sou · GWB358d5 · 2009-01-01 00:00:00 — 1989/90:74, s. 407, 408, 443 och 444). I samband med att förfarandet för uppbörd av inkomstskatt och socialavgifter anpassades till det nya omprövningsförfarandet i taxeringslagen uttalades att vad som ska anses som belopp av någon betydelse bör avgöras med ledning av vad som gäller vid eftertaxering (prop. 1990/91:46, s. 64 och 71). Av 49 kap. 10 § 3 framgår att skattetillägg inte ska tas ut om det skattebelopp som kunde ha undandragits genom felaktigheten eller underlåtenheten är obetydligt. sägs det i 5 kap. 8 § 5 TL och 15 kap. 7 § 4 SBL. Bestämmelserna om att efterbeskattning endast får ske om den avser belopp av någon betydelse tar sikte på underlaget för att ta ut skatt medan beloppsgränsen för uttag av skattetillägg avser skatte- beloppet. har i ett rättsligt ställningstagande tagit upp beloppsgränserna för uttag av skattetillägg och för efter- taxering respektive efterbeskattning (dnr 130 358414-05/111). Där anser att den harmonisering som gällt mellan obetydligt belopp och belopp av någon betydelse även fortsättningsvis bör gälla. Belopp av någon betydelse vid efter- taxering respektive efterbeskattning bör därför enligt uppfattning bedöms utifrån det skattebelopp som den tänkta eftertaxeringen eller efterbeskattningen skulle medföra. Det är enklare om samtliga beloppsgränser utgår från skatte- beloppet. Här föreskrivs därför att efterbeskattning inte får beslutas om den avser ett obetydligt skattebelopp. Med obetydligt skattebelopp avses enligt rättsliga ställningstagande om beloppsgränser att skattebeloppet inte överstiger av prisbasbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Det bör vara vägledande vid bedömningen av vad som avses med att ett skattebelopp är obetydligt. Att efterbeskattning inte får avse enbart särskilda avgifter behöver inte sägas särskilt I 5 kap. 16 § TL sägs att beslut om eftertaxering inte får avse enbart särskild avgift och i 21 kap. 13 § tredje stycket SBL sägs att ett beslut om efterbeskattning får inte avse enbart skattetillägg eller förseningsavgift. års reform av de administrativa avgifterna på skatte- och tullområdet fick särskilda avgifter beslutas genom eftertaxering om skattemyndigheten på grund av ett uppenbart förbiseende inte påfört särskilda avgifter. Genom reformen försvann dock undan- taget och gäller att eftertaxering eller efterbeskattning inte i något fall får avse enbart skattetillägg eller förseningsavgift. Skälet till att undantaget togs bort var att det framstod som betänkligt med hänsyn till att skattetillägg enligt Europa- konventionen är att betrakta som en straffliknande påföljd (prop. 1989/90:74, s. 410 och 411, prop. 1996/97:100, s. 633 och 634 samt prop. 2002/03:106, s. 245 och 250). Ett beslut om efterbeskattning får bara avse skatt eller avgift som avses i 2 kap. 2 §. Det innebär att det krävs en särskild bestämmelse för att ett beslut om efterbeskattning även ska få avse särskilda avgifter. I 52 kap. anges inom vilka tider grundbeslut om särskilda avgifter ska meddelas. Tidsfristen är för samtliga särskilda avgifter, dvs. för förseningsavgift, skattetillägg och kontrollavgift. Tidsfristen beräknas dock på olika sätt. Av 18, 21 och 22 §§ följer att tidsfristen för omprövning också är och ska beräknas på samma sätt som tvåårsfristen för grundbesluten. Av 49 kap. 3 § och 52 kap. 5 § följer att om skatt eller avgift som skattetillägg tas ut på beslutas genom efterbeskattning, får beslut om skattetillägg meddelas . finns av förklarliga skäl inte för förseningsavgiften och kontroll- avgifterna. Skattetillägg får alltså bara beslutas efter tvåårsfristen för grundbeslut och omprövning om skatt beslutas . En efterbeskattning kan därför inte avse enbart skattetillägg. När det gäller förseningsavgiften och kontrollavgifterna innebär föreslagna bestämmelser att förseningsavgiften och kontrollavgifterna aldrig kan beslutas genom efterbeskattning. Efter tvåårsfristerna för grundbeslut och omprövning kan därför inga