prot · GW09114 · 2009-05-08 00:00:00 — Det sker en stor överförskrivning av läkemedel till äldre , och den måste minska. 27 (): Jag konstaterar att inte heller nu tog tillfället i akt att svara på frågan. Vi vet att många av våra äldre i drabbas av skador och sjuklighet och dör på grund av felaktig läkemedelsanvändning och av läkemedelsrelaterade orsaker. Det som finns i min fråga är att det saknas uppgifter om hur många det är som drabbas och varför. Varför vill inte ministern utreda och kartlägga hur stort problemet med felaktig läkemedelsanvändning till våra äldre är i ? Det stora problemet är att så länge vi inte har en nulägesbeskrivning av problemets omfattning, vilka som drabbas och varför har vi inte någon som helst möjlighet att veta om alla åtgärder och insatser verkligen har någon effekt eller inte. Det är det som är det allvarliga. Min andra fråga i interpellationen handlar om vilka åtgärder ministern planerar att vidta för att motverka försämring av läkemedelsbehandling av våra äldre. I svaret presenteras ett stort antal åtgärder, och många av dem är bra och kan jag ställa mig bakom. Det handlar framför allt om olika former av förbättrat IT-stöd, om nya rekommendationer och riktlinjer och om läkemedelsgenomgångar. Åtgärderna som handlar om förbättrat IT-stöd är viktiga och nödvändiga, men det kommer förmodligen att dröja innan vi eventuellt kan se de positiva effekterna av dem. När det gäller problemet med nya riktlinjer och rekommendationer är att vi vet av erfarenhet att de har väldigt dålig följsamhet. Och vi vet att det än så länge inte finns en kraftfull tillsyn som gör att dessa riktlinjer och rekommendationer verkligen följs. När det gäller läkemedelsgenomgångar visar väl inte minst som jag hänvisade till att den åtgärden inte är någon långsiktig lösning. Vad är det då för åtgärder och insatser som verkligen har någon effekt på felaktig läkemedelsanvändning? Finns det några åtgärder som är evidensbaserade? Ja, det finns det faktiskt. , , presenterade SBU en rapport som heter Äldres läkemedelsanvändning hur kan den förbättras? vet jag inte om har sett den eller läst den, men en av de viktigaste slutsatserna i den rapporten är att ökad utbildning och information till läkare och förskrivare leder till minskad felaktig läkemedelsanvändning. Detta kan man tydligt vetenskapligt belägga, och det är en av de åtgärder som har starkast evidens. Min fråga till statsrådet blir följaktligen: Varför väljer inte regeringen att i första hand satsa på åtgärder mot den felaktiga läkemedelsanvändningen för våra äldre som har ett starkt vetenskapligt stöd? 28 Statsrådet (): Jag tycker att vi ska hyfsa orden lite och inte anklaga varandra för oförskämdheter som inte äger relevans, utan vi får hålla oss till sakfrågorna. När det gäller om vi vet hur situationen ser ut kan jag säga att det finns sådana uppgifter. Och jag väntar på sådana från , där en kartläggning har skett av hur mycket läkemedel som används till personer , också användningen av sömnmedel, antidepressiva medel, lugnande medel och antipsykotiska medel fördelat på män och kvinnor. Det är ett kartläggningsarbete som är gjort och som snart kommer att redovisas. Jag håller med om att det är viktigt att veta hur situationen ser ut för att kunna göra rätt insatser i proportion till problemets storlek, och det här är ett stort problem. Det har dessutom ökat, även om det nu finns tecken på att den trenden håller på att vändas. Jag tror att en del i det är att det har blivit en mycket större offentlig debatt. Svaren saknas alltså inte, utan de är naturligtvis någonting som vi har sett till att få fram. Det jag kan vara bekymrad över, , är att den tidigare regeringen, och ni utgjorde en del av regeringsunderlaget, gjorde så lite åt detta. Allt det som nu står och önskar att vi ska göra skedde inte under den förra regeringsperioden när ni var stödpartier till regeringen. Problemen var väl kända redan då, men väldigt lite av åtgärder vidtogs. Vi har satt in en rad