sou · GXB354 · 2009-06-17 00:00:00 — Ett lokalt samråd, som administreras av , tar fram ett förslag om avskjutningens storlek, tilldelning, avskjutningsprinciper, jakttider, skadeförebyggande åtgärder och biotopvårdsåtgärder. ser uppgiften med lokala samråd som en del av sitt s.k. allmänna uppdrag från staten, se vidare avsnitt 5.5, och har tillsammans med , LRF/Skogsägarna, och Skogsindustrierna träffat en principöverenskommelse om riktlinjer för detta samråd. Målet är att enighet ska uppnås i samrådet. Resultatet av samrådet ska redovisas i ett protokoll och om enighet inte uppnås ska samtliga synpunkter antecknas. Detta skickas till . I propositionen om jaktlag, m.m. (1986/87:58) lämnas en bakgrund till den nu fungerande ordningen om lokala samråd (s. 64). Jag har redan i det föregående // anfört att det bör finnas en lokal organisation för gemensam diskussion och planering av särskilda åtgärder för viltet. Det kan ske genom att en lokal samrådsgrupp upprättar ett program över vilka åtgärder som är önskvärda och därefter vid en sammankomst med markägare, jägare och andra personer engagerade i naturvårdsarbetet diskuterar hur programmet bör genomföras.// //Jag delar beredningens uppfattning att de lokala samrådsgrupperna inte bör göras till något obligatorium. På vissa håll kan det ligga närmast till hands att kommunen tar initiativ till bildandet av en samrådsgrupp. Det finns kanske redan en lämplig organisatorisk enhet inrättad för viltvård eller naturvård i allmänhet. Det bör inte heller vara något hinder mot att någon av jägarorganisationerna svarar för att bilda en samrådsgrupp i kommunerna. Gruppen bör emellertid vara fristående från styrelserna för de lokala jägarsammanslutningarna. Av vad jag nu har anfört framgår att jag anser att förhållandena i den enskilda kommunen bör få bli avgörande för tillkomsten av samrådsgruppen liksom för dess sammansättning. I samband med införandet av möjligheten att registrera älgskötselområden anfördes i propositionen om jakt och viltvård (1991/92:9) bl.a. att det måste undvikas att det lokala samarbetet görs tvingande i bestämda organisatoriska former. Det fanns annars risk för att det skapas en tungrodd och dyrbar administration. Informations- och utbildningsinsatser föreslogs för att bl.a. öka förutsättningarna för de frivilliga samråden. Gällande rätt och tidigare förslag till älgförvaltning I riktlinjerna för samrådet som överenskommits mellan , LRF/Skogsägarna, och Skogsindustrierna anges bl.a. följande: Sammansättningen av den lokala samrådsgruppen kan variera beroende av de lokala förhållandena. Regelmässigt bör ingå representanter för jägarnas och markägarnas organisationer samt representanter för större markägare (t.ex. bolag, större enskild markägare, stift). Jägarnas och markägarnas organisationer bör ha lika antal representanter i samrådsgruppen. Respektive organisation/företag ska utse företrädare jämte suppleant i samrådsgruppen och anmäla detta till jaktvårdskretsen, som upprättar en förteckning över dem. För att få en kontinuitet i gruppens arbete bör företrädarnas mandattid vara . Gruppen utser inom sig ordförande och sekreterare. Till samrådet ska alltid kallas – adjungeras – sådana som kan bidra med kunskaper om aktuella förhållanden. ska alltid kallas till mötena. Se vidare avsnitt 5.8. Till varje länsstyrelse är knuten en viltvårdsnämnd med uppgift att vara rådgivande organ i frågor om viltvården. Viltvårdsnämnderna består av elva, eller i vissa län tolv, ledamöter som representerar en rad olika intressen. Regionalt sker sedan samråd i den formen att behandlar de lokala samrådsförslagen och beslutar om en rekommendation om avskjutningens storlek, tilldelning, avskjutningsprinciper, jakttider m.m. som lämnas till . Därefter fattar beslut om förutsättningarna för älgjakten. 