prot · GW09125 · 2009-06-01 00:00:00 — Vi ska komma med ett ärende till senare, och det handlar om möjligheten att utan föräldrarnas medgivande kunna testa om barn har använt narkotika. Det är en ganska omfattande utredning och ett ganska känsligt ämne att ge sig in i, just på grund av att fysisk integritet och tvångsåtgärder är noga reglerat i svensk lagstiftning. Skälet är att människor ska vara skyddade mot olika typer av ingrepp och åtgärder från samhällets sida. Det är alltså en stor integritetsfråga. Om man däremot vänder på det är det fullt möjligt med avtal, och jag önskar verkligen att fler gym och anläggningar bestämde sig för att i sina ordningsregler och stadgar tala om vad man anser om det här, att det förutsätts att man ska ställa upp och ta prov och att man om man inte gör det kanske får finna sig i att bli avstängd från att träna på ett visst ställe. Skälig misstanke det är ett problem som domstolarna alltid har. Jag som minister ska inte tala om vad som är skälig misstanke, för då hamnar jag naturligtvis i kallvattnet. Det är meningen att domstolarna ska utverka praxis utifrån de ibland väldigt tydliga anvisningar som brukar ge i lagstiftningen. Det kan vara många olika typer av saker som gör att man fattar misstankar, alltifrån att folk beter sig på ett knepigt sätt, att man hör att det snackas om problem eller att man märker att några ungdomar helt plötsligt får en våldsam muskeltillväxt som inte motsvarar träningsinsatserna. Då kan man misstänka att något har hänt. Därmed är jag tillbaka till det jag hade med i den förra debatten: Jag tror på samarbete mellan polisen, andra myndigheter, företag och näringsliv. Jag tror att man ska sätta sig ned och prata med varandra om man misstänker att det finns ett omfattande missbruk. Om både polisen och andra aktörer misstänker att här pågår det en användning av den här typen av preparat kan man tillsammans slå sina kloka huvuden ihop, bestämma sig för en strategi och utverka något slags praxis som är rimlig utifrån de erfarenheter vi har. Då kan man också få mer gjort så att polisen inte blir överraskad. Man kanske också får veta av polisen vad det är man ska vara observant på. Jag tror att polisen skulle uppskatta den typen av samarbete, med idrottsrörelsen till exempel. Det här är ju en sorts knark. Åtminstone lockar det in en del ungdomar och andra på missbruk som förr eller senare leder till kriminalitet och annat elände. 19 (): När det gäller den första frågan, angående de kommunala gymmen, tolkar jag justitieministerns svar som att det är samma regler och samma möjligheter för ett kommunalt gym som för andra att införa avtal om att stänga av personer från att träna om de vägrar att underkasta sig en dopningskontroll. I så fall tycker jag att det är jättebra. Det är faktiskt också en ändring jämfört med vad som gällt i de resonemang som jag har fört med ett antal kommunjurister i den här frågan. Är det klarlagt så är jag mycket nöjd. Det är 2 kap. 6 § i regeringsformen som skyddar mot de här påtvingade kroppsliga ingreppen. Det är ju helt sant. Man diskuterar också konvention om skydd för de mänskliga rättigheterna när det gäller dopningkontroller eftersom de till stora delar är integritetskränkande. Det handlar lite grann om påtvingade medicinska undersökningar och sådant. Det är liksom det som är problemet här. Det jag ändå tycker är intressant och som komplicerar bilden är att tillhör jag en idrottsförening är jag skyldig att underkasta mig de här kontrollerna. Jag har inte skrivit på något papper, jag är bara medlem i den här föreningen alltså är jag skyldig att underkasta mig kontrollerna, oavsett om jag är amatör eller om jag är professionell idrottsman. Man säger att det finns ett speciellt regelverk för det där. Det finns genom , , antidopningsgrupp och så vidare. Det är dessutom så att man inom många yrkesgrupper kan göra drogtester. Arbetsgivare och fackliga organisationer har så att säga kommit överens om att det är okej. Det