ytterligare avgifter beslutas. Med hänsyn till det nu sagda behövs det inte längre någon uttryckligt föreskrift om att en efterbeskattning inte enbart får avse särskilda avgifter. Någon direkt motsvarighet till 5 kap. 16 § TL och 21 kap. 13 § tredje stycket SBL finns därför inte i förevarande lag. Förkortad tid för efterbeskattning vid dödsfall Om den som en efterbeskattning gäller, dvs. den som ska efterbeskattas, har avlidit förkortas tiden för efterbeskattning. Efterbeskattning av en avliden får nämligen inte meddelas efter utgången av andra året efter det kalenderår då bouppteckningen gavs in för registrering. Det bör understrykas att efterbeskattnings- fristen bara kan förkortas och alltså aldrig förlängas på grund av att den skattskyldige avlider. Med andra ord får efterbeskattning av en avliden aldrig beslutas efter sexårsfristens utgång. Bestämmelser om förkortad efterbeskattningsfrist vid dödsfall finns i 4 kap. 20 § tredje stycket TL och 21 kap. 17 § SBL (prop. 1989/90:74, s. 408 och prop. 1996/97:100, s. 634). I 4 kap. 20 § TL har två följdändringar gjorts, dels en försenad sådan när inkomstskattelagen infördes, dels i samband med bildandet av (prop. 1999/2000:2 s. 734 och prop. 2002/03:99). Bestämmelsen i 21 kap. 17 § SBL har aldrig ändrats. Förlängd tid för efterbeskattning Här sägs att efterbeskattning som avser följdändringar får meddelas för det beslut som föranleder ändringen. Bestämmelsen får bara praktisk betydelse om det beslut som föranleder följändringen meddelas sent under sexårsfristen för efterbeskattning eller efter denna frist, dvs. bara i fall där följdändringar behöver beslutas efter sexårsfristen. Paragrafen ersätter 4 kap. 20 § första stycket TL och 21 kap. 15 § första stycket SBL (prop. 1989/90:74, s. 311 och 408 samt prop. 1996/97:100, s. 643). I bestämmelsen i taxeringslagen gjordes en försenad följdändring i samband med att inkomstskattelagen infördes. Dessutom ändrades bestämmelsen när ersatte och de tio skattemyndigheterna (prop. 1999/2000:2, s. 734 och prop. 2002/03:99). Motsvarigheten i skattebetalningslagen ändrades första gången då fick befogenhet att besluta om följdändringar med anledning av beslut om ersättning för viss mervärdesskatt för kommuner och landsting. Den befogenheten att besluta om efter- beskattning regleras här i 25 § 4 d (prop. 2001/02:112, s. 30–32 och 44). Den senaste ändringen kom när befogenheten att följdändra genom efterbeskattning utvidgas till att även omfatta beslut i ärenden eller mål om huruvida en inkomst ska beskattas enligt inkomstskattelagen eller lagen om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta, 25 § 4 e (prop. 2004/05:19, .s. 54, 55 och 67). Enligt paragrafen får efterbeskattning på grund av oriktig uppgift i ett omprövningsärende eller i ett mål om skatt meddelas från utgången av den månad då beslutet i ärendet eller målet fick laga kraft. Det följer av 4 kap. 20 § andra stycket TL och 21 kap. 16 § SBL (prop. 1989/90:74, s. 408 och prop. 1996/97:100, s. 634). Som nämnts i kommentaren till 24 § har två följdändringar gjorts i 4 kap. 20 § TL (prop. 1999/2000:2, s. 734 och prop. 2002/03:99). Bestämmelsen i skattebetalningslagen har ändrats en gång, nämligen i samband med bildandet av (prop. 2002/03:99). Författningskommentar – skatteförfarandelagen SOU 2009:58 Genom paragrafen förlängs tiden för efterbeskattning, dvs. beslut får meddelas efter sexårsfristen i 25 §. Förutsättningarna för förlängning är att den som efterbeskattningen gäller delgetts misstanke om skattebrott, åtalats för sådant brott eller frivilligt trätt tillbaka från ett skattebrott. Tiden förlängs också om allmän domstol beslutat att förlänga tiden för att döma till påföljd. Om någon av förutsättningarna finns får efterbeskattning beslutas från utgången av det kalenderår då förutsättningen inträffade. Avlider den som efterbeskattningen avser får dock beslutet inte meddelas senare än efter dödsfallet. För att paragrafen ska vara tillämplig krävs givetvis att efter- beskattningen