2.2Vad som lett fram till dagens reglering – en historisk beskrivning bedrevs jakten efter älg nästan enbart som allmän jakt, dvs. rätt att under en viss jakttid skjuta obegränsat antal älgar. Regleringen av uttaget ur älgstammen gjordes genom ändringar av jakttiderna. Under detta årtionde började man emellertid jaga älg också på licens, dvs. gav tillstånd att fälla ett i förväg bestämt antal älgar fördelade på vuxna och kalvar. Licenstilldelningen anpassades till älgstammens storlek samt markens älgproduktionsförmåga. Jakten på älg reglerades i Kunglig Majestäts Jaktstadga (1938:279). Gällande rätt och tidigare förslag till älgförvaltning påbörjades försöksverksamhet med helt reglerad jakt i och och utökades försöksverksamheten till att omfatta delar av . All älgjakt inom dessa försökslän skedde på licens. Om ett jaktområde inte var tillräckligt stort för att producera en älg för avskjutning kunde området få tillstånd att skjuta en älg – kalv eller vuxen – . beslutade att genomföra en femårig försöksverksamhet med samordnad älgjakt. Försöksverksamheten påbörjades i ett antal län och påföljande år i övriga län. Undantagna från försöksverksamheten var de län som deltog i försöksverksamhet med reglerad älgjakt, renbetesfjällen i , området ovan odlingsgränsen samt sameby i och området ovan lappmarksgränsen i . Den samordnade älgjakten innebar i huvudsak följande. Om- råden som kunde producera minst en vuxen älg för avskjutning registrerades som licensområden och erhöll en årlig tilldelning av en eller flera älgar. Om tilldelningen var två älgar eller flera angavs hur många djur som fick vara vuxna. Områden som var för små för att registreras som licensområden registrerades i stället för en generell årlig tilldelning av ett vuxet djur och kalv. Jakttiden för licensområden var . Länsstyrelserna kunde förlänga eller förkorta jakttiden om omständigheterna så motiverade. Jakttiden för områden med generell tilldelning var 2–. Utöver de två försökssystemen gällde att allmän jakt fick bedrivas på renbetesfjällen i , ovan odlingsgränsen samt i sameby i och ovan lappmarksgränsen i . Även inom de områden där allmän jakt var tillåten bedrevs huvudparten av jakten som licensjakt. Departementschefen uttalade i den proposition som låg till grund för beslut följande om skälen för en sådan försöksverksamhet.1 Jag delar arbetsgruppens och remissinstansernas uppfattning att målet för den framtida älgvården bör vara att hålla älgstammen vid en lämplig kvalitativ och kvantitativ nivå som älgens skadegörelse på skog och växande gröda begränsas och riskerna för älgkollisioner i trafiken minskas. Enligt arbetsgruppen och flertalet remissinstanser är det bästa sättet att nå detta mål att införa samordnad älgjakt i hela landet. Jag anser tiden nu vara mogen att pröva en sådan ordning. Jag grundar denna uppfattning på bl.a. följande förhållanden. Vi har här i 33–34. Gällande rätt och tidigare förslag till älgförvaltning landet en älgstam av stor omfattning. Detta innebär i vissa fall betydande skadegörelse på såväl skog som växande gröda. Vidare innebär den stora älgstammen att riskerna för skador i trafiken genom älgkollisioner ökat – i vissa områden mycket starkt. Genom en samordning av älgjakten bör förutsättningar skapas för att hålla älgstammen på en sådan nivå att skadorna av olika slag inte ökar utan snarare minskar. Systemet med samordnad älgjakt medger enligt min mening att sådana förutsättningar skapas. Den instans som administrerar älgjakten, dvs. , får möjlighet att reglera avskjutningen och anpassa älgstammen till en lämplig nivå. Det har emellertid visat sig att den faktiska avskjutningen inte alltid uppgår till samma nivå som medgivna licenser. Detta kan medföra att älgstammen får en större omfattning än vad förutsett. Om det skulle visa sig att licenserna inte utnyttjas utan älgstammen antar en sådan nivå att riskerna för trafikolyckor och annan skadegörelse inte kan accepteras bör länsstyrelserna ha möjlighet att vidta särskilda åtgärder. Detta bör exempelvis kunna ske genom ytterligare avskjutning för att därigenom nedbringa vinterstammen. Med den nuvarande jaktlagen infördes licensjakt på älg inom