är det som i någon mening gör det här lite knepigt. En idrottsman har inte skrivit på några papper, ingenting, men där är det helt okej att göra de här testerna. säger vi att man inte får göra det även om den som tränar på ett gym ger ett medgivande att faktiskt vara beredd att underkasta sig de här testerna. Det här är naturligtvis lite knepigt. Då brukar man säga att idrottsmännen ju har valt att vara med inom idrotten och att de då får vara beredda på att det är det här regelverket som gäller. Jag kan säga samma sak om dem som tränar på ett gym. De har faktiskt valt att gå dit. De har dessutom valt att skriva under en handling där de godkänner att man tar ett dopningstest. Det här regelverket hänger inte riktigt ihop, tycker jag. Men jag känner igen diskussionen, och jag är väl medveten om problemet. Det är lite grann därför jag har ställt den här interpellationen, för jag skulle önska att man faktiskt skulle kunna komma lite längre. Sedan delar jag justitieministerns uppfattning att det är oerhört viktigt med samarbete mellan idrottsrörelsen, polisen och gymmen. Det här är ett samarbete som förekommer på ett antal platser i . Bland annat i mitt hemlän förekommer det här samarbetet mellan gym, polis och idrottsrörelsens antidopningsverksamhet. I har man utvecklat arbetet ännu längre. Där jobbar man just med det som jag hade en diskussion om, vad som är skälig misstanke. Där försöker man hitta en praxis. Man gör så att man går in på gymmen. Man är hemskt tydlig med vilka personer man är. Man har sitt legitimationskort och visar att här ska vi gå in och göra en dopningskontroll. Sedan ser man, som jag sade tidigare, ett antal personer som ganska snabbt rafsar ihop sina träningskläder mitt under passet och snabbt glider ut ur träningslokalen, och där är polisen. Där försöker man få det till att bli en skälig misstanke, och på det sättet får man möjlighet att göra de här testerna. Jag tycker att det är alldeles utmärkt, därför att vi måste hitta en praxis och någonting som talar om vad den skäliga misstanken är. En smitning från ett prov tycker jag borde vara ett alldeles utmärkt sätt att konstatera att det är skälig misstanke. 20 (m): Egentligen är det så att det är samma grundläggande regler som gäller alla. Det som gäller inom eller när man har gått med i en förening är att man styrs av de regler som gäller för den föreningen. Där finns det ofta stadgat hur man går till väga och vad som ska hända. Däremot får inte heller en idrottsförening av tvång. Om du är medlem i min boxningsförening och jag misstänker att du drogar dig får jag inte med våld tvinga dig till ett test. Däremot kan jag stänga av dig om du inte frivilligt ställer upp på det här. Det är ju så idrottsrörelsen och idrottsvärlden arbetar. Man har också utvecklat väldigt mycket av regelverk och rutiner för hur det här ska gå till. Det jag försökte säga i mitt svar var att gym naturligtvis kan arbeta på motsvarande sätt. De kan sätta upp ordentliga regelverk och ha rutiner för detta. Man får inte heller där ingripa med tvång. Men det är klart att om den här medlemmen på gymmet det är oftast medlemmar där också eller den som anlitar gymmet inte uppfyller reglerna och vägrar göra ett test får inte den personen vara där eller vara med i verksamheten. Däremot är det så att den enda som kan använda sig av tvång är polisen vid misstanke om att ett brott har begåtts. Det är ju därifrån det här resonemanget om skälig misstanke kommer. Egentligen tycker jag att det är ganska enkelt. Det som är bekymmersamt är väl att det på många gym finns ett ganska svagt intresse för att ha den här typen av regler och arbeta mot dopning på ett aktivt sätt. Där uppmanar jag alla som vill göra något att faktiskt göra det till en konkurrensfördel att tala om att man är ett rent gym och att man sätter en ära i att ha en sådan kvalitetsmärkning. Det tvingar ju flera att komma med på vagnen. Det skulle underlätta för många andra. Då skiljer man ju ganska snabbt