åtgärder, inte minst kontrollsystem via apoteken . Vi har en ny lagstiftning på plats, patientdatalagen, som gör det möjligt med ett informationsutbyte mellan olika vårdgivare. Jag tror också att det behövs en fördjupning på det här området inom läkarutbildningen. Jag har också läst SBU:s rapport. Den är alldeles färsk den kom . I sina slutsatser pekar de tydligt på att det kanske inte finns en enskild åtgärd som är den enda lösningen. vill politiker gärna att man ska hitta en sak som ska lösa hela problemet. Det här är ett komplext problemområde som kommer att kräva flera olika insatser, och vi har börjat jobba aktivt med en hel del av dessa. SBU pekar på att man behöver jobba med informationshantering, rutiner och hjälpmedel för förskrivning och behandlingsuppföljning, distribution av läkemedel samt utbildningsinsatser. Det finns alltså inte en enda fingerknäpp som löser hela problemet. Att vända trenden och få ned läkemedelsförskrivningen kräver en rad olika åtgärder. De insatser vi nu har gjort de lagändringar vi har genomfört, möjlighet att ha ett inbyggt elektroniskt varningssystem, den nya tillsynsorganisation som kan tillsyna hela vårdkedjan är ganska stora och omfattande reformer som kommer att innebära förbättringar. 29 (): Poängen med min fråga var att den åtgärd som enligt hade kanske starkast evidens inte finns med i det åtgärdsprogram som presenteras i svaret. Att en sådan här kartläggning har påbörjats är en jättestor nyhet, måste jag säga. Jag tror dock inte att denna kartläggning riktar in sig på just det jag tog upp om den felaktiga läkemedelsanvändningen, antalet skador och dödsfall och så vidare. Min tredje fråga i interpellationen handlade om en skärpt lagstiftning mot läkemedelsvanvård i form av en lex . har i framfört ett stort antal förslag på konkreta åtgärder för att minska den felaktiga läkemedelsanvändningen för våra äldre. Ett av förslagen är att införa en lex . drabbades av en allvarlig läkemedelsvanvård som gjorde att hon förlorade av sitt liv. Hennes fall beskrevs i . Med anledning av fallet , och många andra som drabbats av samma öde, anser vi att det behövs en tydlig anmälningsskyldighet om man misstänker att någon drabbats av felaktig läkemedelsanvändning som leder till läkemedelsvanvård. I svaret menar ministern att dagens lex skulle kunna användas för anmälningar av läkemedelsvanvård. Problemet med läkemedelsvanvård är att det faller mellan två olika lagstiftningar: hälso- och sjukvårdslagen och socialtjänstlagen. Därför är vi övertygade om att det behövs en lex som innebär att inte bara personal utan även anhöriga ska kunna göra dessa anmälningar. Ser inte ministern problemet med att det saknas en effektiv lagstiftning som uppmärksammar problemet med läkemedelsvanvård för våra äldre? 30 Statsrådet (): Vi har en lagstiftning på plats som heter lex och som vi just nu förtydligar ytterligare. Jag tror att det är viktigt för vårdens personal att tillvaron inte blir alltför oöverblickbar med alltför många olika typer av lagstiftning. Denna lagstiftning är fullt möjlig att använda för det ändamål som vill, och jag hoppas att den ska användas också på detta område där det behövs mycket mer av vaksamhet och anmälande. En högre anmälningsfrekvens leder till ett förbättringsarbete. Det som anmäls blir synliggjort, vilket leder till det kvalitetsutvecklingsarbete som både och jag är angelägna om att få till stånd. Jag har gett ett väldigt utförligt svar till när det gäller alla de saker som är på gång. Jag har också antytt att jag inte tror att arbetet är avslutat, även om jag har fått siffror som tyder på att det sker en förbättring och kanske till och med ett trendbrott här. Det finns väldigt mycket kvar att göra eftersom förskrivningen är för stor. När det handlar om utbildningsinsatser tror jag att det behövs förstärkningar även där. Jag kan beklaga att det inte har gjorts tidigare, när stödde den tidigare regeringen. Det gjordes inte då, och det är naturligtvis en sak som vi får arbeta vidare med. Den här frågan kommer inte att lösas över , men det är ett centralt och viktigt förbättringsarbete. Det handlar om de äldres livskvalitet. har många en mycket sämre livskvalitet än vad som skulle vara möjligt därför att de äter för många mediciner. Detta är en väldigt angelägen fråga för regeringen; det hoppas jag att förstår när han ser redovisningen av alla de åtgärder vi har vidtagit. Förbättringsarbetet kommer också att fortsätta. Överläggningen var härmed avslutad. 