registrerade licensområden. Sådana områden, som tål en avskjutning av minst ett vuxet djur , kom att kallas A-om- råden. Kalvjakt får dock ske på oregistrerade områden under en kort jakttid. Vid riksdagsbehandlingen tillkom en möjlighet att, om det finns särskilda skäl, registrera områden som inte uppfyller kraven för A-områden för tilldelning av ett valfritt djur . Dessa områden kom att kallas B-områden. Vid prövningen av om särskilda skäl för registrering föreligger skulle vissa principer vara vägledande, t.ex. om jakträttshavare ansökt men vägrats ansluta marken till angränsande licensområde eller när det finns flera jägare inom ett mindre område som inte alla utan vidare kan beredas plats i en ny jaktgemenskap. Beslut om sådan registrering innebar att en skönsmässig bedömning måste göras. För införandet av licensjakt bestämdes en övergångstid års jakt. Denna övergångstid förlängdes års jakt när det gällde jakt på områden som registrerats för en generell årlig tilldelning av ett vuxet djur och kalv.2 1990/91:28. Gällande rätt och tidigare förslag till älgförvaltning I den proposition som låg till grund för den nya lagen uttalade departementschefen bl.a. följande om inriktningen av älgvården och skälen för licensjakt på älg.3 Älgvården bör inriktas mot att bevara en livskraftig älgstam av hög kvalitet. Älgstammens storlek bör genom en lämplig avskjutning anpassas till betestillgången, de areella näringarna och trafiksäkerheten. Jaktlagstiftningen bygger på att den jakträtt som jordägaren har bara får utövas i den utsträckning det är försvarligt från viltvårdssynpunkt. Detta kommer till uttryck bl.a. genom principen att alla vilda djur är fridlysta om inte fridlysningen har upphävts genom bestämmelser om att jakt får ske. Jordägarens befogenhet att jaga kan således genom offentligrättsliga regler begränsas med hänsyn till bl.a. vilttillgången eller jaktmarkens storlek eller arrondering. Sådana regler innebär inte att man tar ifrån jordägaren hans jakträtt. En förutsättning för att nå de mål som angetts för vården av landets älgstam är att jakten anpassas till älgproduktionen på den mark som står till förfogande för jakt. En sådan produktionsanpassad avskjutning förutsätter i sin tur att älgjakten huvudsakligen bedrivs som licensjakt inom för sådan jakt lämpliga områden. För att bilda dessa områden krävs vanligen en samverkan över ägogränserna. Det är vidare angeläget, inte minst från administrativ synpunkt, att områdesbildningen är stabil. Den beslutade försöksformen samordnad älgjakt fyller i stor utsträckning de nämnda kraven. Genom att licensområdena omfattar nästan all älgmark – – kan jakten i allt väsentligt genomföras som en produktionsanpassad avskjutning. Systemets uppbyggnad främjar dock inte i tillräcklig grad en samverkan och en uppsplittring av tidigare samverkan kan konstateras. Bestämmelserna om registrering av älgjaktsområden för generell tilldelning måste därför ändras för att hindra en ytterligare uppsplittring av licensområden. En möjlighet är att ersätta den samordnade älgjakten med reglerad älgjakt vilket dock kräver administrativa insatser i en omfattning som inte kan anses nödvändig från älgvårdssynpunkt. Man bör därför i stället ersätta den generella tilldelningen av vuxet djur och kalv på registrerade älgjaktsområden med allmän kalvjakt på oregistrerad älgmark. anförde sedan bl.a. följande när det gällde jakten på de områden som inte uppfyllde kraven på licensområde vilket var skälen för införandet av de s.k. B-licenserna.4 1986/87:58 s. 37–41. 