sou · GWB358d5 · 2009-01-01 00:00:00 — I paragrafen regleras en företrädares rätt till muntlig förhandling i ett mål om företrädaransvar i länsrätt och kammarrätt. Paragrafen motsvarar 12 kap. 7 a § SBL som infördes och härefter inte har ändrats (prop. 2002/03:128, s. 32, 33 och 53). Bestämmelsen i första stycket formuleras om något. Enligt nuvarande bestämmelse behöver muntlig förhandling, trots att företrädaren begärt det, inte hållas om det inte finns anledning att anta att betalningsskyldighet kommer att fastställas. Ett beviskrav (anledning att anta) för att betalningsskyldighet inte kommer att fastställas är överflödigt. Om företrädaren har begärt muntlig förhandlig i länsrätt eller kammarrätt kan det aldrig komma i fråga för länsrätten eller kammarrätten att fastställa betalningsskyldighet utan att hålla muntlig förhandling. I sådana fall är alltså företrädarens rätt att få en muntlig förhandling till stånd absolut. Det framgår tydligare av den nya lydelsen. Se även kommentaren till bestämmelsen om muntlig förhandling i mål om betalningssäkring i 46 kap. 14 §. Av paragrafen framgår att det är möjligt att göra en överens- kommelse om betalningsskyldigheten. Paragrafen ersätter 12 kap. 7 c § SBL som infördes och som aldrig har ändrats (prop. 2002/03:128, s. 34–37 och 54–56). Även tidigare var det möjligt att träffa utomprocessuella överenskommelser om företrädaransvar, men det var en följd av att målen då handlades som dispositiva tvistemål i allmän domstol. En överenskommelse kan fattas även under process i överrätt. Den får dock bara rättsverkan under förutsättning att talan i målet återkallas, underrättens dom undanröjs och målet avskrivs (RÅ 2006 ref. 20). I den nuvarande bestämmelsen sägs att överenskommelser träffas av den eller de myndigheter som regeringen bestämmer. Av 65 a § SBF framgår att träffar sådana överens- kommelser. Sedan blivit en myndighet och tagit över de offensiva borgenärsuppgifterna från är det självklart att det är som ska träffa överens- kommelse om betalningsansvaret. Det sägs nu direkt i lagen. I 12 kap. 7 d § SBL regleras vilka uppgifter en överenskommelse ska innehålla, nämligen uppgifter om datum för överens- kommelsen, den skatteskuld som överenskommelsen avser, det belopp som företrädaren ska betala, den tidpunkt eller de tid- punkter när betalning senast ska ske och identifikationsuppgifter. Sådana bestämmelser kan ges som verkställighetsföreskrifter i förordning. Paragrafen ersätter 12 kap. 7 e § SBL och 18 kap. 4 a § SBL. Bestämmelserna infördes och har aldrig ändrats (prop. 2002/03:128, s. 57 och 58). I 12 kap. 7 e § SBL används uttrycket fullföljs på överens- kommet sätt inom rätt tid. Om en överenskommelse inte fullföljs på överenskommet sätt kan den inte anses ha fullföljts. I den nya bestämmelsen ersätts uttrycket därför med fullföljs inom rätt tid. Andra stycket reglerar vad som händer om en överenskommelse inte fullföljs inom rätt tid. Överenskommelsen upphör då att gälla. Om företrädaren i sådana fall har gjort inbetalningar som enligt bestämmelserna i 62 kap. 11 § har räknats av mot den skuld som företrädaransvaret gäller, ska detta belopp tillgodoräknas företrädaren. Bestämmelsen innebär i praktiken att beloppet krediteras företrädarens skattekonto. I 18 kap. 4 a § SBL finns en särskild bestämmelse om åter- betalning direkt till en företrädare som saknar skattekonto. Att den situationen uppkommer bör vara ytterst ovanligt. Vi föreslår att ska få större utrymme än att avgöra i vilka fall ett skattekonto ska upprättas24. Om det i något enstaka fall skulle bli aktuellt att med stöd av bestämmelsen i andra stycket tillgodoräkna en företrädare som saknar skattekonto ett belopp, kan det därför hanteras genom att upprättar ett skattekonto åt företrädaren. En fullföljd överenskommelse utgör enligt 11 kap. 1 § SBL ett beskattningsbeslut. I 21 kap. 3 § och 22 kap. 2 § SBL finns förbud mot omprövning och överklagande. Vi använder inte termen beskattningsbeslut i lagen (se det inledande