Förebilden för ändringarna var bestämmelserna om kvarstad, närmare bestämt 15 kap. 5 § tredje stycket (prop. 1989/90:3, s. 44 samt 70–72). Den utredning som föregick reform av bestämmelserna om betalningssäkring föreslog att det i lagen skulle anges att varje beslut om betalningssäkring skulle gälla till dess att annat förordnats, dvs. att alla beslut var interimistiska. Syftet var att tydliggöra att mål om betalningssäkring skulle vara oavslutat hos länsrätten så länge behov av att ändra beslutet kunde uppkomma (SOU 1987:75 och prop. 1989/90:3, s. 27). I lagrådsremissen gick regeringen vidare med utredningens förslag. Lagrådet yttrade dock att det redan av gällande rätt följde att ett beslut om betalningssäkring är öppet i länsrätten i den meningen att beslutet genast ska hävas helt eller delvis om förutsättningarna har ändrats till den enskildes fördel och att länsrätten kunde vara skyldig att självmant häva ett beslut. Det innebar enligt Lagrådet att beslut om betalningssäkring inte behövde betecknas som interimistiska för att uppnå syftet att beslut om betalningssäkring snabbt ska kunna ändras i takt med att förutsättningarna ändras (prop. 1989/90:3, s. 27). Departementschefen påpekade att de fördelar som efter- strävades med förslaget var bl.a. att klargöra att länsrätten borde ta initiativ till att ändra ett beslut så snart det fanns skäl för det. Länsrätten skulle övervaka att betalningssäkringen anpassades till händelseutvecklingen. En annan fördel med att markera att alla beslut är interimistiska var att den betalningsskyldige lättare skulle förstå att han även efter det att tiden för överklagande gått ut kan få ett beslut ändrat. Departementschefen ansåg dock i likhet med Lagrådet att fördelarna borde kunna uppnås utan att det i lag markeras att varje beslut om betalningssäkring är interimistiskt (prop. 1989/90:3, s. 27 och 28). Departementschefen föreslog i stället, också det i enlighet med vad Lagrådet yttrat, en bestämmelse om att länsrätten ska pröva frågor om hävning på parts yrkande och när det annars finns skäl för en prövning. Förslaget innebar att länsrätten fick ökat ansvar för att beslut om betalningssäkring justeras eller hävs när det är motiverat. Vidare föreslogs att den betalningsskyldige skulle upp- lysas om rätten att begära hävning (prop. 1989/90:3, s. 28 och 29). Ett beslut om betalningssäkring är speciellt i den mening att det i princip alltid går att ändra och det oavsett om det fått laga kraft. Beslutet är med andra ord öppet för ändring så länge det behövs och länsrätten är skyldig att pröva om beslutet ska hävas när part begär det eller om det annars finns skäl för det. Den betalnings- skyldige ska i varje beslut om betalningssäkring upplysas om rätten att begära att beslutet hävs, dvs. även i omedelbara beslut. Det innebär att i omedelbara beslut föreläggs den betalningsskyldige att yttra sig över ansökan som länsrätten upplyser om rätten att begära att beslutet hävs. Systemet med öppna beslut gör att det är motiverat att ifrågasätta behovet av omedelbara beslut. Befogenheten att fatta omedelbara beslut finns för att länsrätten ska kunna hantera fara i dröjsmål genom ett interimistiskt beslut i stället för att med stöd av förvaltningsprocesslagen besluta slutligt utan kommunicering. Tanken är att den betalningsskyldige ska ges tillfälle att yttra sig efter det att det interimistiska beslutet verkställts och att länsrätten ska pröva frågan om betalningssäkringen ska bestå när den betalningsskyldige yttrat sig. Visar det sig då att det inte finns förutsättningar för betalningssäkring ska det omedelbara beslutet hävas med stöd av 6 § betalningssäkringslagen (och , Skatteförfarandet 2, s. 5:1 BetsL). Det intressanta här är att resultatet hade blivit detsamma om länsrätten beslutat om betalningssäkring utan kommunikation med