prot · GW09108 · 2009-04-28 00:00:00 — vill jag tacka socialministern för ett utförligt svar som verkligen belyser tryggheten för dem som har sämst möjligheter att få ut sin medicin. Inte minst är naturligtvis kopplingen till socialtjänstlagen helt avgörande. Jag vill som sagt vidga perspektiven något, fru talman. Det handlar om frågeställningen tillgång till medicin, allas tillgång till medicin, att man får den medicin man behöver. Det heter på medicinspråk ordinationsföljsamhetsproblematik och är en mycket intressant grund för att studera hur patienter egentligen tillgodogör sin den medicin som läkarordineras. Mycket riktigt kan ett problem vara rent ekonomiskt. ska vi komma ihåg att när det gäller forskning på det här området är det inte så enkelt som att det finns en grupp som inte har råd att hämta ut sin medicin och att alla andra hämtar ut sina mediciner, att det finns någon knivskarp gräns vid en viss inkomst och möjlighet att försörja sig eller söka ekonomiskt stöd hos , om det är nödvändigt. Det handlar också om hur man blir bemött i vården, hur trovärdigt det är att man faktiskt ska ha en viss medicin, alltså vilken allians som sjukvården skapar med den drabbade patienten. Det är klart, fru talman, att ju mindre resurser man har, desto hårdare måste man prioritera. Om man har fått en trovärdig beskrivning av vården, att man verkligen måste ha en viss medicin för sitt liv, är det naturligtvis ett mycket svårt problem att väga det mot en tunn plånbok. Därför skulle jag kunna tillägga att jag är glad för svaret som socialministern ger här om att det under ordförandeskapet kommer att läggas hög prioritet vid ett EU-engagemang som bland annat handlar om att följa upp läkemedel som används i verklig vardag och just frågan om detta med ordinationsföljsamhetsproblem i förhållande till läkares ordination verkligen får genomslag, om patienten hämtar ut sin medicin och medicinerar sig med den. Annars finns det en stor risk för ett mörkertal av människor som vi tror får behandling som dock av olika skäl inte kommer till stånd. Det kan vara alltifrån kostnadsmässiga skäl till de bedömningar som jag nämnde, att man inte riktigt litar på vården och därför gör en nedprioritering. Regeringen har redan ställt sig väldigt positiv i sitt svar till EU till att gå in i en sådan fördjupad analys av användningen av läkemedel. Det kan låta som att detta ligger lite utanför själva frågan, men det är också viktigt att ha de rätta perspektiven och möta problemet där det är. Jag vill göra gällande att jag i min egenskap av förskrivare har mött problem när det finns människor som faktiskt inte kan betala. I samtal med dessa individer känner vården ett behov att motivera dem som av tvingande skäl måste ha läkemedel. Vården är även intresserad av hur patienterna faktiskt när de står på apoteken har råd att betala för sig och skjuter även in ett stöd som man får genom att ytterst socialtjänstlagen är tillämplig. Jag ville spela in diskussionen i ett lite större perspektiv för att vi ska kunna diskutera en fråga som för de allra svagaste verkligen berör hur de ska prioritera med mindre resurser och när och hur de ska medicinera med de läkemedel som de har blivit ordinerade. När det gäller kostnadsfrågan tycker jag att socialministerns svar antyder att vi har en relativt trygg struktur för att garantera detta. Den vidare frågan är dock hur någon med liten plånbok ska känna att detta är värt att prioritera. Det är en fråga som kräver ytterligare forskning och belysning. 