avsnittet i författnings- kommentaren till 53 kap.). En fullföljd överenskommelse ska inte heller klassificeras som någon annan sorts beslut. Uttryckliga bestämmelser som förbjuder omprövning och överklagande behövs inte. Det beror på att beslut att föreslå, ingå eller förkasta en överenskommelse inte har någon sådan rättslig eller 24 Bestämmelserna i 3 kap. 5 § första och andra styckena SBL om för vilka personer ska upprätta skattekonton får ingen motsvarighet i lagen se det avslutande avsnittet i författningskommentaren till 61 kap. faktisk verkan som krävs för överklagbarhet (se författnings- kommentaren till 66 kap. 3 §). Av paragrafen framgår att en företrädare som betalar den juridiska personens skatt eller avgift enligt ett beslut eller en överens- kommelse om företrädaransvar har regressrätt mot den juridiska personen. Paragrafen ersätter 12 kap. 12 § första meningen SBL som är ändrad en gång (prop. 1996/97:100, s. 594 och prop. 2002/03:128, s. 58). Ansvar för den som dömts för skattebrott Paragrafen reglerar för en viss situation ansvar för skatter och avgifter på grund av brott. Bestämmelsen ger möjlig- het att besluta om betalningsskyldighet gentemot den som fällts till ansvar för brott enligt skattebrottslagen (1971:69) och som inte annars är eller kan göras ansvarig för den skatte- och avgiftsskuld som brottet bidragit till. Bestämmelsen saknar motsvarighet i tidigare lagstiftning och innebär att ansvaret för skatter och avgifter kan riktas mot en större personkrets än vad som varit fallet. I första stycket anges de grundläggande förutsättningarna för solidariskt ansvar. En grundläggande förutsättning för att ska kunna fatta beslut om betalningsskyldigheten är att det straffrättsliga ansvaret är prövat. Någon tvekan om att personen i fråga gjort sig skyldig till brott enligt skattebrottslagen kan inte finnas när det är dags att ålägga honom eller henne ansvar för betalning av de skatter eller avgifter som undandragits, felaktigt tillgodoräknats eller återbetalats genom brottet. Om den som fällts till ansvar döms som gärningsman, för anstiftan eller för medhjälp till brott saknar emellertid betydelse. Någon prövning av subjektiva rekvisit eller andra grundläggande förutsättningar krävs följaktligen inte när betalningsskyldigheten avgörs. Betalningsansvaret kan i stället ses som en rättsligt reglerad följd av brottet. Det solidariska betalningsansvaret ska avse den huvudansvariges hela skuld avseende skatter, avgifter och ränta, i den mån skulden har samband med det brott som den solidariskt ansvarige har begått. Det är dock inte nödvändigt att detta brott har direkt samband med hela skulden. Den som genom en brottslig handling bidragit till ett större skatteundandragande riskerar således att bli solidariskt ansvarig för den undandragna och obetalda skatten i sin helhet, även om den egna insatsen varit av förhållandevis begränsad omfattning. Så kan exempelvis vara fallet för den som dömts för medverkan. Av paragrafens andra stycke framgår att ansvar inte ska beslutas om det är oskäligt. Ansvarsbeloppet kan i sådant fall sättas ned till ett skäligt belopp. Vad som närmare bestämt ska beaktas vid en sådan skälighetsbedömning anges inte i lagtexten. En helhetsbedömning får göras i varje enskilt fall. Förhållandet mellan den totala skulden och den dömdes delaktighet och egen av brottet är omständigheter som därvid bör beaktas. Vid bedömningen ska även ta hänsyn till andra ekonomiska effekter av det aktuella brottet, t.ex. förverkande enligt 36 kap. 1 b § . Bestämmelsen behandlas i avsnitt 10. I paragrafen anges när ett beslut om betalningsskyldighet får meddelas. Av första stycket framgår att beslutet inte får meddelas innan domen i brottmålet har fått laga kraft och inte efter det att huvudfordringen har preskriberats. I paragrafens andra stycke ges emellertid en möjlighet att i vissa fall fatta beslut efter preskriptionen. Här anges vad som krävs för att ett beslut om betalningsskyldighet enligt 22 § ska få fattas