5 § Svar på interpellation 2008/09:406 om definition av utanförskapet 31 Finansminister (): har frågat mig om jag i samband med den ekonomiska vårpropositionen avser att återkomma med en precisering av hur begreppet utanförskap ska mätas. var debatten kring arbetslöshet alltför ofta fokuserad på antalet sysselsatta och arbetslösa. De kvantitativa sysselsättningsmål som användes kunde uppnås genom att människor flyttades från öppen arbetslöshet till arbetsmarknadspolitiska åtgärder eller till tillstånd helt utanför arbetsmarknaden. Målen tydliggjorde inte heller att det helt avgörande för ökad välfärd är att de nya jobben är varaktiga så att människor inte får problem på nytt när konjunkturläget blir sämre. Regeringens huvudsyfte med utanförskapsbegreppet är därför att belysa att betydligt fler än de som räknas som arbetslösa kan ha arbetsmarknadsrelaterade problem. För många kan dessa problem till och med vara allvarligare än situationen för de arbetslösa. Utanförskapet är således ett samlingsbegrepp för ett allvarligt samhällsproblem och låter sig inte kvantifieras med en enda storhet. Utvecklingen på arbetsmarknaden måste därför bevakas med en bred uppsättning indikatorer som beskriver arbetsmarknadssituationen för hela befolkningen i arbetsför ålder. Regeringen presenterade ett ramverk för sysselsättningspolitiken i budgetpropositionen . syftar till att identifiera, styra åtgärderna till och följa upp de mest väsentliga problemen på arbetsmarknaden. Ett av de viktigaste beslutsunderlagen för detta är , SCB:s, arbetskraftsundersökning, . pågår på regeringens initiativ ett arbete med att vidareutveckla statistiken och statistikredovisningen baserad på . presenterades de första resultaten av detta arbete. Arbetet fortsätter, och SCB kommer successivt att publicera nya och bättre indikatorer. Regeringen har i vårpropositionen redovisat utvecklingen på arbetsmarknaden utifrån denna nya statistik och avser att fortsätta med det även i kommande propositioner. 32 (): Före valet var det mycket diskussion om utanförskapet. När man tittade lite närmare på de siffror som visade att över en miljon svenskar befann sig i utanförskap kunde man se att det var rätt mycket som var inräknat i detta utanförskap. Det var alla som var sjukskrivna, både kort- och långtidssjukskrivna. En del av dem kunde rimligtvis inte jobba eftersom de var svårt sjuka, men när det gäller de korttidssjuka var det ju bara tillfälligt. Förtidspensionärer var inräknade i gruppen liksom föräldralediga, hemmafruar som själva valt att vara hemma och inte jobba, värnpliktiga, deltidsarbetslösa och även undersysselsatta. Man kan räkna upp ytterligare grupper, men detta är några exempel. Alla som de facto inte jobbade full tid räknades alltså som att de befann sig i ett utanförskap. Dock visade det sig att bara en fjärdedel av dessa helt och hållet levde på ersättningar från samhället. Jag vill inte kalla det bidrag; de här ersättningarna är ju en form av försäkring som människor har betalat när de har arbetat för den händelse att de skulle bli sjuka eller arbetslösa. Tre fjärdedelar fick alltså bara delvis ersättningar från samhället. Vissa jobbade en del av året; en del var tillfälligt sjuka, hade studerat, var föräldralediga och så vidare. Det är ett märkligt sätt att göra statistik när exempelvis värnpliktiga också räknas som i utanförskap. Det viktigaste är dock att vi får jämförbar statistik. När vi tittar i backspegeln och jämför det enorma utanförskap som sades finnas före valet