53 Socialminister (): Jag vill stryka under det som Finn tar upp. Det här är en fråga som handlar om flera olika saker. Jag väljer dock att förenkla en del och bortse från det betydelsefulla som Finn tar upp, nämligen vilket förtroende människor känner för hälso- och sjukvårdssystemet när det gäller förskrivna läkemedel och motivationen den enskilde har att ta ut det läkemedel som han eller hon har fått förskrivet, och gå till frågan om just ekonomin. Vi har ett system som fungerar så att vi från det offentligas sida har säkerställt att den enskilde personen aldrig kommer att behöva betala en högre kostnad än . Det finns ett högkostnadsskydd som säkerställer att också den med en mindre ekonomi inte kan få högre kostnader än vad man normalt sett kan klara av. Det finns utöver detta en möjlighet till delbetalning som gör att man kan dela upp kostnaden . Det säkerställer att man inte behöver betala mer än . Utöver detta finns ett selektivt skydd för den enskilde som handlar om bistånd. Jag kan svårligen se några ytterligare möjligheter att lösa detta. Skapar man nya generella regler skapar man också en risk för att systemet kommer att överutnyttjas eller användas på ett felaktigt sätt. Den selektiva lösningen innebär att man får underkasta sig en viss granskning av sin ekonomi. Det handlar förstås inte ett dugg om att man skulle vara en dålig människa eller att man inte kan hantera sin ekonomi, utan det handlar om att man har så små ekonomiska resurser att man inte har möjlighet att ens betala den låga kostnaden på . Då finns det offentliga skyddet i form av bistånd. För den enskilde innebär det att man som yttersta åtgärd kan använda dessa resurser för att säkerställa att man ska ha tillgång till läkemedel. Finns det andra idéer är jag beredd att diskutera dessa, men jag tror att den nuvarande ordningen är den klokaste som har tänkts fram. Det är en ordning som också, såvitt jag förstår, Socialdemokraterna står bakom. 54 (): Den fråga som har lyft upp är viktig. Det hon efterfrågar är om socialministern kan vidta några åtgärder för att säkra allas tillgång till den medicin de behöver. Man kan konstatera att 90 000 personer inte kan komma i fråga för att få sin medicin på avbetalning, och man vet att många av dessa har mycket dålig ekonomi. Några av dem kan förmodligen få försörjningsstöd, men många kommer inte att få det. Några av dem har dålig ekonomi ändå och är starkt belastade av skulder och lån som gör att de inte är berättigade till försörjningsstöd. De ligger och balanserar för att klara av sina betalningar och lever mer eller mindre på existensminimum. Då kommer man inte i fråga för försörjningsstöd med mindre än att man gör sig av med det eventuella värde man har för att sedan kunna få medicinen. Ett skäl till att man behöver medicinen är för att kunna fullgöra sitt arbete och slippa hamna i ett bidragsberoende. Är man då förhindrad att få medicinen kanske man mister arbetet och hamnar i ett bidragsberoende, vilket skulle vara olyckligt. Jag förstår att det är svårt att hitta konkreta lösningar på detta, men jag tycker i alla fall att det är en viktig fråga som har lyft upp. Det är inte helt enkelt. Vi försöker hitta olika sätt att lösa denna fråga. Tittar man på vad det är som sätter gränsen för apoteken och på betalningsanmärkningar står det: De flesta kunder får avslag beroende på betalningsanmärkningar eller skuldsaldo hos . Hur långt tillbaka ska detta gå? Hur allvarligt ska det kunna vara? när jag fick en av mina första hyror kunde man skjuta hyran framför sig. Oansvarigt, kan många tycka, men det fungerande i alla fall på det sättet. Jag fick ingen betalningsanmärkning. Ligger man efter med hyran får man en påminnelse och sedan är det betalningsanmärkning direkt. Det går ganska snabbt. För många unga som lockas att ta till exempel sms-lån men också för människor med dålig ekonomi är det lätt att dra på sig en betalningsanmärkning som gör att man sedan inte kan komma i fråga. Att i det läget inte kunna komma åt viktig medicin är allvarligt. Jag förstår att många av dessa människor inte kan få försörjningsstöd och att socialnämnden inte har möjlighet att bevilja försörjningsstöd för medicin. Då vet jag inte vilken utväg dessa människor har. Hur ska man få pengar till medicin? Ska man ta ett nytt sms-lån för att få ut läkemedlet? Det är en dålig lösning på problemet. Jag tror att det är därför har lyft upp frågan om tillgång till medicin. Vi tycker inte att det får vara en