prop · GX0350 · 2009-11-10 00:00:00 — Försöksbrotten ska därför följa de fullbordade brotten såvitt gäller preskriptionstid. Till det kommer att försök till folkmord är straffbelagt enligt Romstadgan och där undantaget från preskription. Internationella straffrättsutredningen särskiljde i sitt förslag inte heller de osjälvständiga brottsformerna i preskriptionshänse- ende. Regeringen föreslår således, i likhet med promemorian, att även försök till mord, dråp, folkmord och terroristbrott som innefattar uppsåt- ligt dödande undantas från preskription. Försök till folkrättsbrott är inte straffbart enligt svensk rätt och något avskaffande av preskription blir således inte aktuellt i detta fall. Förberedelse och stämpling ligger tidigare än försöksstadiet och i kon- sekvens härmed får inte straffet sättas lika högt som för fullbordat brott. Som anförts ovan bör frågan om preskriptionstiderna ska slopas eller inte bedömas restriktivt. Mot bakgrund härav saknas, enligt regeringens me- ning, skäl att föreslå ändrade bestämmelser beträffande förberedelse och stämpling. I likhet med vad som anförts i promemorian finns inte heller anledning att föreslå några ändringar i fråga om underlåtenhet att avslöja brott. Bestämmelsen om anstiftan och medhjälp i 23 kap. 4 § är generellt tillämplig på brottsbalksbrott och specialstraffrättsliga brott som har fängelse i straffskalan. Det medför att medverkan till sådana brott, fullbordade eller straffbelagda försök, som föreslås undantas från pre- skription inte heller kommer att preskriberas. Enligt gällande rätt har en persons ungdom betydelse vid bl.a. val av påföljd, straffmätning och för preskriptionstidens längd. Straffmyndig- hetsåldern är . För brott som någon har begått innan han eller hon fyllt får inte dömas till svårare straff än fängelse eller i sär- skilda fall . Den längsta preskriptionstiden är därmed i dessa fall . Enligt regeringen bör den straffrättsliga särbehandlingen av unga lagöverträdare komma till uttryck även vid preskriptionsregler- nas utformning. Regeringen har gett en särskild utredare i uppdrag att göra en översyn av påföljdssystemet för vuxna och unga lagöverträdare (dir. 2009:60). Utredaren ska bl.a. ta ställning till om den som har fyllt ska be- handlas som en vuxen lagöverträdare. Uppdraget ska redovisas . Mot denna bakgrund har regeringen inte funnit skäl att i detta lagstiftningsärende överväga någon annan åldersgräns än . Brott som någon begått innan han eller hon fyllt bör således även fortsättningsvis preskriberas. Detta förhållande bör tydliggöras i lagstift- ningen. Påföljdspreskription och absolut preskription Tiden för påföljdspreskription är när livstids fängelse dömts ut. Om fängelse dömts ut är påföljdspreskriptionen och om fängelse dömts ut, . vore, enligt regeringens mening, otillfredsställande om den som begått ett allvarligt brott som undantagits från åtalspreskription skulle kunna undgå påföljd genom att hålla sig undan verkställighet. som enligt regeringens förslag undantas från preskription är i och för sig av den art att gärningsmannen torde vara frihetsberövad vid tiden för Det kan emellertid inte uteslutas att det kan finnas situationer då den dömde är på fri fot då domen vinner laga kraft. Av 35 kap. 9 § följer vidare att om verkställighet av ett fängelsestraff av- bryts blir bestämmelsen om påföljdspreskription i 35 kap. 8 § tillämplig beträffande den tid som återstår av straffet. När ett brott är så allvarligt att det bör undantas från åtalspreskription bör det, som föreslagits i pro- memorian, också undantas från påföljdspreskription. alltså att de brott som undantas från åtalspreskription även undantas från Den absoluta preskriptionstiden för de brott för vilka åtalspreskription föreslås slopas är . Regeringen anser i likhet med promemorian att samma skäl gör sig gällande beträffande absolut preskription som De brott som undantas från åtalspre- skription föreslås således undantas även från absolut