med hur det ser ut , är det exakt samma sätt man räknar på eller har man nu ändrat statistiken? Jag tror i och för sig att den behöver ändras eftersom det var ett konstigt sätt att räkna på, men det måste vara viktigt att kunna jämföra för att kunna se utvecklingen: Har utanförskapet blivit mindre eller större? Vad har egentligen hänt? Det känns förvirrande. Jag fick höra i svaret att man nu ska ändra statistiken, men då vill jag veta på vilket sätt. Vilka regler är det nu som gäller? Vilka ska nu innefattas i utanförskapet? Är det samma sätt att räkna som förut, eller är det ett helt nytt sätt? Är det ett helt nytt sätt vill jag gärna veta hur man jämför med det gamla systemet. Ett konkret exempel som jag har tagit upp i min interpellation är om man tillfälligt är förkyld, vilket de flesta av oss är oavsett hur mycket vi arbetar i övrigt. Man jämför det med vårdnadsbidrag då man är hemma och uppbär ersättning från staten. Det räknas som att man är med och jobbar när man uppbär vårdnadsbidrag, men är man förkyld befinner man sig i ett utanförskap. En annan brist i det tidigare sättet att räkna var att man lade ihop all frånvaro från arbetsmarknaden i en enda klump och räknade om det till ett antal heltidsarbeten. Det innebär att om man lägger ihop tio personer som har varit förkylda får man det till att det kanske var någon som hade varit borta helt och hållet från arbetsmarknaden. Folk som de facto är med på arbetsmarknaden räknas som att de bidrar till utanförskapet. Det tycker jag är ett väldigt konstigt sätt att räkna på. Kan man tänka sig att ta bort det sättet att räkna och i stället se individuellt om man är i utanförskap eller inte och inte räkna ihop all bortovaro i en enda klumpsumma och räkna ihop det till ett antal arbetstillfällen? 33 Finansminister (): Det här är en av de debatter jag på många sätt tycker är lite sorgesamma. Att debattera med varför människor inte ska vara på arbetsmarknaden tycker jag på ett sätt är logiskt och rimligt. Det är en del av deras grundläggande ideologi att full sysselsättning inte är en central del av hur vi bygger upp ett välfärdssamhälle. För Socialdemokraterna tycker jag utanförskap och full sysselsättning borde vara en kärnuppgift, inte att låtsas som att vi försöker skapa ett begrepp som är en konstruktion och som inte är viktig utan att se kärnproblemet. stora välfärdsutredning visar med all önskvärd tydlighet att det här med arbete är en central del av välfärden därför att den har så många trådar ut på andra områden. Det påverkar familj, barn, vilken tillgång man har till samhällsnyttigheter, ens förankring i närområdet, ens individuella trygghet därför att mycket av de civila nätverken är byggt kring arbetskamrater, arbetsplats, yrkesidentitet. Vad är då utanförskapet? Jo, det är ett försök, inte från och inte från alliansen, utan från forskare och debattörer internationellt och i att fånga det faktum att vi har en skuggsida av misslyckanden med att nå full sysselsättning. Det är människor som inte är förankrade på arbetsmarknaden och som inte har den trygghet som följer av arbete därför att de på olika sätt har fastnat i miljöer och system som gör att de inte är på arbetsmarknaden. Hur ska man mäta det här? Vi har försökt att på ett relativt öppet och ärligt sätt diskutera frågan rakt igenom. Det är inte så som man har gjort gällande att vi har valt något enskilt mått. Det vi har gjort är att försöka etablera en bred approach. Ja, därför att inget enskilt mått fångar grundproblemet. Säger vi att det är arbetslösheten tappar vi att stora grupper, inte minst från andra europeiska länder, har emigrerat från arbetsmarknad, att man har en bristande jämställdhet så att kvinnor inte är på arbetsmarknaden. Det kan handla om att människor fastnat i förtidspensionering. Arbetslösheten är ett för snävt mått för att fånga utanförskapet. Ska vi välja sysselsättningsnivån? Nej, det blir inte heller bra. En central del i problematiken är hur väl ungdomar och invandrare integreras