klassfråga. Jag tror att socialministern är överens med mig i det. 55 FINN (): Eftersom jag inte är oense med socialministern i sak tänkte jag spela in en situation av patientsäkerheten som faktiskt är en reell klassfråga i samband med diskussionen som interpellationen lyfter upp när det handlar om rena kostnader. Det handlar om kritik som förs fram i vissa sammanhang i ökad omfattning mot vissa beslut som tas på där man undantar vissa läkemedel, alltså enskilda substanser och produkter, från förmånen. visar det sig i den verkliga vardagen där hade jag mitt inspel i det förra inlägget att det finns en del individer som behöver just en enskild produkt. Undantas den från förmånen och det är en person med verkligt små resurser hjälper inte högkostnadsskyddet. Det ligger ett ansvar på regeringen att också granska hur myndigheten uppfattar signalerna från fältet. Det har varit klagomål bland annat från dem som sysslar med behandling av stora folksjukdomar som högt blodtryck för att man tog bort en produkt med en substans som en del patienter uppenbarligen, utan att man vet varför, behöver. Man har i vetenskapen inte hittat något strikt motiv för att just ge den substansen en subvention, så då undantar man den. Det finns exempel på patienter som de facto råkar ut för livsfara eftersom det är helt nödvändigt för dem att ha exakt en viss produkt. Undantas förmånen kan man hamna i en situation som är ännu värre än den generella som beskrivs av interpellanten. Jag tycker dock att socialministern har ett utförligt och bra svar på hur man hanterar frågan generellt. 56 Socialminister (): Detta är en synnerligen betydelsefull fråga. En person som har ytterligt små eller inga marginaler har också rätt att få tillgång till den medicin som han eller hon behöver för att kunna få bot eller lindring i de problem som han eller hon har. Som politiskt ansvariga måste vi hitta system som kan fungera någorlunda väl för många och också fungera för den enskilde personen. Det som jag beskrev i mitt förra inlägg handlar om det generella. Vi har ett högkostnadsskydd som är ofantligt generöst och som vi har alla skäl att vara stolta över i . Vi har ett system som tar alla kostnader . Utöver det har man hittat en teknisk lösning som möjliggör delbetalning. Jag har svårt att se hur man skulle kunna hitta ett medel utöver det selektiva vi har i form av bistånd något för den som inte klarar av en kostnad på . Det skulle alltså vara något mellan biståndet och uppdelningen som skulle kunna fungera väl och låta sig fångas in av lagar, paragrafer, regelverk eller förordningar. Vi behöver fundera på vad som bäst hjälper de personer som befinner sig i den här situationen. Om man har en ytterligt liten ekonomisk ram och inte klarar de kanske man kan vända sig till för att få möjlighet att samtala om sin ekonomi och hitta vägar ut ur den situation man befinner sig i. Det är ju inte säkert att det bästa är att hitta ytterligare en lösning som inte innebär en verklig lösning på personens ekonomiska situation. Det gäller ju att hitta en väg att ta sig ur om man har hamnat i en skuldfälla och om man har rader av betalningsanmärkningar. Det gäller att man reder ut situationen så långt det är möjligt . Finn inlägg handlade om och deras beslut när det gäller subventioner av vissa bestämda läkemedel. Jag tror att det är klokt att vi politiker klarar ut vår roll i sammanhanget när det gäller att skapa ett välgrundat regelverk inom vilket experter kan fatta sina beslut. Jag vet att Finn inte har någon annan uppfattning om detta. Det behöver ständigt pågå en diskussion om vilka läkemedel som är de mest verksamma och effektiva och som kan motiveras ur ekonomi- och hälsosynpunkt så att man landar på en klok avvägning. Jag tror att det ständigt kommer att uppstå diskussioner om avvägningar när det gäller enskilda läkemedel. Det har förekommit i historisk tid. Jag tror att det finns skäl att föreställa sig att de kommer att öka framöver i takt med att nya mediciner tas