avser samma fråga som skattebrottet. Paragrafen ersätter 4 kap. 21 § första–tredje styckena TL och 21 kap. 18 § samt 19 § första stycket SBL (prop. 1989/90:74, s. 408 och prop. 1996/97:100, s. 634 och 635). Bestämmelsen i 21 kap. 18 § SBL har behållit sin ursprungliga lydelse men 4 kap. 21 § TL och 21 kap. 19 § SBL ändrades i samband med att ersatte och de tio skattemyndigheterna (prop. 2002/03:99). Bestämmelser om förlängda tidsfrister för eftertaxering och efterbeskattning vid skattebrott infördes i samband med att straffen för skattebrott skärptes, vilket ledde till att preskriptions- tiden för grova brott förlängdes från fem till (prop. 1971:10, s. 263 och 264). utvidgades bestämmelsen om förlängd tidsfrist till att även omfatta fall där den som ska efterbeskattas har trätt tillbaka frivilligt från ett skattebrott (prop. 1977/78:136, s. 177). ändrades bestämmelserna på nytt. Bak- grunden till ändringen var nya regler för att hindra att preskription inträder. Enligt bestämmelserna, som finns i 14 § andra stycket och 14 a § skattebrottslagen, inträder inte preskription om den misstänkte delges misstanke under en förundersökning eller om rätten beslutar att förlänga preskriptionstiden på grund av att det inte gått att delge den misstänkte ett åtal eller en underrättelse om brottsmisstanke (prop. 1984/85:47, s. 46–51 och 121–123). Efterbeskattning enligt 30 § får beslutas så snart den som efterbeskattningen gäller delgetts misstanke om skatteberott enligt 14 § andra stycket skattebrottslagen, åtalats för sådant brott eller ett beslut meddelats om förlängning av preskriptionstiden enligt 14 a § skattebrottslagen. Om den som efterbeskattningen avser inte döms för skattebrott ska undanröja efterbeskattning enligt 30 § 1 a, b eller 2. Det innebär att om åtal aldrig väcks eller om väckt åtal läggs ned eller ogillas ska efterbeskattningen undanröjas. Om en del av åtalet ogillas ska efterbeskattningen undanröjas i den delen. Den som efterbeskattningen avser har ju då inte dömts för skattebrott i samma omfattning som han eller hon efterbeskattats. Att den som frivilligt trätt tillbaka från ett skattebrott enligt 12 § inte kommer att dömas för skattebrott är klart redan när efter- beskattningen beslutas och förevarande paragraf ska därför inte tillämpas i sådana fall. Det framgår av att 30 § 1 c inte nämns här. Bestämmelser om att en efterbeskattning ska undanröjas om den som efterbeskattningen avser inte döms för skattebrott finns i 4 kap. 21 § TL och 21 kap. 19 § andra stycket SBL (prop. 1989/90:74, s. 408 och prop. 1996/97:100, s. 635). Bestämmelserna har bara ändrats en gång, nämligen i samband med bildandet av (prop. 2002/03:99). En bestämmelse om att efterbeskattningen ska undanröjas om den som beskattningen avser inte döms för skattebrott fanns med i det ursprungliga regelverket (prop. 1971:10, s. 263 och 264). När det gäller ändringar som gjorts mellan införandet av bestämmelserna om förlängd tidsfrist för eftertaxering och reform av skatteförfarandet hänvisas till kommentaren till 30 §. Om det som sägs i 30 § gäller den som har företrätt en juridisk person, får beslut om efterbeskattning av den juridiska personen meddelas inom den förlängda tidsfristen för efterbeskattning. Döms inte företrädaren ska efterbeskattningen undanröjas utom i fall där grunden för den förlängda tidsfristen är en frivillig rättelse enligt 12 § skattebrottslagen. Redan vid införandet omfattade bestämmelserna om förlängd tidsfrist för efterbeskattning juridiska personer och den som har företrätt personen (prop. 1971:10, s. 263 och 264). Ändringar däremellan och reform av skatteförfarandet framgår av kommentaren till 30 §. Paragrafen ersätter 4 kap. 22 § TL och 21 kap. 20 § SBL, som aldrig har ändrats (prop. 1989/90:74, s. 409 och prop. 1996/97:100, s. 635). Omprövning av flera redovisningsperioder Den här paragrafen ersätter 11 kap. 2 § andra stycket SBL, som ändrades i samband med att ersatte och de tio skattemyndigheterna (prop. 1996/97:100, s. 