agnarna från vetet. De flesta som börjar träna vill ju göra detta på ett ärligt sätt. Men sedan är detta väldigt frestande, i synnerhet om det är ganska vanligt. Vi kan se av statistiken att av manliga ungdomar har testat anabola steroider och när det gäller gymbesökare är det uppe i . Det är alltså hyfsat vanligt, och det är elände. Vi vet att inom vissa idrotter är det stora problem. Här finns det anledning att jobba mer och använda de regelverk som finns, men grundreglerna är faktiskt någorlunda enkla, åtminstone enligt de jurister som jag har haft att anlita. Jag utgår från att de faktiskt vet vad som ska gälla. Att det är så tydligt tycker jag ändå ingjuter visst mod. Man har faktiskt rätt att sätta upp regler och agera. är individen naturligtvis skyddad mot att tvångsmässigt bli utsatt för tester. Men då kan man också bli avstängd och hamna vid sidan av en trevlig och utvecklande verksamhet. Det där borde nog fler kommunala och privata gym börja arbeta utifrån. 21 (): Jag tycker att det är bra. Jag har fått många klargöranden här av sådant som inte har varit så tydligt när man har diskuterat med andra jurister. Det är helt sant att man inte kan tvinga någon att genomgå ett dopningstest. Det som händer om du vägrar att genomgå ett dopningstest är att du straffas. Du får precis samma straff som om du har lämnat ett positivt prov. En vägran anses alltså lika grov som ett positivt dopningsprov. Det kan man naturligtvis ur juridiskt perspektiv diskutera. Brottet är egentligen inte bevisat, men man får i alla fall straffet. Det är det som är frågan, om och hur man i så fall skulle kunna hantera en vägran inom ett annat område, att man i princip skulle kunna bedöma det som ett positivt prov. Jag känner mig nöjd med svaret. Jag tror att vi egentligen har samma uppfattning i den här frågan, att det är viktigt att vi arbetar mot dopning. Vi vet att många våldsbrott har begåtts av personer som använt anabola steroider. Vi vet att det är ett folkhälsoproblem. Vi vet att det delvis är ett problem inom idrotten, även om det är ganska litet där. Jag har haft interpellationsdebatter både med idrottsministern och med folkhälsoministern just om dopningsfrågorna, och vi är hyfsat överens om att det är ett problem som vi måste lösa. Vi måste hjälpas åt i samhället. Jag tror att det vore bra om alla tre ministrarna ägnade åt att resonera om det här problemet så att vi så att säga får en lösning som gör att vi tar rejäla krafttag och går framåt i den här frågan. Jag tror att det är viktigt för oss alla. Jag tackar som sagt för svaret. Det har varit klargörande. Jag hoppas att ministrarna har tid att träffas någon timme och resonera om det här så att vi kan ta steg framåt i våra gemensamma målsättningar. 22 (m): Det är väldigt bra att frågan lyfts fram. Här finns, som sagt, inkörsporten till många problem. Vi ska också veta att personer som använder anabola steroider exempelvis i kombination med sprit kan bli riktigt galna. Det får väldiga effekter. Man blir mycket aggressiv och kan begå hemska brott, så också i ett brottsbekämpningsperspektiv finns det verkligen anledning att se allvarligt på sådant här. Det är klart att jag gärna diskuterar detta med mina kolleger. Jag tror att man just när det gäller gymmen och att förebygga att nya dras in i det hela ska använda de här regelverken. Det är tråkigt om det har varit oklart. Möjligen blev det lite lättare när jag tolkade vad som rättsligt gäller, av det enkla skälet att det är ganska enkelt. När det gäller idrottens krav och den skillnad som försöker peka på kan jag säga att det inte är fråga om en påföljd i straffrättslig mening. Den typen av åtgärder kan åstadkommas i avtal också på annat håll. Men för en påföljd i straffrättslig mening krävs det att polisen ingriper med tvång och allt sådant. Som sagt: Den enkla sanningen är att man kan ha ordentliga regler mot dopning och kräva att folk testar sig. Gör man inte det kan man bli avstängd eller bli föremål för annan typ av åtgärder som följer. Om man är medlem i en förening eller har skrivit under ett papper eller om det konstaterats vilka regler som gäller i lokalen får man följa det. Det är någonting som vi kan arbeta utifrån. Jag tackar så mycket för den här diskussionen. Jag lovar att jag ska prata med mina kolleger. Överläggningen var härmed avslutad. 