stöd av 10 § FPL och enligt 9 § betalningssäkringslagen förordnat om att beslutet ska delges den betalningsskyldige först i samband med verkställigheten. Rimligen bör den betalningsskyldige upplysas om rätten att begära att beslutet hävs. Om det kommer in en begäran med uppgifter som visar att det saknas förutsättningar för betalningssäkring kommer länsrätten att häva det slutliga beslutet. De verkställighetsåtgärder som har genomförts ska då genast återgå, om inte länsrätten förordnar annat (10 § betalningssäkringslagen). I båda fallen meddelas och verkställs ett beslut om betalnings- säkring utan att den betalningsskyldige får komma till tals. Så snart besluten verkställts ges den betalningsskyldige möjlighet att komma till tals och länsrätten kan då i båda fallen upphäva beslutet om uppgifter från den betalningsskyldige gör att det inte finns skäl för betalningssäkring. I sådana fall ska genomförda verkställighets- åtgärder återgå. Det bör också nämnas att även om den betalnings- skyldige inte hörs av är länsrätten skyldig att häva beslutet om betalningssäkring om skäl för beslutet inte längre föreligger eller det av annan anledning inte bör kvarstå. De skillnader som finns mellan de båda alternativen är terminologisk. I realiteten blir dock effekten densamma i båda alternativen, nämligen att beslutet upphävs om det inte finns förutsättningar för betalningssäkring. Mot bakgrund av nu angivna förhållanden får 5 § betalningssäkringslagen anses överflödig och bestämmelsen förs därför inte över hit. Från rättssäkerhetssynpunkt är det nämligen tillräckligt att den betalningsskyldige har möjlighet att när som helst begära att frågan om betalningssäkring prövas på nytt och att länsrätten, även om den betalningsskyldige inte begärt hävning, ska pröva frågan när det finns skäl till det. I första stycket sägs att länsrättens befogenhet enligt 8 § att häva ett beslut om betalningssäkring även gäller beslut som har överklagats. Bestämmelsen, som är , finns i 6 § andra stycket betalningssäkringslagen (prop. 1989/90:3, s. 28, 44 och 45). Den innebär att handläggningen i länsrätten fortsätter även efter det att länsrätten beslutat om betalningssäkring. Syftet är att förlägga tyngdpunkten i betalningssäkringsprocessen i länsrätt. var det nämligen vanligt att tyngdpunkten hamnade i kammarrätten efter att ett beslut överklagats dit (prop. 1989/90:3, s. 44). Av andra stycket framgår vad som gäller om länsrätten ändrar ett beslut som överklagats. Det framgår av 6 § tredje stycket betalningssäkringslagen, som också tillkom 1990 (prop. 1989/90:3, s. 28, 44 och 45). Tidsfrist när betalningsskyldigheten inte är fastställd Av paragrafen följer att en tidsfrist gäller för beslut om betalningssäkring för ej fastställda betalningsskyldigheter. Paragrafen ersätter 7 § första stycket betalningssäkringslagen. Tidsfristen infördes i syfte att garantera rimliga handläggningstider i mål där betalningssäkring meddelats. Bakgrunden var en undersökning, gjord av den utredning som föregick reform (SOU 1987:75). Undersökningen visade att bestämmelser om skyndsam handläggning inte var tillräckligt för att skattemål där betalningssäkring beslutats skulle handläggas skyndsamt (prop. 1989/90:3, s. 24 och 45). Tidsfristen infördes alltså för att ej fastställda fordringar skulle fastställas snabbare. I andra stycket sägs att länsrätten får förlänga tidsfristen i taget om det finns särskilda skäl. Som exempel på särskilda skäl nämns i förarbetena att den betalningsskyldige förhalar fastställandet av betalningsskyldigheten eller att utred- ningen är mycket omfattande (prop. 1989/90:3, s. 25). Av 34 § FPL följer att en domstols beslut i en fråga om förlängning får överklagas särskilt, trots att beslutet inte innebär att målet om betalningssäkring avgörs slutligt (prop. 1989/90:3, s. 25 och 50). Den