579 och prop. 2002/03:99). Dagens bestämmelse gäller ändringar av beskattningsbeslut som avser mer än en redovisningsperiod. Enligt förarbetena är bestäm- melsen tillämplig på skatter och avgifter som ska redovisas i en skattedeklaration, dvs. arbetsgivaravgifter, avdragen skatt, mervärdesskatt och punktskatt. Termen beskattningsbeslut används inte i skatteförfarandelagen utan i stället används uttrycket beslut om skatt med olika preciseringar. Skälen härför redovisas i inledningen till kommentaren till 53 kap. Mot bakgrund av det nu sagda begränsas tillämpningsområdet till omprövningar av beslut om arbetsgivaravgifter, skatteavdrag, mervärdesskatt och punktskatt. Dagens bestämmelse ska tillämpas restriktivt, dvs. bara när det föreligger svårigheter att hänföra viss skatt till rätta perioder. Denna avsikt kommer dock inte till uttryck i lagtexten utan lagstiftaren har överlåtit på att avgöra i vilka fall det är lämpligt att hänföra skatt för flera perioder till en enda period (prop. 1996/97:100, s. 579). Det bör framgå av lagtexten i vilka fall bestämmelsen ska tillämpas och här anges därför som en förutsättning att det inte framgår till vilka perioder skatten ska hänföras. Att bestämmelsen placeras här beror på att dagens bestämmelse bara gäller ändringar av beslut, dvs. Om omprövningen beslutas under beskattningsåret får ändring- en hänföras till den senaste perioden. Med senaste perioden avses omprövningens senaste period. Omprövning på grund av skatteavtal Paragrafen ersätter 7 kap. 4 § TL, som aldrig har ändrats (prop. 1989/90:74). Bestämmelsen är och infördes för att det inte i varje lag om skatteavtal skulle behöva tas in en bestämmelse om att regeringen, i den mån det följer av avtalet, får besluta om ändring i taxeringar m.m. (prop. 1978/79:56, s. 34). Bestämmelser om omprövning som inte får någon motsvarighet Här redogörs för bestämmelser som inte får någon motsvarighet i den nya lagen och som inte behandlats tidigare i kommentaren. 21 kap. 2 § SBL I 21 kap. 2 § SBL anges vissa förutsättningar för att ett beslut om preliminär skatt ska få omprövas på grund av ändringar i den skattskyldiges förhållanden. För omprövning krävs antingen att ändringen avser belopp som är betydande i förhållande till den skattskyldiges inkomstförhållanden eller att det annars finns särskilda skäl. Motsvarande förutsättningar gäller enligt 8 kap. 29 § SBL för att ska få besluta om ändrad beräkning av skatteavdrag för att uppnå bättre överensstämmelse med den beräknade slutliga skatten. För att F-skatt ska få beräknas med ledning av en preliminär taxering i stället för enligt schablon gäller i stort samma förutsättningar. I 6 kap. 3 § SBL sägs nämligen att i de fall schablondebitering är möjlig, får F-skatt beräknas med ledning av en preliminär taxering endast om det är fråga om en mer betydande skillnad mellan den preliminära skatt som annars skulle ha debiterats och den beräknade slutliga skatten eller om det finns andra särskilda skäl. Vi föreslår i avsnitt 4.6 att det ska bli lättare att få sin preliminära skatt anpassad efter den beräknade inkomsten. Som gemensam förutsättning för att få ett individuellt bestämt skatteavdrag – särskild beräkningsgrund för skatteavdrag – ska gälla att det leder till att överensstämmelsen mellan den preliminära skatten och den beräknade slutliga skatten förbättras mer än obetydligt. Dagens förutsättningar försvinner alltså. Även när det gäller beräkning av F-skatt enligt en preliminär taxering i stället för enligt schablon slopas dagens förutsättningar. F-skatt får beräknas med ledning av tillgängliga uppgifter om beräknade inkomster (ersätter termen preliminär taxering) om det förbättrar överensstämmelsen mellan den preliminära skatten och den beräknade slutliga skatten mer än obetydligt. Till skillnad från vad som gäller enligt skattebetalningslagen föreskrivs ingen särskild form för beslut som fattas efter beskattningsårets första skatteavdrag (enligt skattebetalningslagens terminologi beslut