preskription. Preskriptionsbestämmelserna i 35 kap. 1 § bör i övrigt inte Som regeringen uttalat i det föregående äger skälen för preskription allt- jämt giltighet och en utgångspunkt ska fortsatt vara att brottets svårhet i allmänhet ska styra preskriptionstiden. Såvitt gäller vissa internationella brott och allvarliga brott som innefattar uppsåtligt dödande har regering- en dock funnit att det finns skäl att frångå principen om ett samband mellan brottens straffvärde och preskriptionstidens längd. tag bör emellertid präglas av restriktivitet. Principen bör därför enligt regeringens mening behållas så långt det är möjligt, liksom den nuvaran- de regleringen i 35 kap. 1 § första stycket med fem olika Det finns annars en risk att det gällande och i normalfallet väl fungerande systemet luckras upp allt för Att det rör brott som anses särskilt integritetskränkande eller har ett högt straffvärde utgör, som ovan anförts, inte i sig så tunga skäl att pre- skriptionstiden bör slopas. Inte heller den omständigheten att kriminal- tekniken medfört att möjligheten att klara upp vissa brott har ökat är ensamt ett berättigat skäl för att frångå nämnda grundläggande princip. likhet med promemorian anser regeringen därför att det inte finns till- räckliga skäl för att avskaffa eller förlänga preskriptionstiderna för våld- täkt, grova våldsbrott, könsstympning av barn eller grova fridskränk- Det finns inte heller skäl att i övrigt förändra reglerna om preskriptionstider i 35 kap. 1 § . I sammanhanget bör påpekas att om t.ex. en våldtäkt begås mot ett Prop. 2009/10:50 barn börjar preskriptionstiden att löpa först då denne fyllt (35 kap. 4 § andra stycket ), vilket i många fall medför att preskrip- tionstiden i praktiken är betydligt längre än tio respektive . I vissa fall, om brottet begås mot ett litet barn, kan den till och med vara längre än . Av 20 kap. 6 § följer att åklagaren, om inte annat är föreskrivet, är skyldig att väcka åtal för brott som hör under allmänt åtal. Bestämmelsen ger uttryck åt principen om obligatoriskt åtal, eller absolut åtalsplikt. Åtal kan dock underlåtas med stöd av bl.a. reglerna om åtals- underlåtelse i 20 kap. 7 § eller enligt föreskrift i annan författning. I 20 kap. 7 § första stycket anges fyra olika grunder för åtalsunderlåtelse. Som en gemensam förutsättning för åtalsunderlåtel- se i dessa fall gäller att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts. Enligt 20 kap. 7 § andra stycket får åtal underlåtas i andra fall än som nämns i första stycket, om det av särskilda skäl är uppenbart att det inte krävs någon påföljd för att avhålla den miss- tänkte från vidare brottslighet. Bestämmelsen kan tillämpas även vid allvarlig brottslighet. Åtalsunderlåtelse enligt detta stycke får tillämpas endast i extraordinära fall. En omständighet som skulle kunna beaktas är t.ex. att det har förflutit sedan brottet begicks. Fråga är i anled- ning av de förändrade bestämmelser om preskription som föreslås om den möjlighet som finns bör utvidgas med hänsyn till att åtal kan komma att väckas beträffande gärningar som begåtts för länge sedan. Det kan i vissa situationer föreligga omständigheter, särskilt beträffan- de gärningar som begåtts för länge sedan, som gör att det får anses orim- ligt eller otillfredsställande att döma en person enligt föreskrivna straff- skalor. Bestämmelsen i 20 kap. 7 § andra stycket kan användas i de fall där det är uppenbart att det föreligger särskilda skäl mot att väcka åtal. Därutöver har domstolen möjlighet att under vissa omständigheter meddela påföljdseftergift. Domstolen har vidare möjlighet att beakta särskilda omständigheter en- ligt övriga bestämmelser om straffmätning, se särskilt 29 kap. 5 § första stycket 7 p . Straffskalan för mord har även genom ändringar som trätt i kraft getts en utformning som ger större ut- rymme att variera straffets längd. Internationella straffrättsutredningen föreslog inte att någon särskild åtalsprövningsregel borde införas. Ingen