sedan huvudfordringen har preskriberats. Har den som beslutet gäller åtalats för brottet eller delgivits misstanke om brottet innan huvud- fordringen preskriberades saknar det betydelse om huvudford- ringen därefter preskriberas. Om delgivning av brottsmisstanke eller åtal har skett i rätt tid, kan beslut om betalningsskyldighet därefter fattas, förutsatt att brottsmisstanken eller åtalet leder till en fällande brottmålsdom. Ett beslut om betalningsskyldighet måste i sådant fall meddelas från den dag då domen fick laga kraft. Paragrafen reglerar regressrätten för den som betalat skatt eller avgift på grund av ansvar enligt 22 §. Den som i detta fall kan krävas på beloppet är den skattskyldige. Av 30 § framgår att 4 § preskriptionslagen (1981:130) ska tillämpas i fråga om regressfordrans preskription. Paragrafen motsvarar 12 kap. 8 § och 12 § andra meningen SBL. 12 kap. 8 § har behållit sin ursprungliga lydelse (prop. 1996/97:100, s. 593). Förarbetena till 12 kap. 12 § SBL framgår av kommentaren till 21 §. En redare har enligt paragrafen i vissa fall arbetsgivaransvar för sjömän som är anställda av annan än redaren. Det gäller om arbetsgivaren har fast driftställe i bara på fartyg. Om redaren får betala skatt som sjömännens arbetsgivare borde ha betalat, har redaren regressrätt mot arbetsgivaren. Ansvar för näringsidkare i en mervärdesskattegrupp I paragrafen regleras ansvaret för näringsidkare i en mervärdes- skattegrupp. Motsvarande sägs i 12 kap. 8 b § SBL. Bestäm- melsen infördes och har inte ändrats (prop. 1997/98:148, s. 54, 55 och 75). I en mervärdesskattegrupp ska det finnas en grupphuvudman. Denne är redovisnings- och betalningsskyldig för gruppens mervärdesskatt (5 kap. 4 §). Förevarande paragraf reglerar vad som händer om grupphuvudmannen inte fullgör sin betalnings- skyldighet. I en sådan situation är övriga gruppmedlemmar tillsammans med grupphuvudmannen betalningsansvariga för skatten. Den solidariska betalningsskyldigheten för en omsättning uppkommer för samtliga företag i gruppen, nämligen då skattskyldigheten för gruppen uppstår enligt de allmänna bestämmelserna i mervärdesskattelagen (prop. 1997/98:148, s. 55). En gruppmedlem som betalar skatt enligt paragrafen har ingen regressrätt. Allmänna civilrättsliga bestämmelser gäller för den interna avräkningen mellan näringsidkarna och en regressfordran som får drivas in på det sätt som gäller för indrivning av skattefordringar ansågs inte förenlig med de principerna för den interna avräkningen (prop. 1997/98:148, s. 55). Ansvar för den som har avyttrat ett skalbolag Om inte har begärt att säkerhet ska ställas för undantag från skalbolagsbeskattning, är den som avyttrat andelen eller den aktiebaserade delägarrätten i företaget tillsammans med företaget skyldig att betala företagets slutliga skatt (58 kap.). Om den avyttrade andelen avser ett handelsbolag är den som avyttrat andelen tillsammans med den som förvärvat andelen skyldig att betala förvärvarens slutliga skatt. Både juridiska och fysiska personer som säljer andelar i skalbolag omfattas alltså av det subsidiära ansvaret. Betalningsansvaret för den som avyttrat andelen eller den aktiebaserade delägarrätten får dock uppgå högst till det belopp för vilket säkerhet skulle ha ställts om sådan hade begärts. Paragrafen ersätter 12 kap. 8 c § SBL som infördes (prop. 2002/03:96, s. 190) och fick sin nuvarande lydelse 2008 i samband med att beslutade att fysiska personer endast skulle behöva ställa säkerhet i fall begär det (prop. 2008/09:40, s. 27–29 och 45). Ansvar vid sammanläggning eller delning av investeringsfonder Paragrafen motsvarar 12 kap. 9 a § SBL som infördes (prop. 1999/2000:2, s. 454 och 773). fanns motsvarande bestämmelser i den numera upphävda lagen (1993:541) om inkomstbeskattning vid ombildning av värdepappersfond. Paragrafen är ändrad en gång, nämligen när lagen (1990:1114) om värdepappersfonder ersattes av lagen (2004:46) om investeringsfonder (prop. 2002/03:150, s. 332). Paragrafen motsvarar 