4JoU 1986/87:15 s. 40–42. Gällande rätt och tidigare förslag till älgförvaltning Utskottet anslöt sig till vad som anförts i propositionen om skälen för att ändra bestämmelserna som medgav registrering av älgjaktsområden för generell tilldelning då det ansågs angeläget att främja en jaktlig samverkan samt att motverka en fortsatt uppsplittring av licensområden. Det var vidare angeläget att finna ett system som i mesta möjliga mån tillgodosåg bl.a. innehavare av mindre jaktmarker som man främjade en produktionsanpassad avskjutning. Strävan måste också vara att åstadkomma ett system som var enkelt att administrera och inte drog för höga kostnader. Regeringens förslag om fri kalvjakt under en kort jakttid ansågs otvivelaktigt ha vissa fördelar, framför allt så till vida att det var enkelt att administrera och föga kostnadskrävande. Det utgjorde också ett starkt incitament till samgående med andra markinnehavare för gemensam licenstilldelning. Enligt utskottets mening kunde dessa fördelar till stor del bibehållas även i ett system som i något större utsträckning tillgodosåg bl.a. innehavare av mindre markområden och gav en större del av jägarkåren möjligheter till jakt på vuxet djur. Utskottet förordade därför ett system som till stora delar överensstämde med jakt- och viltvårdsberedningens förslag såvitt avsåg områden som inte uppfyllde kraven för licensområde. Sådana områden borde av kunna registreras för tilldelning av ett valfritt djur (vuxet djur eller kalv) under en kort jakttid. Bl.a. följande principer borde vara vägledande vid bedömningen huruvida särskilda skäl för registrering förelåg: om jakträttshavaren ansökt men vägrats att ansluta marken till angränsande licensområde; om angränsande licensområde tillstyrkte en registrering; när det fanns flera jägare inom ett mindre område som inte alla utan vidare kunde beredas plats i en ny jaktgemenskap; vid ansökan av äldre jakträttshavare som inte tidigare deltagit i någon jaktsamverkan; om praktiska möjligheter saknades att få mark ansluten till angränsande licensområde. Gällande rätt och tidigare förslag till älgförvaltning infördes en möjlighet att registrera särskilda älgskötselområden.5 Inom ett älgskötselområde får jakträttshavarna själva avgöra hur många älgar som ska fällas. För området ska det finnas en älgskötselplan. Jakttiden för älg förlängdes. Regeringen uttalade i propositionen också att detaljreglering av älgjakten borde minska. Som skäl för att införa möjligheten att registrera älgskötselområden anförde departementschefen följande (s. 30–31). Många skäl talar för att det nu är dags att ta nästa steg i en utveckling som i enlighet med intentioner syftar till ett system där jägarna och deras organisationer i största möjliga utsträckning övertar ansvaret för de praktiska älgfrågorna. Det nuvarande tilldelningssystemet med maximerade tilldelningar för licensområdena innebär å ena sidan begränsningar i möjligheterna att få till stånd en ökad avskjutning. En god tilldelning av älg, vilket ger licenshavaren stor frihet i sin jakt, ger å andra sidan inte alltid ett från skadesynpunkt tillfredsställande jaktresultat vad gäller antal fällda djur och fördelning efter ålder och kön. Jag delar mot denna bakgrund uppfattningen att älgskötselområden bör införas. Ett älgskötselområde innebär att jägarna och markägarna får det direkta ansvaret för älgvården och att skador av älg lättare kan motverkas. Eventuella eftersök förenklas och problemet med s.k. överskjutning elimineras. Jakten och viltvården får därmed stora likheter med den jakt och viltvård som bedrivs inom de s.k. kretslicensområdena. Den stora skillnaden mellan de båda områdestyperna blir att något beslut om tilldelning av älg inte behövs för älgskötselområdena. När det gällde frågan om hur stora älgskötselområden borde vara anfördes följande (s. 31). De av viltskadeutredningen föreslagna minimi-arealerna, 3 000–5 000 ha för och 5 000–8 000 ha för norra , bör kunna tjäna som riktmärke för ett älgskötselområdes minsta storlek. Området måste dock vara så stort att det går att få en uppfattning om älgstammens storlek och utbredning inom området. Det måste också vara möjligt att bedriva en meningsfull vård av älgstammen och finnas förutsättningar för en biologiskt riktig beskattning av den. Det bör ankomma på att efter samråd med länsviltnämnden avgöra om ett jaktområde ska registreras som älgskötselområde. Förutom de tidigare nämnda faktorerna