bestämmelsen flyttas nu till 67 kap. 27 §. Bestämmelsen om att tidsfristen bara får förlängas med tre i månader i taget är (prop. 1993/94:151, s. 145, 146 och 172). är effekten av att tidsfristen inte följs att länsrätten ska upphäva beslutet om betalningssäkring. I förarbetena diskuterades att låta besluten upphöra med automatik om inte inom tidsfristen beslutat om fastställelse eller ansökt hos domstol om att betalningsskyldigheten ska fastställs. Departementschefen ansåg dock att det var enklare för kronofogdemyndigheten att få besked från länsrätten att en betalningssäkring hävts än att kronofogdemyndigheten vid utgången av varje tidsfrist skulle kontrollera om fordran fastställts eller om fastställelse yrkats i domstol. Som skäl framfördes också att tidsfristen inte är tänkt att markera den tidpunkt då beslutet normalt ska upphöra att gälla (prop. 1989/90:3, s. 24). I fall där inte fastställt betalningsskyldigheten eller ansökt om fastställelse hos domstol inom tidsfristen bör den betalningsskyldige kunna vara säker på att beslutet upphör vid Det intresset får anses väga tyngre än de skäl som anfördes för att länsrätten skulle besluta om hävning. Besluten ska därför upphöra med automatik om inte vidtagit föreskrivna åtgärder inom tidsfristen. Om ett beslut upphört att gälla enligt 10 § på grund av att tidsfristen gått ut utan att betalningsskyldigheten fastställts eller att frågan om fastställelse väckts i domstol, får enligt förevarande paragraf ett nytt beslut om betalningssäkring på samma grund fattas endast om bristerna beträffande fastställelsen åtgärdats. Det följer av 7 § andra stycket betalningssäkringslagen. Bestämmelsen är och tillkom för att tidsfristen inte skulle kunna kringgås (prop. 1989/90:3, s. 25 och 45). Beslut om att ta egendom i förvar Paragrafen ersätter 16 och 17 §§ betalningssäkringslagen. Bestämmelsen i 16 § nämnda har bara ändrats en gång och det var 1994 (prop. 1978/79:28, s. 164–166 och prop. 1993/94:151, s. 172). Då ändrades hänvisningen beträffande granskningsledare från bevissäkringslagen (1975:1027) för skatte- och avgiftsprocessen, som upphävdes, till tvångsåtgärdslagen. Bestämmelsen i 17 § betalningssäkringslagen har ändrats (prop. 1978/79:28, s. 166). Sin nuvarande lydelse fick den paragrafen när ersatte och de tio skattemyndigheterna (prop. 2002/03:99). Innehållet i 17 § betalningssäkringslagen ändrades dessutom i samband med reformer av betalningssäkringen och skatteförfarandet (prop. 1989/90:3, s. 47 och prop. 1989/90:74, s. 204). Om det finns en akut risk för att egendom som kan betalningssäkras undanskaffas, får enligt första stycket den som förordnat som granskningsledare ta egendomen i förvar. Uttrycket akut risk ersätter ordet fara som används i 16 § betalningssäkringslagen. Ändringen görs för att det är lämpligt att använda samma uttryck som i kapitlet om bevissäkring, dvs. 45 kap., för att beskriva motsvarande förutsättning. Avsikten är att åtgärden ska användas i fall där verkställigheten av ett beslut om betalningssäkring inte kan avvaktas (prop. 1978/79:28, s. 164–166). Ett förvar kan därför ses som ett förstadium till verkställighet av ett beslut om betalningssäkring. Skälet till att verkställigheten inte kan avvaktas ska vara att det finns en akut sabotagerisk, dvs. en akut risk för att egendomen undanskaffas. Det är bara egendom som kan betalningssäkras som får tas i förvar. Med att egendom kan betalningssäkras avses att förutsätt- ningarna för beslut om betalningssäkring och verkställighet är uppfyllda i förhållande till den aktuella egendomen. Dessutom krävs att det finns risk för att egendomen undanskaffas (prop. 1978/79:28, s. 164–166). Med att ta egendomen i förvar förstås att den skattskyldige fråntas den faktiska rådigheten över egendomen. Den betalnings- skyldige förlorar möjligheten att förfoga