12 kap. 13 § första stycket SBL som har behållit sin ursprungliga lydelse (prop. 1996/97:100, s. 594 och 595). Bestämmelsen innebär att en regressfordran är verkställbar. Den som vill utöva sin regressrätt behöver alltså inte skaffa en särskild exekutionstitel genom betalningsföreläggande eller process. Av paragrafen framgår att en regressfordran preskriberas tidigast efter betalningen av huvudfordran. Motsvarande framgår av 12 kap. 13 § andra stycket SBL. Den bestämmelsen är aldrig ändrad (prop. 1996/97:100, s. 594 och 595). Bestämmelser om ansvar som inte får någon motsvarighet Här redogörs för bestämmelser som inte får någon motsvarighet i den nya lagen och som inte behandlats tidigare i kommentaren. 12 kap. 2 § SBL Den som har gjort skatteavdrag är enligt 12 kap. 2 § SBL skyldig att betala det innehållna beloppet. Bestämmelsen togs endast in i lagen för att göra regleringen i 12 kap. mera lättläst (prop. 1996/97:100, s. 590). Att den som har gjort skatteavdrag är skyldig att redovisa avdragen i arbetsgivardeklaration framgår av 26 kap. 20 § 2. I 62 kap. 3 § regleras tidpunkten för betalning av skatt som ska redovisas i en sådan deklaration. En bestämmelse om betalnings- skyldigheten i kapitlet om ansvar för skatt är helt överflödig och förvirrande. 12 kap. 2 § SBL får därför ingen motsvarighet i den nya lagen. 12 kap. 7 b § SBL Mål om företrädaransvar ska enligt 12 kap. 7 b § SBL handläggas skyndsamt (prop. 2002/03:128, s. 54). Det är en grundprincip att mål och ärenden ska handläggas utan onödiga dröjsmål och avgöras . Redan av dessa allmänna principer följer alltså ett krav på skyndsam handläggning (prop. 1982/83:134, s. 23). Bestämmelsen i 12 kap. 7 b § SBL tillför alltså inget och får därför ingen motsvarighet i den nya lagen. Motsvarande gäller bestämmelserna i 3 kap. 14 § tredje stycket TL och 17 § första stycket andra meningen tvångsåtgärdslagen om att länsrätten utan dröjsmål ska pröva om en handling ska undantas från kontroll samt bestämmelsen i 15 § första stycket tvångs- åtgärdslagen om att länsrätten utan dröjsmål ska pröva om ett underställt beslut ska bestå. 12 kap. 9 § SBL Enligt 12 kap. 9 § SBL ansvarar ett dödsbo för sådan skatt enligt denna lag som skulle ha betalats av 1) den avlidne eller 2) boet, såvitt avser den redovisningsperiod eller, när det gäller slutlig skatt, det beskattningsår då dödsfallet inträffade. Om dödsboet har skiftats, ansvarar dödsbodelägarna för skatten i den omfattning som föreskrivs i 21 kap. . var regler mycket stränga när det gäller dödsbodelägarnas ansvar för den dödes skulder. Då fanns i ett antal skatteförfattningar bestämmelser som begränsade delägarnas ansvar för skatteskulder. Delägaren svarade inte för mera än den på hans lott belöpande skatten, dock maximalt med i boet. För punktskatter och arbetsgivaravgifter gällde dock regler. kan den som har en fordran mot den döde i princip inte få ut mer än som svarar mot tillgångarna i boet (prop. 1980/81:48, s. 18). Om boet har skiftats utan att den dödes skulder har betalts kan dödsbodelägarna bli skyldiga att täcka bristen. Dödsbodelägarnas ansvar är dock begränsat till vad de fått ur boet (21 kap. 4 § ).25 25 Det finns också en bestämmelse om skadestånd för dödsbodelägare som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållat skada vid vård eller förvaltning av boet (18 kap. 6 § ). Genom skattebetalningslagen gjordes regler om gäldansvar tillämpliga på den avlidnes och dödsboets skatter (SOU 1996:100, s. 368 och prop. 1996/97:100, s. 593). 