om ändrad beräkning). Om ett beslut om preliminär A-skatt har fattats och det senare uppstår behov av att justera skatteavdraget kan det ske genom att beslutet omprövas. Det saknar härvidlag betydelse om beslutet om preliminär A-skatt är ett beslut om tillämplig skattetabell eller ett beslut om särskild beräkningsgrund. Förutsättningarna för beslut om särskild beräkningsgrund i 55 kap. 9 § gäller givetvis även vid omprövning och de behöver därför inte upprepas här. Förutsättningarna för att besluta om F-skatt enligt tillgängliga uppgifter om beräknade inkomster anges i 55 kap. 4 §. En sådan beräkning kan göras såväl vid beskattningsårets första beslut om debitering som vid en senare omprövning. Inte heller dessa förutsättningar behöver upprepas här. Att ett beslut om preliminär skatt bara får ändras om det leder till att överensstämmelsen mellan den preliminära skatten och den beräknade slutliga skatten förbättras mer än obetydligt gäller alltså även vid omprövning och någon särskild föreskrift om det behövs därför inte. Det är skälet till att skatteförfarandelagen inte innehåller någon motsvarighet till 21 kap. 2 § SBL. 4 kap. 11 b § TL Bestämmelsen i 4 kap. 11 b § TL infördes och har aldrig ändrats (prop. 2005/06:40, s. 75–78, 96 och 96). Om en begäran enligt punkt 3 eller 4 av övergångsbestämmelserna till lagen (2002:1143) om ändring i inkomstskattelagen om att tillämpa bestämmelserna om framskjuten beskattning vid andelsbyten gör det nödvändigt att ändra beskattningen för taxeringsår för vilka omprövningstiden gått ut, får enligt 4 kap. 11 b § TL beslut avseende dessa taxeringsår omprövas även om tiden för omprövning har gått ut. Behov av att kunna ompröva efter omprövningstiden har gått ut finns och tidigare års taxeringar (prop. 2004/05:40, s. 77). Enligt punkten 16 i övergångsbestämmelserna upphör taxeringslagen att gälla vid utgången av 2010. Den upphävda lagen ska dock fortfarande gälla och tidigare års taxeringar eller, om beskattningsåret är ett brutet räkenskapsår, och tidigare års taxeringar. Beslut om 2003 och tidigare års kan alltså omprövas med stöd av övergångsbestämmelserna och någon motsvarighet till 4 kap. 11 b § TL behövs därför inte i förevarande kapitel. Här anges vad kapitlet innehåller. Beslut som får överklagas och vem som får överklaga I paragrafen sägs vilka beslut av som får överklagas, dvs. vilka beslut som är överklagbara, och vem som får överklaga. Enligt 4 § får dock vissa slags beslut inte överklagas trots att de i princip är överklagbara enligt förevarande paragraf. Av 7 § framgår att beslut med ett undantag överklagas hos länsrätten. Undantaget gäller beslut om befrielse från betalnings- skyldighet enligt 60 kap. 1 § som överklagas hos regeringen. Bestämmelser som paragrafen ersätter Paragrafen ersätter 6 kap. 1 § första stycket TL och 22 kap. 1 § första SBL. Bestämmelsen om att allmänna ombudet får överklaga finns dock i 3 §. Paragrafen ersätter också hänvisningarna till 22 kap. 1 § första stycket SBL i 7 § första stycket torgkontrollagen, 19 § fjärde stycket branschkontrollagen och 32 § fjärde stycket kassaregisterlagen. De tre nämnda lagarna ska upphävas och innehållet ska i stället ges här i skatteförfarandelagen. Bestämmelsen i taxeringslagen har bara ändrats en gång och det var i samband med att ersatte och de tio skattemyndigheterna (prop. 1989/90:74, s. 413 och prop. 2002/03:99, s. 298). Även bestämmelsen i 22 kap. 1 § första stycket SBL ändrades i samband med bildandet av (prop. 1996/97:100, s. 635 och 636 samt prop. 2002/03:99, s. 305). Den bestämmelsen har ändrats vid ytterligare två tillfällen. Ett förtydligande gjordes 1999 (prop. 1997/98:151, s. 841). tillkom föreskriften om att den som ansökt om återbetalning av indirekt skatt enligt 18 kap. 4 b § SBL får överklaga beslut om återbetalning. 