remissinstans har heller invänt mot promemorians bedömning i denna fråga. Sammanfattningsvis anser regeringen att det inte finns skäl att ändra bestämmelserna om åtalsplikt och åtalsunderlåtelse i 20 kap. 6 och 7 §§ även om preskriptionen för vissa allvarliga brott avskaffas. Regeringens förslag: Sådana uppgifter i spårregistret med resultat av DNA-analyser som hänför sig till utredning om mord, dråp, grovt folkrättsbrott, folkmord samt terroristbrott som begås genom mord eller dråp ska gallras senast efter registreringen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: har tillstyrkt promemorians förslag om att ändra gallringstiden för uppgifter i spårregistret till sjuttio har därutöver anfört att det även kan finnas behov av ändrade gallringsregler i andra polisiära system till följd av det före- slagna undantaget från preskription avseende vissa brott och att denna fråga bör beaktas i det arbete som pågår med en översyn av polisdatala- har tillstyrkt förslaget om att utöka gallringstiden i spårregistret för uppgifter som hänför sig till vissa brott till samt framfört synpunkter på att den trettioåriga fristen borde kortas för viss brottslighet. Datainspektionen har påpekat att någon analys av konsekvensen för den personliga integriteten inte gjorts beträf- fande polisens register och att dessa frågor bör uppmärksammas i sam- band med den pågående översynen av polisdatalagen. sen har vidare anfört i huvudsak följande. Det finns ett påtagligt behov av att utsträcka sekretesstiden i 5 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) till när det gäller förundersökningar avseende brott för vilka pre- skriptionstid inte gäller. Om allmänna handlingar i en pågående förun- dersökning annars blir offentliga enligt den nu gällande sekretesstiden kan det innebära att utredningar av t.ex. gamla mordfall Slutligen har påpekat att det finns anled- ning att närmare se över bestämmelserna som reglerar när ett bevisbeslag Skälen för regeringens förslag för, i syfte att underlätta utredning av brott, s.k. DNA- register, utredningsregister och spårregister. uppgifter om resultatet av DNA-analyser beträffande personer som ge- nom lagakraftvunnen dom har dömts till annan påföljd än böter eller har godkänt ett strafföreläggande som avser villkorlig dom. gistret finns möjlighet att registrera vissa uppgifter beträffande personer som är skäligen misstänkta för ett brott på vilket fängelse kan följa. gifter om DNA-analyser som har gjorts under utredning av brott och som inte kan hänföras till en identifierbar person kan registreras i spårre- Bestämmelser om registren finns i polisdatalagen (1998:622). finns skilda bestämmelser om när uppgifter i olika register ska gallras. Det pågår en översyn av polisdatalagen i Justitie- Mot denna bakgrund finns det enligt regeringens mening inte skäl att i detta lagstiftningsärende överväga ändrade bestämmelser för andra register än spårregistret. Uppgifterna i spårregistret får jämföras med analysresultat i DNA- registret och analysresultat som kan hänföras till en person som är skäli- gen misstänkt för brott. Uppgifter i spårregistret ska gallras senast efter registreringen. Den trettioåriga fristen föreslogs av Registerut- redningen (SOU 1996:35) som valde den med hänsyn till bestämmelsen om absolut preskription i 35 kap. 6 § . Regeringen har i enlighet med redogörelsen i avsnitt 6.1 föreslagit att mord, dråp, grovt folkrättsbrott, folkmord samt terroristbrott som begås genom mord eller dråp ska undantas från preskription. Det innefattar även påföljdspreskription och absolut preskription. För att utredningar ska kunna bedrivas så effektivt som möjligt krävs att spår som analyse- rats under utredning av brott sparas i princip så länge som det kan antas att någon kan ställas till ansvar för en gärning. Ytterst avgörs det av hur länge förövaren är i livet. Enligt regeringens mening bör en frist vara tillräcklig. Eftersom spårregister inte rör uppgifter om identifierbara