över egendomen (prop. 1978/79:28, s. 164–166). Av andra stycket följer att om egendom tagits i förvar ska så snart det kan ske och senast ansöka om betalningssäkring hos länsrätten. Samma uttryck används i 45 kap. 15 § andra stycket för att ange hur snabbt en gransknings- ledare ska underställa länsrätten ett beslut om bevissäkring. Om inte ansöker om betalningssäkring eller om ansökan avslås, ska egendomen återställas. Beslutar länsrätten om betalningssäkring, ska egendomen bli kvar i förvar till dess att beslutet verkställs om inte rätten beslutar annat. I 20 § betalningssäkringslagen pekas behörig länsrätt ut. Paragrafen har ändrats ett flertal gånger sedan ikraftträdandet men fick sin nuvarande lydelse 2007 (prop. 2006/07:96). Den ersätts nu av förevarande paragraf. Det bör noteras att paragrafen inte förutsätter att det finns något beslut att överklaga för den förelagde utan behörig länsrätt är den som hade varit behörig att pröva ansökan om ansökan hade varit ett överklagande från den som betalningssäkringen gäller. Bestämmelser om behörig länsrätt för överklagande finns i 67 kap. Av 20 § andra stycket betalningssäkringslagen framgår vilken länsrätt som är behörig i mål där företräder det allmänna, dvs. i mål som avser skatt som ska betalas till eller transporttillägg enligt punktskattekontrollagen. Som sägs i 1 § är bestämmelserna om betalningssäkring inte direkt tillämpliga på tull och annan skatt m.m. som ska betalas till . Betalningssäkring ska dock få användas även i fortsätt- ningen och i tullagen samt punktskattekontrollagen hänvisas därför till det här kapitlet. Hänvisningarna omfattar även den här paragrafen. I 1 kap. 6 c § tullagen och 4 kap. 5 a § punktskattekontrollagen finns dock en alternativ forumbestämmelse. Paragrafen ersätter 8 § betalningssäkringslagen, som är (prop. 1989/90:3, s. 21–23 och 45). Enligt 8 § nämnda lag ska länsrätt och kammarrätt hålla muntlig förhandling om den betalningsskyldige begär det och det inte är uppenbart obehövligt. Den betalningsskyldige ska vidare upplysas om rätten till muntlig förhandling. Av 9 § FPL följer att länsrätt och kammarrätt ska hålla mutlig förhandling om en enskild begär det. Muntlig förhandling behöver dock inte hållas om det är obehövligt eller särskilda skäl talar mot det. Om det i lag eller förordning meddelats bestämmelser som avviker från förvaltningsprocesslagen gäller de bestämmelserna. I den proposition som föregick bestämmelse om muntlig förhandling uttalade departementschefen att den betalningsskyldiges inflytande på frågan om muntlig förhandling bör vara större än vad som följer av förvaltningsprocesslagen. Departementschefen anförde vidare att den betalningsskyldige i princip bör vara tillförsäkrad en rätt till muntlig förhandling. En domstol borde enligt departementschefen bara få gå emot en betalningsskyldigs önskemål i fall där en muntlig förhandling uppenbarligen inte skulle fylla något syfte, som t.ex. i fall där det kan antas att ansökan om betalningssäkring kommer att avslås (prop. 1989/90:3, s. 21–23 och 45). Den betalningsskyldiges rätt till muntlig förhandling är mer eller mindre ovillkorlig och påminner i det avseendet om skatt- skyldigas rätt till muntlig förhandling i mål om särskilda avgifter. I mål om särskilda avgifter får länsrätt och kammarrätt bara avslå en begäran om muntlig förhandling om det finns anledning att anta att avgift inte kommer att tas ut. Bestämmelsen tillkom 1987 och finns i 6 kap. 24 § TL dit 22 kap. 13 § SBL hänvisar. I förarbetena anförde departementschefen att redan av förvaltningsprocesslagen följer att en domstol ska ta stor hänsyn till en enskilds önskemål om muntlig förhandling men att det i fråga om särskilda avgifter fanns skäl att gå ett steg längre och låta den skattskyldiges önskemål vara utslagsgivande. Som skäl för sin ståndpunkt