2004/05:115, s. 49–59 och 70). Hänvisningarna till skattebetalningslagen i branschkontrollagen och kassaregisterlagen har aldrig ändrats (prop. 2005/06:169 och prop. 2006/07:105). förtydligades att hänvisningen i torg- kontrollagen även gäller överklagande (prop. 1996/97:100, s. 216 och prop. 2002/03:99, s. 308). I 10 § ersättningslagen sägs att beslut överklagas hos den länsrätt som är behörig att pröva ett överklagande enligt skattebetalningslagen. Bestämmelsen pekar enbart ut behörig länsrätt och är därför en ren forumbestämmelse. Att besluten får överklagas framgår indirekt eller anses följa av den allmänna förvaltningsrätten. I fortsättningen framgår det av förevarande paragraf att beslut om ersättning får överklagas. Att överklagande ska ske hos länsrätten följer av 7 §. Innehållet i 10 § ersättningslagen har ändrats . Genom ändringar 1994 blev bestämmelsen en ren forumbestäm- melse (prop. 1993/94:151, s. 176). Därefter har bestämmelsen ändrats i samband med att –länsindelningen i västra ändrades (prop. 1997/98:17, s. 31), –dåvarande fick befogenhet att ansöka om förhandsbesked (1997/98:65, s. 76), och –ersatte och de tio skatte- myndigheterna (prop. 2002/03:99, s. 296). En annan variant av överklagandebestämmelse finns i 29 § tvångsåtgärdslagen där det sägs att granskningsledarens beslut får överklagas hos den länsrätt som är behörig att pröva ett överklagande enligt skattebetalningslagen. En liknande bestämmelse finns i 9 § lagen om deklarationsombud. Här sägs bara att besluten får överklagas. Att överklagande ska ske hos länsrätten följer av 7 §. Bestämmelsen i 29 § tvångsåtgärdslagen har ändrats en gång, nämligen när bildades (prop. 1993/94:151, s. 163 och 164 samt prop. 2002/03:99, s. 302). Innehållet i 9 § lagen om deklarationsombud har behållit sin ursprungliga lydelse (prop. 2005/06:31, s. 58). Vilka beslut får överklagas? Enligt 6 kap. 1 § TL får taxeringsbeslut i en fråga som kan ha betydelse för beskattningen eller annat ekonomiskt mellan- havande med det allmänna överklagas. Eftersom taxeringslagen även gäller vid handläggningen av ärenden om särskilda avgifter omfattar överklagandebestämmelsen även beslut om särskilda avgifter (1 kap. 1 § TL, prop. 1989/90:74, s. 413). Med att beslut ska ha betydelse för annat ekonomiskt mellan- havande med det allmänna avses t.ex. att den skattskyldige skulle kunna få bidrag eller annat stöd från det allmänna med högre belopp om omprövade sitt beslut (jfr prop. 1989/90:74, s. 413). I skattebetalningslagen sägs inget om vilken betydelse eller verkan ett beslut av ska ha för att få överklagas. Några sådana bestämmelser finns inte heller i ersättningslagen, tvångsåtgärdslagen, torgkontrollagen, branschkontrollagen, lagen om deklarationsombud eller kassaregisterlagen. Att det inte finns några begränsningar av vilka beslut som får överklagas innebär dock inte att alla beslut är överklagbara. Överklagbarheten begränsas nämligen av förvaltningsrättslig praxis. En förutsättning för att ett beslut ska få överklagas är att det inte har alltför obetydlig verkan för parter eller andra (prop. 1997/98:101, s. 50). Att ersättningsbeslut, beslut om tvångsåtgärder och kontrollavgifter samt beslut att registrera eller avregistrera ett deklarationsombud har mer än obetydlig verkan för den som beslutet gäller är givet. Detsamma gäller i princip alla beslut enligt skattebetalningslagen eftersom de har betydelse för betalning eller återbetalning av skatt. Mot bakgrund av det nu sagda kan det förefalla meningslöst att, som i taxeringslagen, föreskriva att beslut enligt skatteförfarande- lagen ska ha viss betydelse för att få överklagas. ska dock i likhet med ompröva beslut som överklagas. I 66 kap. 2 § sägs vilken verkan ett beslut ska ha för att få omprövas, vilket är nödvändigt eftersom förvaltningsrättslig praxis inte säger något om vilken effekt ett beslut måste ha för att vara omprövningsbart. Av 66 kap. 2 § följer att det bara är beslut i frågor som har betydelse för beskattningen eller annat förhållande mellan enskilda och det allmänna som får omprövas. Det är en klar fördel om det råder identitet mellan vilka beslut som får omprövas och vilka som får överklagas.