fram och utvecklas. En del av dem kommer att ha karaktären att vara livsnödvändiga glädjande nog en del andra kan vara sådana som behandlar sådant som är livsstilsrelaterat. Där har vi många svåra och spännande diskussioner framför oss. 57 (): Jag vill å vägnar tacka för den här debatten. Jag tycker att det är en viktig fråga som har lyft upp om personer som på grund av sin bristande betalningsförmåga inte har möjlighet att få ut sin medicin. De kanske inte har försörjningsstöd just av den orsaken, utan faktiskt bara har små inkomster. Antalet arbetslösa ökar i . Fler personer kommer att gå över på en låg a-kassa. Jag är orolig för att de människorna kommer att hamna i en liknande situation. Jag har förstått att det just inte finns några särskilda åtgärder som ministern tänker vidta. Vi får avvakta och se vad som kommer att hända på det här området. Jag är, som sagt, oroad för gruppen med ökad ohälsa som kanske blir utan sin medicin. Tack för debatten. 58 Socialminister (): Jag vill också tacka för den här diskussionen. Jag tror att vi får skäl att föra den igen. Det är alltid värt att belysa situationen för människor som lever med de allra minsta marginalerna. Det finns alla skäl att fundera vidare. Utöver de regelverk som jag har beskrivit tidigare och som jag tycker fungerar i huvudsak väl kan jag svårligen se några nya briljanta idéer som inte skapar ytterligare problem. Om man har utomordentligt små inkomster och utgifter som är rimliga kan man av allt att döma få bistånd för att säkerställa att man får tillgång till de mediciner som man behöver för sitt välbefinnande. Så är regelverket utformat. Biståndsbedömningen kan kräva att den som har fasta tillgångar avyttrar dem. Det är naturligtvis otroligt besvärligt och en knepig situation för alla. Det är svårt att se hur man ska kunna skapa generella regler som inte skapar större problem totalt sett. Efter de generella åtgärderna går man nu in på sådana selektiva åtgärder som jag har beskrivit tidigare. Överläggningen var härmed avslutad. 12 § Svar på interpellation 2008/09:456 om vård i livets slutskede 59 Socialminister (): Finn har frågat mig vilket förhållningssätt jag har till de många initiativ från såväl professionen som myndigheter som engagerar sig i dialogen om vidareutvecklingen av vården i livets slutskede. Finn har också frågat mig om jag avser att agera för att regeringen tar initiativ till att i internationella sammanhang, exempelvis inom EU, väcka den större etiska frågan om värdighet i livets slutskede. Som jag före middagsuppehållet beskrev i svaret på interpellation har den medicinsk-tekniska utvecklingen inneburit möjligheter att rädda liv på ett sätt som inte varit möjligt. har denna utveckling inneburit att vi ibland ställs inför mycket svåra avgöranden om att avbryta en livsuppehållande behandling. Det är oerhört viktigt att det förs en öppen dialog i samhället i stort om dessa frågor. Jag ser därför med tillfredsställelse att många nu deltar i den debatt som har förts. När det gäller frågan om att på ett internationellt plan ta initiativ till att väcka frågeställningar kring värdighet i livets slutskede vill jag här peka på att flera internationella organisationer i olika sammanhang har behandlat detta ämne. kom med en rekommendation om palliativ vård (Rec (2003) 24). Även WHO har behandlat frågan. Det är inte aktuellt för regeringen att nu ta upp frågan inom EU, bland annat av det skälet att planeringen av det svenska ordförandeskapet är fastlagd. 