måste även de regionala förhållandena vad gäller älgtäthet och skadefrekvens få stor betydelse vid bedömning om lämplig storlek på ett älgskötselområde. Det är därvid angeläget att älgskötselområdenas storlek kan anpassas till de skillnader som 1991/92:9. Gällande rätt och tidigare förslag till älgförvaltning kan föreligga i ett län mellan jordbruksbygder och skogsbygder. Även områdets arrondering måste tillmätas betydelse vid prövning av registrering av ett älgskötselområde. Följande angavs om anslutningen till ett älgskötselområde och om samarbetet inom sådana områden (s. 32). Anslutningen till ett älgskötselområde skall vara frivillig. Har tillräckligt många markägare ansökt om att deras mark skall registreras som älgskötselområde registrerar fastigheterna som älgskötselområde om fastigheterna tillsammans uppfyller de angivna kraven för ett sådant område. Självfallet kan även en enskild fastighet ha en så stor areal att den kan registreras som älgskötselområde. Vill en fastighetsägare att hans fastighet inte längre skall vara ansluten till ett älgskötselområde kan han hos ansöka om att hans mark registreras som A- eller B-område eller inte registreras alls. Ett flertal omregistreringar inom ett älgskötselområde kan leda till att området inte längre uppfyller kraven för att få vara registrerat som ett sådant. Jakträttshavarna bör själva få besluta om hur samarbetet inom området skall ske. De måste dock utse någon företrädare för dem för kontakterna med . Någon form av avtal mellan jakträttshavarna inom ett älgskötselområde är nödvändig. Det krävs också normer för hur jakten och viltvården skall bedrivas. har erbjudit sig att i samverkan med Jägarnas riksförbund- Landsbygdens jägare och företrädare för markägareintressena utarbeta ett regelverk för älgskötselområdena. Ett sådant regelverk kan utgöra en lämplig modell för hur samverkan kan gå till men jakträttshavarna bör själva få bestämma i vilken form samverkan inom området skall ske. I likhet med viltskadeutredningen anser jag att det för ett älgskötselområde skall finnas en enkel plan för älgstammens skötsel. Det tidigare föreslagna samrådet bör ligga till grund för älgskötselplanen. Den bör innehålla ett principiellt mål för älgvården inom området. Planen bör dock inte utgöra något krav för registrering av området men den skall redovisas för sedan registrering har skett. Systemet med älgskötselområden bygger således på frivillighet och samverkan mellan olika former av licensområden och kalvjaktsområden. Jakten inom området kan efter jakträttshavarnas eget bestämmande ske gemensamt över hela området eller för var och en enbart inom det område där resp. jägare har jakträtt. Jag har i avsnitt 3.4 föreslagit att jakträttshavarna inom A-områden skall redovisa det lokala samråd som har skett om älgavskjutningen. På liknande sätt bör för ett älgskötselområde redovisas vad som kommit fram vid det lokala samrådet samt hur årets älgjakt uppfyllt målet i förhållande till älgskötselplanen och tidigare samråd. Både älgskötselplanen och resultatet av det lokala samrådet bör utgöra en viktig del av underlaget för ställningstagande till om älgskötselområdet fortsättningsvis bör vara registrerat som sådant område. Gällande rätt och tidigare förslag till älgförvaltning Av 41 § jaktlagen och 49 § jaktförordningen framgår att den som jagar är skyldig att betala en årlig viltvårdsavgift om . Dessa avgifter bildar en fond, viltvårdsfonden, som får användas för vissa ändamål enligt regeringens bestämmande. Ur fonden utgår bl.a. medel för Svenska Jägareförbundets allmänna uppdrag och olika forskningsprojekt. betalas ca till fonden. fördelade regeringen ur fonden. uppgick behållningen i fonden till . Den som jagar älg ska utöver viltvårdsavgiften betala en avgift för varje fälld vuxen älg (se avsnitt 2.1.2). Avgiften bestäms av och inkomna medel tillförs en älgvårdsfond i länet (se vidare avsnitt 5.9). Av avgiften tillförs per fälld älg viltvårdsfonden, ca . 