personer bör inga hinder från integritetssynpunkt föreligga. Fristen bör inte utsträckas generellt utan bör begränsas till de brott som undantas från preskription. Den förlängda tidsgränsen kommer då att gälla för ett begränsat antal brott. Det inträffar cirka 100 fall av dödligt våld i och av dem upp. Uppskattnings- vis kommer det alltså att röra sig om ett tjugotal fall , utöver de uppgifter som finns i spårregistret och som hänför sig till denna typ av brott, där uppgifter ska sparas i enlighet med den längre tidsgränsen. Det torde vara hanterbart för . Regeringen föreslår således att uppgifter från utredningar som rör brott som inte preskriberas ska gallras ur spårregistret senast . () har i anslutning till pro- memorian framfört synpunkter på att den trettioåriga fristen borde kortas för viss brottslighet. Enligt regeringens bedömning bör frågan om andra ändringar av gallringsfristen i spårregistret än den nu föreslagna är påkal- lade inte tas upp i detta lagstiftningsärende. Var och en, dvs. såväl svenska som utländska medborgare, har rätt att ta del av allmänna handlingar, 2 kap. 1 § och 14 kap. 5 § andra stycket tryckfrihetsförordningen (TF). Rätten att ta del av allmänna handlingar får i vissa fall begränsas, t.ex. om det behövs med hänsyn till intresset att förebygga eller beivra brott. Av 2 kap. 3 § TF följer att en handling är allmän om den förvaras hos en myndighet och är att anse som inkommen till myndigheten eller upprättad där. En handling anses upprättad först när den föreligger i sitt definitiva skick. utgör den myndig- hetens arbetsmaterial. Enligt 18 kap. 1 § första stycket och andra stycket 2 offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) gäller sekretess för uppgifter som hänför sig till förundersökning i brottmål, angelägenheter som avser tvångsmedel i sådant mål eller i annan verksamhet för att förebygga brott, eller i åkla- garmyndighets m.fl. myndigheters verksamhet i övrigt som syftar till att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott. Sekretess gäller endast om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas om uppgifterna röjs. Med detta avses åtgärder och verksamhet för att på olika stadier bekämpa brottslig- heten. För uppgifter i en allmän handling gäller sekretessen i högst . I 34 kap. 8 § och 35 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen finns regler om sekretess i det allmännas brottsförebyggande och brottsbeiv- rande verksamhet till skydd för uppgifter om enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden. Sekretess gäller om det inte står klart att upp- gifterna kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider skada eller men. Sekretessen enligt 35 kap. 1 § första stycket gäller inte om annat följer av 2, 6 eller 7 § i samma kapitel. Förekommer upp- gifterna i en allmän handling gäller sekretessen enligt de nämnda be- stämmelserna i högst . Handlingar i en pågående förundersökning om allvarliga brott, som inte är inkomna till polismyndigheten, är att betrakta som arbetsmaterial och inte som allmänna handlingar. En handling som framställs av polisen inom ramen för en förundersökning blir allmän när handlingen expedie- ras, t.ex. genom att den överlämnas till . Om hand- lingen inte expedieras blir den allmän när förundersökningsprotokollet färdigställts eller när förundersökningen avslutas eller läggs ned. Det är alltså när någon av dessa förutsättningar har uppfyllts som sekretesstiden börjar att löpa till skydd för brottsförebyggande och brottsbe- ivrande verksamhet respektive till skydd för den enskilde. Enligt regeringens bedömning är en sekretesstid till skydd för brottsbeivrande verksamhet tillräcklig i de allra flesta fall. Det är också viktigt att allmänna handlingar inom en överskådlig tid blir offent- liga för att garantera medborgarna insyn i myndigheternas arbete. Under en pågående utredning är det de handlingar som expedierats och sådana handlingar som inkommit till polismyndigheten som blir