7 § Svar på interpellation 2008/09:542 om offentlig redovisning av ekonomiskt stöd till partierna 23 (m): har frågat integrations- och jämställdhetsministern om ministern avser att verka för att privatpersoners och organisationers ekonomiska stöd till politiska partier ska redovisas offentligt. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Det finns inte någon lagstiftning om offentlighet för partiernas och valkandidaternas intäkter. Bakgrunden till det är att partierna anses ha en så viktig och unik roll i vårt demokratiska samhälle att de inte ska vara föremål för kontroll eller inblandning från statsmakternas sida. Frågan om att skapa mer öppenhet kring partiers och valkandidaters intäkter har utretts av Utredningen om offentlighet för partiers och valkandidaters intäkter, som också lade fram ett förslag till lagstiftning på området (SOU 2004:22). Betänkandet remissbehandlades, och utfallet var blandat. Flera instanser ifrågasatte till exempel om förslaget var förenligt med regeringsformen. Det gällde bland annat förbudet mot åsiktsregistrering. Mot bakgrund av dessa invändningar är jag tveksam till en lagreglering av det slag som föreslogs i betänkandet. För att främja insyn och öppenhet har riksdagspartierna genom ömsesidiga överenskommelser på frivillig väg åstadkommit öppenhet för sina intäkter. Jag anser att den nuvarande ordningen med frivilliga överenskommelser mellan riksdagspartierna i allt väsentligt har fungerat väl. 24 (): Jag vill tacka för svaret. Anledningen till att jag ställt interpellationen till är att hon också är demokratiminister. Jag antog att det när det gäller stöd till de politiska partierna var hon som skulle ha interpellationen. Stödet från stat och riksdag är, som sagt, den största inkomstkällan för partierna på riksnivå. Partistödet ger politiska partier möjlighet att arbeta långsiktigt utan att vara beroende av olika bidragsgivare. Men det finns också en möjlighet för privatpersoner att ge ekonomiskt stöd till politiska partier. I en rapport från arbetarrörelsens tankesmedja redovisas hur det privata ekonomiska stödet är fördelat på respektive parti. Rapporten visar bland annat att det borgerliga blocket får stöd från som satsar mer på opinionsbildning än alla riksdagspartier tillsammans. Till exempel använde , exklusive personalkostnader, i valkampanjen inför EMU-omröstningen. satsade organisationen nästan lika mycket för att få en regering som för arbetsgivarnas och näringslivets talan detta enligt rapporten över debatten. Detta är bakgrunden till min interpellation. För varje enskild medborgare är det naturligtvis viktigt att få reda på vem eller vilka som ger stora ekonomiska bidrag till politiska partier. En förutsättning för detta är att ekonomiska bidrag från privatpersoner och organisationer till partierna är offentliga. Detta med demokratiska val utgår från att medborgarna har insikt och kunskap samt möjlighet att kritiskt granska avsändaren av politiska budskap. Den här debatten har väckts vid ett antal tillfällen. Socialdemokraterna har i avlämnat ett särskilt yttrande när det gäller redovisningen av bidrag till partier. Vi socialdemokrater är ganska öppna med att vi har ett stöd från arbetarrörelsens andra gren, LO. Detta är en återkommande fråga. I samband med val dyker ofta frågan upp om att Socialdemokraterna får stöd från LO. Men det är inget kontroversiellt, utan det handlar om beslut fattade i demokratisk ordning. När det gäller om till exempel statliga bolag är med och finansierar så att vissa partier vinner ett riksdagsval vet jag inte riktigt om det är så klargjort från demokratisk synpunkt. I alla