60 FINN (): Jag tackar socialministern för ett uttömmande svar, med tanke på att han besvarar den här interpellationen och utförligt besvarade den tidigare interpellationen av på samma tema. Min första fråga blev väl tillgodosedd i svaret med bedömningen från ministern om hur de iscensatta myndighets- och intressegruppsengagemangen för riktlinjer och utveckling är alldeles tillfyllest. Jag delar socialministerns bedömning till fullo. Den andra delen av min interpellation är möjligtvis lite ny i förhållande till den frågeställning som togs upp av . Den handlade om att jag känner oro för att det någonstans i diskussionen om vård i livets slutskede glider över i en fråga om eutanasi. Det har också socialministern sagt i den offentliga debatten. Det är en fråga som vi politiskt inte är mogna att ta upp. Vi har folkets stöd i att det inte är en fråga som är aktuell för politiken att omvärdera, och vi har en fungerande struktur inom vården. Anledningen till att frågan blev intressant för mig är att vi har begränsade resurser inom vården, vi ser hur landstingen blir pressade av sin ekonomi och vi går in i en global recession. Då är man rädd för att den här typen av resonemang kan glida över i prioriteringar där ett kostnadstryck på vården kan göra att en enskild vårdyrkesansvarig måste väga in detta i hur man förhåller sig till behandlingen i livets slutskede. Det får inte finnas en tillstymmelse till att medborgarna känner otrygghet inför att sådana överväganden kan komma att spela en roll i beslutet. Vad jag försöker säga är att jag är rädd för att man, om man inte ständigt håller den etiska debatten levande om en så här viktig fråga parallellt med att man nu väcker en fråga om ytterligare riktlinjer för vården, kan hamna i ett läge där allmänheten kan misstänka det kan till och med bli anmälningar som berör en misstanke att man av snöda ekonomiska skäl har gjort avsteg från en viktig etisk princip om det som ministern nämner, nämligen människovärdighet och hur vi förhåller oss till människovärdet som ju är okränkbart och därmed inte aktuellt för någon revision i det här sammanhanget. Sammanfattningsvis vill jag säga att jag är mycket nöjd med ministerns svar. Jag får kanske be om ursäkt för att jag i min entusiastiska naivitet skulle vilja föra upp så många sjukvårdsfrågor på det kommande . Men jag vet också att ministern och regeringen noga har planerat att ta upp många viktiga frågor inom hälso- och sjukvården och att det inte finns utrymme för allt. Det är mycket som ska avhandlas i dessa internationella sammanhang. Vi har dessutom glädjande nog fått det stora läkemedelspaketet att hantera bland annat under vårt ordförandeskap. En avslutande fråga till ministern är om han på något annat sätt kan tänka sig, utan att jag pekar finger om var, när och hur, att det är lämpligt att vi håller denna dialog aktuell inom landet men också att vi i olika sammanhang där olika konventioner vidareutvecklas som berör mänskliga rättigheter har den här frågan med oss i bakhuvudet. Det skulle vara klädsamt om en svensk borgerlig alliansregering visar att man har en ledartröja när det gäller att inte glömma bort den viktiga kopplingen till diskussionen om vård i livets slutskede. 61 Socialminister (): Det här är en stor och svår fråga som nästan varje människa under livet får skäl att ställa sig på ett lite närmare sätt än kanske på det vis som vi gör i talarstol. Den debatt som har uppkommit tror jag har en utomordentligt stor betydelse. Det handlar om frågor som är sådana som vi värjer oss lite för eftersom de påminner oss om vår egen dödlighet och om att väldigt många människor avslutar sitt liv på ett sätt som man helst inte skulle önska. Likafullt är döendet en del av livet och någonting som vi alla måste förhålla oss till. Det är därför av väldigt stor betydelse att denna diskussion har ägt rum. Jag tror att den i sig kommer att göra svenska folket och många debattörer väl rustade för många svåra etiska dilemman som kommer att behöva diskuteras framöver. Att hålla i gång den etiska debatten, inte minst om livets slut, tror jag har väldigt stor betydelse. Finn tar också upp frågan om eutanasi, alltså ett självvalt livsslut, som ibland förs in som lösningen på allt. Men både jag och Finn ser stora problem på det området. Det är knappast lösningen på den stora frågan som handlar om hur vi säkerställer ett värdigt döende och en värdig process i livets slutskede för den enskilda människan. Den diskussionen tror jag är ett stickspår