allmänna. Det är således enligt regeringens mening svårt att förutse om det finns ett reellt behov av att förlänga sekretesskyddet för sådana hand- lingar. I den mån det visar sig att de nuvarande bestämmelserna försvårar en effektiv brottsbekämpning bör bestämmelserna bli föremål för utvär- dering . Vad gäller sekretessen till skydd för enskilda ger redan den gäl- lande sjuttioåriga sekretesstiden stora möjligheter att skydda uppgifter om enskilds personliga förhållanden under den enskildes eller honom eller henne närståendes livstid. Det finns därför enligt regeringens me- ning inte heller skäl att förlänga denna sekretesstid. Regeringen gör således i likhet med promemorian sammanfattningsvis bedömningen att några förändringar av bestämmelserna i offentlighets- och sekretesslagen inte bör ske. Bestämmelser om beslag finns i 27 kap. . Det kan finnas skäl att bevara egendom som har tagits i beslag i bevissyfte även sedan utredningen har lagts ned eller en dom har meddelats. gäller främst sådant material som med ny teknik kan tillföra Prop. 2009/10:50 en utredning viktig information. Regeringen har beslutat att ge en särskild utredare i uppdrag att utreda hur förundersökningarnas kvalitet bäst kan säkerstäl- las och överväga hur förfarandet i samband med ansökan om resning i brottmål bör vara utformat (dir. 2009:35). I uppdraget ingår bl.a. frågor om beslag som görs i bevissyfte. Uppdraget ska i bl.a. den del som avser beslag som görs i bevissyfte redovisas . Mot bakgrund härav saknas enligt regeringens mening skäl att i detta lagstiftningsärende överväga behovet av ändringar av beslagsbestämmel- serna. Regeringens förslag: Utgångspunkten för beräkning av preskrip- tionstid för könsstympning som begås mot barn förändras på så sätt att preskriptionstiden börjar löpa först den dag barnet fyller eller skul- le ha fyllt . Detsamma gäller försök till könsstympning som be- gås mot barn. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. vid har dock avstyrkt förslaget eftersom det innebär en uppluckring av principen om att brott med samma straffvärde ska ha samma preskriptionstid. har ifrågasatt förslaget och anfört att om preskriptionstiden vid könsstympning ska börja löpa först när målsäganden fyller , bör det övervägas att införa samma re- glering även vid andra svåra brott som riktas mot barn, eftersom samma argument kan anföras även såvitt gäller andra brott. har tillstyrkt förslaget men anser att även preskriptionstiden för misshandel och grov misshandel mot barn ska börja löpa först när barnet fyllt . vid har tillstyrkt försla- get men anser att det är långtgående att inkludera försöksbrott. Skälen för regeringens förslag: Könsstympning som utförs på barn är ett allvarligt brott som är starkt integritetskränkande. Det utförs eller sanktioneras ofta av en närstående till barnet och leder till livsvariga fysiska och psykiska skador. Straffskalorna för brott mot lagen med förbud mot könsstympning av kvinnor är förhållandevis stränga (jfr avsnitt 4.2). Det finns flera omständigheter som talar för att många fall av köns- stympning upptäcks först förflutit efter gärningen. Många av de flickor som könsstympas inser sannolikt inte att ingreppet är olagligt. Först när barnet har uppnått en viss ålder och mognad kan det förväntas förstå innebörden av könsstympning. Barnets möjligheter att förstå att det blivit utsatt för ett brott begränsas inte bara av dess ålder och mognad utan också av att det ofta befinner sig i en omgivning där könsstympning betraktas som legitimt. De flickor som könsstympas står ofta i en beroendeställning till den eller dem som utför eller sanktionerar Att ingreppet i många fall utförts, eller sanktionerats, av nära anhöriga till barnet minskar sannolikt också barnets vilja och förmåga att anmäla brottet. Av naturliga skäl uppmärksammas inte heller de fysiska skador som könsstympning ger upphov till av personer i barnets omgiv- ning. Det krävs i princip en gynekologisk undersökning