fall vet vi att hade större intäkter per mandat än något annat parti. Vi vet också att det parti som är regeringsbärande är det parti som har den största insamlingen. Statsministern har till och med tackat enskilda givare för de stora bidrag som faktiskt, som man såg det, bidrog till valvinsten . Därför tycker jag att det är viktigt att igen ta upp diskussionen om hur man kan tydliggöra här om hur människor ska kunna veta vem som står bakom de olika partierna. Om skillnaden är så stor som redovisas i nämnda rapport är det ganska häpnadsväckande om man från de olika partierna inte är beredd att redovisa det. Vi socialdemokrater har sagt att varje bidrag ska redovisas. I svaret hänvisar till en frivillig överenskommelse. Men vi var inte nöjda med den. Vi tyckte att det var viktigt att de stora bidragen redovisades. I den rapport som jag hänvisat till redovisas bland annat sex stora insamlingsorganisationer som är närstående alla startade av, eller också ingår, som ju nu är EU-parlamentarikerkandidat. Det är klart att man funderar på hur mycket pengar som kommer in i den här valrörelsen. Det är viktigt att få detta mer förtydligat från regeringens representant. I svaret står det jag. Jag hoppas att regeringen har en uppfattning i frågan om det är bra eller dåligt för medborgarna att få reda på vilka som med stora penningbelopp står bakom de politiska partierna. 25 (m): Den debatt som vi nu för om stödet till partierna är viktig. Det råder ingen tvekan om att svenska riksdagspartier i högsta grad är beroende av det statliga partistödet. Det finns skäl för det, och det har varit en lång debatt också om detta. När det gäller redovisningen av intäkter och annat finns det en överenskommelse mellan riksdagspartierna. Den har inte varit statisk över tiden, utan pågår en diskussion om hur det ska se ut. Problemet med redovisningen det tycker jag ändå måste sägas är ibland tolkningen av hur man definierar olika saker och hur man redovisar och räknar. Det gör att jämförelserna mellan de olika redovisningarna ibland blir besvärliga. Där finns det ett utvecklingsarbete att göra för partierna; det råder ingen tvekan om den saken. Rapporten från arbetarrörelsens tankesmedja är väldigt läsvärd av många olika skäl. Först och främst vill jag berätta att över huvud taget inte ger något partistöd. Det som används som argumentation i rapporten är att har ett opinionsbildande arbete. Inte minst har man väl sett hur det används visavi de borgerliga partierna. Man gör ju inte annat än kritiserar både det ena och det andra, så att detta skulle vara ett slags stöd för borgerliga partier är bara nys. Varje intresseorganisation måste naturligtvis kunna bedriva ett opinionsbildande arbete. Däremot är det till exempel så att LO ger ett direkt finansiellt bidrag till den socialdemokratiska rörelsen; det är någonting annat. Dessutom detta redovisas inte ställer man upp med ombudsmän och frivilligarbetare. har berättat att tusentals människor arbetar i socialdemokratiska kampanjer. Vi kan naturligtvis räkna om det i hur mycket pengar detta ger. Det här är alltså lite rörigt. Men det är en väldig skillnad när det gäller just de här två delarna. Det intressanta här och det som jag tycker är den principiellt viktiga frågan är om det är rimligt eller inte att en person, till exempel min mamma, kan lämna ett bidrag till ett politiskt parti utan att det partiet hänger ut henne. När man är damfrisörska i är det kanske inte så himla kul att det står i tidningen att har lämnats till , till eller till Socialdemokraterna. Jag tycker att det är en grundläggande rättighet. Det var också det remissinstanserna sade: Vi måste värna människors rätt att ha en politisk åsikt. Jag kan säga att en del av den insamlingsverksamhet som har faktiskt består av väldigt många vanliga medborgare som år ut och år in väljer att en gång skicka in , eller något annat. Jag tycker att det är bra. Jag tycker att det är fantastiskt. Många kanske är i den situationen att