som naturligtvis ständigt ska diskuteras. Men min uppfattning är glasklar, nämligen att svensk hälso- och sjukvård ska stå på den enskilda människans sida och vara den som värnar livet snarare än den som förkortar livet för dem som har blivit gamla och för andra som ligger inför döden. En ytterligare aspekt är möjligen att inom ramen för de svenska prioriteringarna när det gäller ordförandeskapet kommer ett av de teman som vi från svensk sida prioriterar att handla om ett hälsosamt och värdigt åldrande. Det tangerar dessa frågor och låter sig naturligtvis inte enkelt bli föremål för beslut på den politiska nivån inom EU-gemenskapen, utan det handlar snarare om ett erfarenhetsutbyte och en diskussion om goda exempel och sådant som vi kan lära av varandra. Detta område vet vi diskuteras i väldigt många olika länder liksom i vårt eget land. Därför är jag väldigt glad över att Finn tog upp denna internationella aspekt. Självklart kommer vi från svensk sida, bland annat i samband med internationella konventioner och i alla internationella konferenser där vi deltar, att företräda den syn som Finn och jag torde vara överens om. 62 FINN (): Jag ska hålla ett kortare avslutningsanförande för att inte trötta ministern under hans långa arbetsdag. Jag är väldigt glad över socialministerns svar på den här punkten och det förtydligande som gjordes. Men jag är inte ett dugg förvånad eftersom vi ska komma ihåg att det kristdemokratiska partiet är det parti som historiskt sett har fört fram denna viktiga fråga för svenska folket. I alliansregeringen har det blivit en korsbefruktning från det traditionella kristdemokratiska initiativet att se på etiska frågor i samband med livsslut och annat till att också få de andra partierna engagerade. Jag tillstyrker varmt den typen av inställning som socialministern talar om. Detta säger jag inte för att vara insmickrande utan för att jag tror att det är väldigt viktigt att vi håller denna etiska debatt levande. Jag tänker tillbaka på en av mina lärare, , som tidigare representerade i denna församling, och påminner denna kammare om det gigantiska arbete som man lyckades med när man tog fram en etisk plattform som var mycket vidare än att bara handla om diskussionen om livets slutskede. Men denna plattform kan kanske behöva förnyas. Inte minst när en sådan här debatt kommer upp vill jag att man inte ska glömma denna koppling till frågan. Jag är därför väldigt glad att socialministern går mig till mötes i fråga om den tanken. Om socialministern håller de internationella kontakterna högt lovar jag att återkomma i frågan om hur vi nationellt ska hålla diskussionen om den etiska plattformen levande. 63 Socialminister (): Jag tackar Finn för de varma orden. Detta är en fråga som jag tror lämpar sig utomordentligt illa för politisk pajkastning och politiskt käbblande. Det är en fråga som lämpar sig mer för de lågmälda samtalen och de begrundande diskussionerna. Jag tycker att Finn i detta sammanhang har bidragit till denna diskussion. Jag tror att det finns skäl att anta att vi får tillfälle att diskutera denna fråga ytterligare som ingalunda får anses vara avslutad utan som ständigt behöver föras för att man ska hålla den etiska debatten i gång. Överläggningen var härmed avslutad. 13 § Svar på interpellation 2008/09:440 om rektorsutbildningen 64 Utbildningsminister (): har frågat högskole- och forskningsministern vilka skälen är för att propositionen Obligatorisk statlig befattningsutbildning för nyanställda rektorer dröjer och hur statsrådet bedömer att den tänkta obligatoriska rektorsutbildningen relaterar innehållsligt till den rektorsutbildning som skulle ha påbörjats . Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska besvara denna interpellation. Precis som anger i interpellationen pågår en rättslig prövning när det gäller upphandlingen av befattningsutbildningen för rektorer. Denna process måste ha sin gång. Utbildningen har därför inte kunnat starta så som varit regeringens avsikt.