2.3Tidigare initiativ till förändring av dagens system 2.3.1Jägareförbundens och skogsnäringens förslag 2004 ingav , , och m.fl. ett gemensamt förslag om ett nytt älgförvaltningssystem till regeringen. Målet var en förvaltningsmodell för populationsekologiskt baserad lokal förvaltning, förenklad administration och enhetliga produktionsanpassade jaktregler för en god älgstam i långsiktig balans med betesresursen. Förslagen sammanfattades under följande rubriker: Länsstyrelserna indelar landet i viltförvaltningsområden i samråd med jägar- och markägarorganisationer. Viltets rörelser och vandringsbenägenhet ska vara vägledande för områdets utformning och storlek. Ett viltförvaltningsområde bör vara minst 50 000 ha. Älgens särställning i viltförvaltningen motiverar att den utgör grund för områdets utformning och storlek. Där omfattande älgvandring förekommer kan områdets storlek bli minst tio gånger så stort då Gällande rätt och tidigare förslag till älgförvaltning huvuddelen av förekommande älgvandring så långt möjligt bör rymmas inom området. Förvaltningen inom ett viltförvaltningsområde ska grundas på strukturerat insamlande av data. Minimikrav är att avskjutningsstatistik, älgobs, betestillgång och skadesituation sammanställs och redovisas på förvaltningsområdesnivå. ges ett tydligt uppdrag att ansvara för utveckling och genomförande av skade- och betesinventeringar samt prognoser för betestillgång inom ramen för sin myndighetsutövning. får inom ramen för det allmänna uppdraget särskilda resurser och ansvar för att samla in och bearbeta data om älgstammens utveckling på förvaltningsområdesnivå. En samrådsgrupp bildas inom varje förvaltningsområde enligt den struktur som överenskommits beträffande nuvarande lokala samråd. Samrådsgruppen formulerar mål och förvaltningsplan med utgångspunkt i tillgängliga data, samt fastställer avskjutningsmål för hela förvaltningsområdet. registrerar förvaltningsplanen och följer upp att den revideras minst och att förvaltningsmålen nås. I den föreslagna förvaltningsmodellen kommer , viltvårdsnämndens och samrådens roller förändras kraftigt. Detsamma gäller i viss mån och . roll förändras från administrativt/beslutande till uppföljande, samordnande och hanterande av tvister. ansvarar, i samarbete med övriga parter, för kompetensuppbyggnad inom förvaltningsområden och ger samrådsgrupperna stöd för att forma förvaltningsplaner. Förvaltningsområdet fattar självständigt beslut om avskjutning och redovisar älgavgifter och avskjutningsresultat till . Regelverk för rättstrygghet måste harmonieras med förslaget och gemensamt IT-stöd utarbetas. Gällande rätt och tidigare förslag till älgförvaltning Nuvarande regler för älgskötselområden, A-licenser, B-licenser, storlicenser, samlicenser, enkalvsområden och kalvjaktsområden slopas. Nuvarande registreringsförfarande på slopas. Förvaltningsområdet upprättar förteckning över älgjaktsområden med företrädare och areal. Samrådsgruppen inom förvaltningsområdet fördelar avskjutningsnivåer. Jaktområden som inte önskar ingå i någon samverkan tilldelas en gemensam avskjutningskvot utifrån fastställt avskjutningsnivå inom förvaltningsområdet. Jakten avlyses då kvoten är förbrukad. Jakttiden för älg ska vara från i norra delen av landet och från i södra delen av landet. Gränsen mellan norra och södra området ses över. Jakten pågår i hela landet till och med med uppehåll för brunsten. Älgjaktssystemet kringgärdas av ett regelverk som säkerställer rättstrygghet och ger sanktionsmöjligheter. Grundläggande för möjligheten att få till stånd en väl fungerande förvaltning är att kunskaper sprids och accepteras av alla inblandade parter. Utbildningsplaner och materialproduktion bör ske i samverkan mellan areella näringar, jägarorganisationer och myndigheter. Älgavgifter och allmänna uppdrag bildar basresurser i systemet. Skogsskadeinventeringar och betesprognoser finansieras av myndighetsanslag. Den del av älgavgiften som betalas in till Viltvårdsfonden föreslås stanna kvar på länsnivå.