de inte har tid eller ork att hjälpa till med eget frivilligt arbete, och de väljer därför att lägga någon krona på det här precis som en del lägger kollekt när de går till kyrkan . Jag tycker att den rättigheten är viktig att värna. Jag tycker också att det är rätt att det finns möjlighet för organisationer att ta emot anonyma bidrag om man får sådana. Det kan man diskutera, och det är någonting som diskuteras ska det vara tillåtet eller inte tillåtet? Jag tycker att man måste kunna göra det. Däremot anser jag att partierna ska redovisa vilka inkomster de har och hur dessa ser ut, och det finns det ordningar för. Jag tycker alltså att det frivilliga fungerar någorlunda väl och att det kan utvecklas. Jag kommer naturligtvis att föra den diskussionen, men jag tycker att partierna ska vara överens om hur det ska se ut. Då tror jag också att vi får en öppen och bra redovisning utan att statsmakterna går in och petar i olika organisationers inre liv. Vi ska vara försiktiga med föreningsfriheten i det här landet. 26 (): Självklart ska vi vara försiktiga med föreningsfriheten. Framför allt ska vi värna den. Det jag har försökt beskriva är dock att om man har stora resurser från exempelvis organisationer eller stora insamlingsklubbar, som bidrar med många miljoner, är det ett sätt för flera organisationer att faktiskt trycka på i vissa frågor och också påverka. Att LO är med och bidrar till Socialdemokraterna är inte konstigt. LO vill precis som Socialdemokraterna värna svenska kollektivavtal på svensk arbetsmarknad. Frågan om vilka som ska sitta i är jätteviktig för såväl LO som de olika fackförbunden, till exempel . Därför tycker man att det är viktigt att engagera sig i facklig-politisk verksamhet, för att se till att de som stöder de fackliga rättigheterna både i och i faktiskt är med och kan företräda de frågorna och de idealen. Därför kommer man att aktivt arbeta både ideellt och med de resurser man har valt att avsätta som har redovisats. Det är inget konstigt. Det jag nu ifrågasätter är att de organisationer som väljer att donera pengar till exempelvis Tornet inte redovisas över huvud taget. Då kan kombinationen av regeringsmakt, stora privata donationer, en press med borgerlig övervikt och resursstarka nätverk inom det svenska näringslivet leda till en maktkoncentration. Det är inte säkert att människor då känner att de vet varifrån pengarna kommer vem stöder vad, och vad ligger bakom de här frågorna? Jag tror nämligen att många människor som hörde budskap i valrörelsen att det ska löna sig att arbeta trodde att det handlade om en löneförhöjning. Jag tror inte att många väljare hade kunnat tro att ersättningarna för de sjuka och arbetslösa skulle sänkas och att man skulle höja skatten för pensionärer och arbetslösa i förhållande till dem som hade jobb. Jag tror inte att någon såg det sambandet. Hade man kunnat se kopplingen till vilka som stödde vilka organisationer kanske det hade blivit mycket tydligare vilka som låg bakom den här valrörelsen. Det påverkar alltså demokratin om en grupp har stora, betydande inkomster och detta spelar roll, till exempel i det här valet. Vi pratade om tv-reklam som inte är gratis. Radioreklam är inte heller gratis, och att annonsera i de stora kvällstidningarna kostar också stora resurser. Vi vet ju att några partier aldrig kommer att ha samma summor som de som har stora privata givare och många miljoner bakom sig. Om man tittar på den här redovisningen från Arbetarrörelsens Tankesmedja ser man att insamlingsklubbarna ökade insamlingen till och att de alltså har mer pengar än de övriga partierna tillsammans. Det får ju effekter, och jag tror att människor kan vara nyfikna: Är det så att det företag som jag jobbar på, det stora multinationella företaget, är med och bidrar med pengar för att påverka mig? Det är klart att många människor frågar sig detta. Vi Socialdemokrater tyckte att det var olyckligt att vägrade att offentliggöra identiteten på de stora donatorerna.