12 kap. 9 § SBL överensstämmer helt med vad som gäller enligt . Den tillför alltså inget när det gäller ansvarets omfattning. Eftersom dödsboet svarar för den avlidnes skulder är underskott på både dödsboets och den avlidnes skattekonto en del av döds- boets sammanlagda skatteskuld. Det är också dödsboet som har rätt till den avlidnes tillgångar. Överskott på båda skattekontona tillhör alltså dödsboet. Det innebär att det bara finns en betalare och en sammanlagd skatteskuld. Avräkning kan därför ske mellan kontona utan begränsning med stöd av 62 kap. 10 §. Bestämmelsen behövs inte heller för att indrivning ska kunna ske hos dödsboet. Ett beslut om att en person som är avliden ska betala skatt ska infrias av dödsboet. Det behövs inget särskilt beslut för att fastställa dödsboets ansvar. Dödsboet är per automatik betalningsskyldigt för dödsboets skatteskulder. Mot den bakgrunden bör ett beslut om att skatt ska betalas, eller snarare det underskott som beslutet genererar på skattekontot, utgöra exekutionstiteln mot dödsboet (jfr prop. 1996/97:100, s. 355, 628 och 629). Det gäller oavsett om det är dödsboet eller den avlidne som enligt beslutet är skattskyldig. Om underskottet finns på den avlidnes eller dödsboets skattekonto kan inte heller ha någon betydelse. ska i samtliga fall överlämna ett underskott till för indrivning mot dödsboet. Sammanfattningsvis bedömer utredningen att 12 kap. 9 § SBL inte fyller någon funktion. Vi föreslår därför ingen motsvarighet till bestämmelsen. 60 kap. Beslut om befrielse från arbetsgivaravgifter, skatteavdrag, mervärdesskatt och punktskatt I paragrafen finns en bestämmelse om befrielse från betalnings- skyldighet. Den motsvarar 13 kap. 1 § första och tredje styckena SBL. Det nuvarande tredje stycket var ursprungligen placerat i andra stycket. Första stycket ändrades när punktskatterna infogades i skattekontosystemet (prop. 2001/02:127, s. 175). I övrigt har bestämmelserna inte ändrats (prop. 1996/97:100, s. 595 och 596). Förutsättningen för befrielse är att det finns synnerliga skäl. Enligt första stycket 1 kan befrielse medges från skyldigheten att betala arbetsgivaravgifter, sådan särskild löneskatt och allmän löneskatt som arbetsgivaren ska betala (3 kap. 3 §), mervärdesskatt samt punktskatt. Av första stycket 2 framgår att befrielse kan medges från betalningsskyldighet för den som inte har gjort skatteavdrag. Bestämmelsen gäller betalningsskyldighet för underlåtna skatte- avdrag som uppkommer genom ett beslut om ansvar enligt 59 kap. I den nuvarande bestämmelsen sägs att befrielse kan medges från skyldigheten att göra skatteavdrag. Såvitt framgår av förarbetena har avsikten inte varit att befrielse ska kunna beslutas innan betalningsskyldighet har uppkommit (prop. 1996/97:100, s. 595 och 596). Bestämmelsen formuleras därför om så att det tydligare framgår att befrielsen avser betalningsskyldigheten. Den som har gjort skatteavdrag men inte betalat in det avdragna beloppet kan inte befrias från betalningsskyldigheten. Om beslut fattas om befrielse från arbetsgivaravgifter, sådan särskild löneskatt och allmän löneskatt som arbetsgivaren ska betala, mervärdesskatt, punktskatt eller ansvar för underlåtna skatteavdrag får enligt andra stycket motsvarande befrielse medges beträffande skattetillägg, förseningsavgift och ränta. Med stöd av den bestämmelsen kan befrielse inte medges för enbart skatte- tillägg, förseningsavgift eller ränta. Särskilda bestämmelser om sådan befrielse finns dock i 51 kap. och 65 kap. 16 §. Beslut enligt paragrafen överklagas hos regeringen (67 kap. 7 §). Bestämmelser om befrielse som inte får någon motsvarighet Befrielse från skatt som ska betalas till I 13 kap. 1 § andra stycket SBL finns en bestämmelse om befrielse från skatt som ska tas ut enligt mervärdesskattelagen vid import av varor och punktskatt som ska betalas till . Innan skattebetalningslagen kom till fanns en bestämmelse om befrielse från mervärdesskatt i 22 kap. 9 § ML. Bestämmelsen gällde mervärdesskatt generellt och således även sådan skatt som enligt mervärdesskattelagen ska tas ut för varor vid import (importmoms). Bestämmelsen fördes över till 13 kap. 1 § skattebetalningslagen. Efter ändring av 1 kap. 1 § SBL 1997 ska tullagen (1994:1550)26 och inte skattebetalningslagen tillämpas när mervärdesskatt ska betalas för varor vid import (prop. 1997/98:33). Ändringen fick som följd att bestämmelsen i 13 kap. 1 § SBL inte kunde tillämpas när skatt ska betalas för varor vid import. Eftersom