på arbetsmarknaden, hur bra vi är på att få äldre människor att stanna kvar. Sysselsättningsmåttet fångar inte det eftersom det blir människor som står utanför arbetsmarknaden som blir måttet. Det spelar roll hur man är sysselsatt. Är det ett jobb med kollektivavtal eller är det ett tillfälligt kontrakt? Är det en väl organiserad verksamhet? Är arbetade timmar ett bättre mått? Nej, det spelar roll vem som arbetar de timmarna. Att ha en extremt hög arbetstid för män under de mest arbetskraftsintensiva åren fångar inte den trasighet ett samhälle upplever när stora grupper stängs utanför. Är helårsekvivalenterna det sanna måttet? Nej, det är inte det sanna måttet. Det är det mått vi har ärvt av och när man lade fast en sysselsättningspolitik där vi hade problemet att folk gick mellan olika system. Det finns inte ett mått att arbeta med detta, men det är ingen ursäkt för att inte försöka. Det finns inget värre gissel för ett samhälle än att stora grupper stängs utanför arbetsmarknaden. Hur vi mäter det, hur vi förstår det och hur vi gör någonting åt det kan vi ha olika uppfattningar om. Jag har full respekt för att Socialdemokraterna kan ha andra ideologiska utgångspunkter för att möta problemet. Men att försöka förringa eller få den här diskussionen att handla om något annat än vad den ska handla om är för mig både sorgligt och förvånande. 34 (): Det är en väldigt intressant diskussion, och jag försöker inte på något sätt komma undan den diskussionen. Däremot tycker jag att vi ska koncentrera oss på kärnproblemet, och jag anser att kärnproblemet är att människor som är förkylda eller gör värnplikt räknas in i statistiken för utanförskap. Däremot är grundproblemet: Vilka är de som har svårast på arbetsmarknaden? Ja, det är lågutbildade, personer med funktionsnedsättning som har svårt att hitta arbetsplatser som är anpassade efter dem och som möts av diskriminering. Det är äldre arbetskraft, det är människor med utländsk bakgrund och det är människor som bor på orter där det är väldigt svårt att få jobb. Där har man räknat ut att när jobben har kommit konjunkturen går trots allt upp och ned är det av jobben som går till dem som har högre utbildning och till dem som har lägre utbildning. Det tycker jag är det verkliga utanförskapet, människor som egentligen inte är så konjunkturberoende. De som är konjunkturberoende har en chans att få jobb så fort konjunkturen vänder. Men de som även i tider då det kommer nya jobb inte får jobben är i utanförskap. Jag tycker att vi ska koncentrera oss kring människor som har en arbetsförmåga och som vill arbeta men som har väldigt svårt att få jobb. Åtgärderna ska koncentreras på: Vad är det de här människorna behöver? Det är framför allt utbildning, stöd, aktiv arbetsmarknadspolitik. Forskningen visar att om man har aktiva åtgärder är det många fler som ändå får jobb även om det kan ta lite tid. Därför tycker jag att politiken mer borde inriktas på de människor som jag tycker är i det verkliga utanförskapet. Det hjälper inte med skattesänkningar och försämring av ersättningar, höjd a-kasseavgift, minskning av arbetsmarknadsprogram. Det kan till och med få motsatt effekt. Det som händer med människor som lever i ett utanförskap och som har väldigt svårt att få jobb är att de får än sämre ekonomisk situation och får ännu mindre stöd och hjälp för att få ett jobb. Det är därför det är så viktigt att definiera i statistiken vad man menar med utanförskap. Det får också konsekvenser för de åtgärder man genomför. Det är mycket möjligt att många av de åtgärder som har genomförts av regeringen är verkningslösa. För dem som verkligen vill ha jobb men som har svårt att komma in på arbetsmarknaden blir det bara en form av bestraffning. De får mindre pengar att leva på och blir utpekade som att de inte vill jobba, trots att det är det de allra helst vill. Det stora problemet tycker jag inte heller är människor som studerar men som också räknas i utanförskap. När vi talar om ungdomsarbetslöshet är ett