för att skadan ska upptäckas. De flesta flickor undersöks inte gynekologiskt förrän tidigast i tonåren. Många kvinnor genomgår en sådan undersökning först i vuxen ålder. Att könsstympning är fysiskt påvisbar saknar alltså i de flesta fall betydelse för att brottet ska uppmärksammas av utomstående. I likhet med vad som anförts i promemorian anser regeringen att en utvid- gad preskriptionstid skulle öka möjligheterna att lagföra könsstympning. Mot att utvidga preskriptionstiderna talar, som Teologiska fakultets- nämnden vid påpekat, att principen om ett samband mellan brottets svårhet och preskriptionstidens längd frångås. I det lag- stiftningsarbete som låg till grund för den första utvidgningen av pre- skriptionstiden vid sexualbrott mot barn anmärkte Lagrådet bl.a. att det finns andra brott än sexualbrott som riktar sig mot barn och som i prakti- ken ofta inte blir kända förrän barnet nått en ålder då det självt kan göra en anmälan om brottet, t.ex. barnmisshandel eller när föräldrar försking- rar ett barns förmögenhet (prop. 1994/95:2, bilaga 6). Lagrådet ansåg att en farlig väg skulle beträdas om man luckrade upp principen om att brott med samma straffvärde ska ha samma preskriptionstid. Det fanns, enligt Lagrådet, en risk att helheten skulle gå förlorad om olika särintressen kräver förlängda preskriptionstider för brott av skilda slag. De synpunk- ter har framfört ligger i linje med detta resonemang. Lagstiftaren har dock, som nämnts, funnit att det förelegat starka sakliga skäl att frångå den nämnda principen. Regeringen anser att könsstympning av barn, liksom sexualbrott mot barn, intar en särställning. I de fall brottet bedöms som grovt är preskriptionstiden , annars är den . Den nuvarande tioåriga preskriptionstiden innebär att brottet i många fall kommer att vara preskriberat när flickan är vuxen. För att brott mot lagen med förbud mot könsstympning av kvinnor ska kunna lagföras effektivt krävs att brotten kommer till åklaga- rens kännedom innan de preskriberas. har endast ett fåtal fall lett till åtal men det är rimligt att anta att det finns ett större mörkertal. Soci- alstyrelsen har arbetat med att förebygga kvinnlig köns- stympning bland annat genom informations- och utbildningsinsatser till olika yrkesgrupper och berörda folkgrupper. Allteftersom frågor kring könsstympning uppmärksammas i kommer förhoppningsvis benägenheten att anmäla brott att öka. Enligt regeringens mening finns det mot denna bakgrund skäl att ut- vidga preskriptionstiden för könsstympning i de fall brottet begås mot barn. Det är inte rimligt att preskriptionstiden löper när det utsatta barnet inte har tillräcklig förmåga, insikt eller förutsättningar att påtala att hon utsatts för ett brott. Regeringen föreslår därför att pre- skriptionstiden, på motsvarande sätt som vid vissa sexualbrott mot barn, ska börja löpa först när barnet fyller eller skulle ha fyllt . Det är vidare i överensstämmelse med tankegångarna i Konventionen om bar- nets rättigheter, den s.k. . har till- kommit för att stärka barns rättigheter i världen och har ratificerats av . artikel 24.3 ålägger staterna att vidta alla effektiva och lämpliga åtgärder i syfte att avskaffa traditionella sedvänjor Prop. 2009/10:50 som är skadliga för barns hälsa. Med traditionella sedvänjor avses i första hand könsstympning av flickor. Enligt konventionens artikel 1 är varje människa under barn om inte barnet har blivit myndigt tidiga- re enligt den lag som gäller för barnet. Även försök, förberedelse och stämpling till samt underlåtenhet att av- slöja könsstympning är straffbart enligt bestämmelserna i 2 § tredje stycket lagen med förbud mot könsstympning av kvinnor och 23 kap. . Som redogjorts för ovan har försöksbrotten samma straff- maximum och preskriptionstid som de fullbordade brotten. Enligt reger- ingens mening ska, som föreslagits i promemorian, en förändrad ut- gångspunkt för beräkning av preskriptionstid också omfatta försök till könsstympning av barn.