det inte fanns någon möjlighet att medge befrielse från importmoms enligt tullagen innebar ändringen att möjligheten att medge befrielse från sådan moms försvann. För att återställa möjligheten att befria från importmoms infördes den särskilda befrielsebestämmelsen i 13 kap. 1 § andra stycket SBL 1999 (prop. 1998/99:83, s. 25). När punktskatterna infogades i skattekontosystemet justerades bestämmelsen så att den även omfattar punktskatt som ska betalas till (prop. 2001/02:127, s. 175). lagstiftningsärende har en ny tullag trätt i kraft. Enligt 5 kap. 13 § fjärde stycket i den lagen får , om det finns synnerliga skäl, medge nedsättning av eller befrielse från annan skatt än tull. Om det finns synnerliga skäl får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer enligt 5 kap. 19 § tullagen besluta om befrielse helt eller delvis från skyldigheten att betala ränta på annan skatt än tull (prop. 1999/2000:126, s. 146 och 147). finns det därmed dubbla möjligheter att på grund av synnerliga skäl befria från mervärdesskatt och punktskatt som ska betalas till . Detsamma gäller räntan på sådan skatt. Regleringen blir otydlig när bestämmelser överlappar varandra på detta sätt. Den enda bestämmelsen i skattebetalningslagen som är tillämplig för mervärdesskatt vid import och punktskatt som ska betalas till är den aktuella befrielsebestämmelsen. Efter- som skattebetalningslagen i övrigt inte tillämpas på sådan skatt framstår placeringen av bestämmelsen som tveksam. Det är i stället tullagen som tillämpas på sådan skatt och det är därför rimligt att också befrielsemöjligheterna i sin helhet regleras i den lagen. Skatteförfarandelagen kommer därför inte att innehålla någon bestämmelse om befrielse från skatt som ska betalas till . Justeringar av tullagens bestämmelser föreslås dock så att regeringens beslutanderätt inte försvinner. Se förslaget till lag om ändring av tullagen (5 kap. 13 § och 9 kap. 2 §). 26 Dåvarande tullag har ersatts med en ny, tullagen (2000:1281). Undantaget i 1 kap. 1 § SBL finns numera i 1 kap. 2 a § SBL och avser mervärdesskatt och punktskatt som ska betalas till . Upplysning om andra bestämmelser om befrielse I 13 kap. 2 § SBL sägs att bestämmelser om befrielse från skatte- tillägg, förseningsavgift och ränta finns på andra ställen i lagen. Paragrafen får ingen motsvarighet här. Rubriken till kapitlet ändras dock från "Befrielse från betalningsskyldighet" till "Beslut om befrielse från arbetsgivaravgifter, skatteavdrag, mervärdesskatt och punktskatt". Kapitelrubriken ger därmed inte längre sken av att uttömmande reglera möjligheterna till befrielse. Avd. XIII Betalning och återbetalning av skatter och avgifter Vad ska registreras på ett skattekonto? I paragrafen finns de grundläggande bestämmelserna om registre- ring på skattekontot. Paragrafen ersätter 3 kap. 5 § tredje stycket första meningen SBL (prop. 1996/97:100, s. 531) som har ändrats dels när bildades (prop. 2002/03:99), dels när en bestämmelse om en företrädares betalning av skatt enligt 12 kap. 7 c § SBL togs in i paragrafens fjärde stycke (prop. 2002/03:128, s. 50). Enligt första stycket punkten 1 ska skatter och avgifter som ska betalas in eller tillgodoräknas registreras på skattekonto. Dagens bestämmelse anger att skatt som ska betalas in eller betalas tillbaka enligt ett beskattningsbeslut ska registreras. Termen beskattnings- beslut används inte i lagförslaget eftersom den inte förenklar utan snarare gör regelverket onödigt komplicerat. I stället används termerna beslut om arbetsgivaravgifter, skatteavdrag och så vidare. Grundläggande beslut om taxering och grundläggande beslut om slutlig skatt benämns beslut om slutlig skatt. Som generell term används beslut om skatt (se kommentaren till 53 kap. 1 §). I här aktuell bestämmelse finns det inte behov av att ersätta termen beskattningsbeslut med något annat uttryck. Det är tillräckligt att säga att skatter och avgifter som ska betalas in eller tillgodoräknas ska registreras på ett skattekonto.