av de bästa sätten att se till att ungdomar får jobb att de utbildar sig och höjer sin kompetens. Det är väl egentligen inte positivt om så många ungdomar som möjligt direkt efter eller gymnasiet ska komma in i jobb, utan det är bara positivt att de får utbildning. Hur kan det räknas som utanförskap? Jämställdheten tog finansministern själv upp, och det är väldigt viktigt, men där kan jag inte heller se att vårdnadsbidraget på något sätt stärker jämställdheten. Man har erfarenheter i av att de som har hamnat i vårdnadsbidrag framför allt är kvinnor, kvinnor. Det är många kvinnor med utländsk bakgrund som redan har en svag ställning på arbetsmarknaden och som får ännu svårare att få jobb . Jag tycker att statistiken är viktig, men det får vara en rimlig statistik över vad utanförskap egentligen är så att man kan jämföra bakåt i tiden, för annars kan vi inte mäta hur det har gått. 35 (): sade så här i en radiointervju strax efter regimskiftet 2006: Vi riktar nu in hela politiken på ett enda mål, se till att bryta utanförskapet och få fler i arbete. Det är den stora uppgiften. Det vann vi valet på, och det ska vi göra. Det var proklamationen. ha det gått . Sanningen om är att arbetslösheten ökar rejält. Socialbidragsutgifterna stiger i kommunerna. Antalet varsel ökar. En stor del av de arbetslösa saknar till och med a-kassa som en följd av högerregeringens och Borgs kamraters höjningar i densamma. Socialbidrag blir det som återstår. Ni driver in människor i ert eget så kallade utanförskap. har redovisat siffror om den så kallade breda arbetslösheten. Källorna är SCB och . uppgick den till av befolkningen i åldern . beräknas den bli , och . Är detta ett bra resultat, ? Har det lett till ett minskat utanförskap? Är det vad redovisar? Jag kan inte få det till någonting av detta. är accepterad som vederhäftig och ger svart på vitt om regeringens misslyckanden. Littorins uttalanden studsar nu tillbaka till knä. Vad är det finansministern egentligen ska göra för att bryta utanförskapet? Metoderna har visat sig vara synnerligen uddlösa. är 500 000 människor arbetslösa. Statsministern, din nära vän och kamrat, stod här i kammaren för sedan och sade att arbetslösheten bara går att påverka marginellt. Det minns även . Är det också din uppfattning? Är det inte detsamma som att i praktiken abdikerar i kampen mot arbetslösheten? Han och regeringen ger i praktiken upp. Socialdemokraterna har presenterat ett program för 120 000 fler personer i arbete, utbildning och arbetsmarknadsåtgärder. Ni säger nej till det. I stället för att ge dessa människor en chans är det passivt understödstagande som är ert alternativ. Är det att bekämpa utanförskapet? Jag tycker ärligt talat att retoriken behöver rensas när det gäller utanförskapet. Människor som blivit arbetslösa utan egen förskyllan, som studerar, är hemmafruar, värnpliktiga, sjuka och förtidspensionerade var enligt er egen ovetenskapliga definition från valrörelsen betecknade som utanför. Jag har träffat många människor som upplevt sig som stämplade. De tycker att den politiska retoriken drar en gräns mellan dem som har arbete och dem som inte har arbete. Det blir en skuldbeläggning där man skapar konstlade motsättningar. Varsel, lågkonjunktur, regeringens dåliga arbetsmarknadspolitik och nedskärningar är inte den enskilde individens fel. Sluta med de negativa stämplarna på människor och bjud in dem i samhället i stället! Sedan tycker jag att blandar och ger så att utanförskapet kan bli i stor sett vad som helst. Ni blandar och ger så att det passar er själva med retoriken och statistiken. Men ni glömmer att har sågat er egen definition. Det står: Ta initiativet till att precisera begreppet utanförskap så att det uppfyller de krav som bör ställas på målvariabler enligt de kriterier som formulerats i . Man är inte nöjd med regeringens redovisningar. Vad tänker du vidta för åtgärder mot bakgrund av de siffror från som visar att ni misslyckats rejält med er politik mot utanförskapet, ? 36 ():