anförde departementschefen att det rörde sig om en sanktionsavgift och eftergift kan ske med hänsyn till den skattskyldiges personliga förhållanden (prop. 1987/88:55, s. 12 och 13). Genom hänvisningar till skattebetalningslagen gäller bestäm- melsen om muntlig förhandling i mål om särskilda avgifter även i mål om kontrollavgifter enligt torgkontrollagen, branschkontrollagen och kassaregisterlagen. Givetvis omfattas också den kontrollavgift som regleras i skattebetalningslagen, närmare bestämt i 15 kap. 9 § SBL, och som påförs säljare av investeringsguld som inte fullgjort skyldigheten att anteckna en köpares identitet (prop. 2006/07:105, s. 99, 100 och 166). Dessa kontrollavgifter ska i fortsättningen regleras i förevarande lag. Även bestämmelserna om företrädaransvar innehåller en bestämmelse om muntlig förhandling där företrädarens önskemål i princip är utslagsgivande. Av 12 kap. 7 a § SBL följer nämligen att länsrätt och kammarrätt bara får avslå en begäran om muntlig förhandling från företrädaren när det finns anledning att anta att han eller hon inte kommer att åläggas betalningsskyldighet (prop. 2002/03:128, s. 32, 33 och 53). Bestämmelserna om muntlig förhandling i mål om betalnings- säkring, särskilda avgifter och företrädaransvar är snarlika och de skulle därför kunna slås samman till en gemensam bestämmelse. Ett problem är dock att länsrätten beslutar om betalningssäkring och företrädaransvar som första instans medan frågor om särskilda avgifter prövas först efter överklagande. Bestämmelserna om muntlig förhandling i mål om särskilda avgifter ges i taxeringslagen i kapitlet om överklagande. Hänvisningen dit i skattebetalnings- lagen finns i den lagens kapitel om överklagande. Även här är det logiskt att placera bestämmelser om muntlig förhandling i mål om särskilda avgifter i kapitlet om överklagande. Det är däremot inte bra att placera bestämmelser om muntlig förhandling i mål om betalningssäkring och företrädaransvar bland bestämmelser som ges under rubriken . Skälet till det är att bestämmelserna då blir svåra att hitta eftersom länsrätten beslutar som första instans och inte efter överklagande. Att länsrätten och inte beslutar som första instans är ett avsteg från huvudregeln att fattar beslut enligt denna lag. Det bör därför framgå redan av förevarande kapitel och av kapitlet om företrädaransvar att det är länsrätten som beslutar. Där det sägs att länsrätten beslutar bör det även sägas att länsrätten ska hålla muntlig förhandling om den enskilde begär det och det inte är uppenbart obehövligt. Det nu sagda talar för att bestämmelsen om muntlig förhandling i mål om betalningssäkring bör ges här. Å andra sidan gäller bestämmelsen om muntlig förhandling även handläggningen i kammarrätt och kammarrätten beslutar efter överklagande. Att dela upp bestämmelsen och här bara ange när länsrätten ska hålla muntlig förhandling och först i kapitlet om överklagande reglera frågan om muntlig förhandling i kammar- rätten är alltför krångligt och bör därför inte vara aktuellt. Då är det klart bättre, även om systematiken inte blir helt logisk, att låta förevarande bestämmelse även reglera frågan om muntlig förhandling i kammarrätten. Trots att kammarrätten beslutar efter överklagande sägs det alltså redan här att kammarrätten ska hålla muntlig förhandling om den betalningsskyldige begär det. Ordalydelsen i bestämmelsen om muntlig förhandling i mål om betalningssäkring skiljer sig från den i bestämmelserna om muntlig förhandling i mål om särskilda avgifter respektive företrädaransvar. I sistnämnda bestämmelser sägs att muntlig förhandling inte behöver hållas om det finns anledning att anta att avgift eller ansvar inte kommer att beslutas medan förutsättningen för att inte behöva hålla förhandling i mål om betalningssäkring är att det är uppenbart obehövligt.