prop · GX0357 · 2009-11-17 00:00:00 — Kommittén föreslog därför att det i socialtjänstlagen skulle föras in en tydlig bestämmelse om att den enskildes ekonomiska förhållanden inte skulle beaktas vid prövning av rätt till bistånd i form av sociala tjänster, undantaget bistånd i form av förtur till plats i barn- omsorgen på grund av ekonomiska skäl. Inte heller plats inom barn- omsorgen regleras längre enligt socialtjänstlagen. Kommitténs förslag i denna del kom aldrig att ligga till grund för någon ändrad lagstiftning. 2000/01:80 Ny socialtjänstlag notera- des på s. 94 i stället att frågan om i vilken utsträckning den enskildes ekonomiska situation ska beaktas vid prövningen av andra former av bistånd än rent ekonomiska, t.ex. hemtjänst, aktualiserats. Under rubriken m.m. på s. 95 f. anfördes följande. När det gäller bistånd i form av vård- och behandlingsinsatser, stöd och hjälp, bistånd som inte har karaktären av ekonomiskt stöd för livsföringen, blir biståndsbedömningen en annan. Enligt regeringens mening får inte den enskildes ekonomi avgöra om han eller hon ska få biståndsinsatser som han eller hon är i behov av. Äldre eller funktionshindrade människor ska inte behöva få sina biståndsbehov bedömda i relation till sin ekonomi. Enligt nuvarande 35 § socialtjänstlagen har kommunerna rätt att ta ut inkomst- relaterade avgifter för den typen av insatser. Den ekonomiska bedömningen kommer därför in vid bestämmande av vilken avgift som den enskilde ska betala. Regeringen är oroad över den utveckling som har framskymtat från en del håll i landet där äldre människor blivit nekade hemtjänst, i främst ordinärt boende men även i särskilt boende, med hänvisning till att han eller hon har tillräckligt med pengar att själv bekosta t.ex. städning. Propositionen låg till grund för socialtjänstlagen (2001:453), förkortad SoL. Någon motsvarighet till den av föreslagna bestämmelsen angående ekonomisk behovsprövning föreslogs inte och bestämmelsen i 4 kap. 1 § SoL motsvarar i denna del helt 6 § socialtjänstlag. Uttalandet i propositionen Ny socialtjänstlag (prop. 2000/01:80), som låg till grund för SoL, visar på i sammanhanget intressanta omständig- heter. uppfattades det uppenbarligen som ett nytt, eller i vart fall inte gängse, fenomen att göra ekonomiska behovsprövningar av annat än ekonomiskt bistånd. Av detta går att förstå att det vid den faktiska tillämpningen av 4 kap. 1 § SoL dittills inte gjorts ekonomiska behovsprövningar i fråga om annat än ekonomiskt bistånd och att tolk- Prop. 2009/10:57 ningen av bestämmelsen normalt därför varit överensstämmande med den regeringen ger uttryck för; nämligen att bestämmelsen i 4 kap. 1 § inte ger utrymme för en ekonomisk behovsprövning av annat bistånd än ekonomiskt bistånd. 4.2.4 Närmare om avgiftsbestämmelserna Kommunerna har ofta rätt att inom ramen för sin kompetensenliga verksamhet ta ut avgifter för t.ex. tjänster de tillhandahåller. Normalt får kommunerna själva avgöra om de vill skattefinansiera en viss verk- samhet helt eller delvis, även i fall då de har rätt att ta ut avgifter för verksamheten. Vid avgiftsuttag gäller som huvudregel självkostnads- principen, dvs. det totala avgiftsuttaget inom verksamheten får inte väsentligen överstiga kommunens kostnader för verksamheten. Hur avgifterna fördelas på de enskilda nyttjarna eller brukarna är däremot en likställighetsfråga, dvs. den enskilde kan åläggas att betala en högre avgift än vad som motsvarar kostnaden för den del av den totala tjänsten som han eller hon nyttjar. Likställighetsprincipen (avgifter ska tas ut på skälig och rättvis grund) får frångås endast i vissa fall. Utöver de generella bestämmelserna i kommunallagen (1991:900) finns en lång rad bestämmelser om kommunernas rätt att ta ut avgifter inom vissa särskilda områden. Sådana särbestämmelser återfinns bl.a. i 8 kap. SoL. Såväl självkostnadsprincipen som likställighetsprincipen är tillämpliga vid avgiftsuttag enligt SoL. Kommunerna kan således välja om de vill ta ut avgifter eller inte och med vilka belopp, med de begränsningar som ställs upp i 8 kap. SoL. Väljer kommunerna att ta ut avgifter får dessa inte överstiga självkostnaderna men avgiftsuttaget får differentieras mellan de enskilda. Införandet av avgiftsbestämmelser i socialtjänstlagen 8 kap. 1 och 2 §§ har sina föregångare i 34 och 35 §§ i socialtjänstlagen (1980:620). fanns avgiftsbestämmelser spridda i de olika lagar som föregick socialtjänstlagen (1980:620), t.ex. barnavårdslagen (1960:97). Enligt regeringens förslag till 34 §, se prop. 1979/80:1, skulle stöd- och hjälpinsatser av behandlingskaraktär som socialnämnden hade beslutat om inte medföra kostnadsansvar för den enskilde vårdtagaren. Om en underårig genom socialnämndens försorg fick vård i ett annat hem än det egna, var föräldrarna dock skyldiga att i skälig utsträckning delta i kommunens kostnader enligt grunder som regeringen föreskrev. Enligt förslaget till 35 § socialtjänstlagen (1980:620) skulle kommunen få ta ut skäliga avgifter enligt grunder som kommunen bestämde för andra sociala tjänster (än sådana som avsågs i 34 §) så länge avgifterna inte översteg kommunens självkostnader. Redan av ordalydelsen i de föreslagna bestämmelserna framgick alltså att det inte avsågs finnas några sociala tjänster vars avgiftsuttag inte reglerades i socialtjänstlagen (1980:620), antingen i 34 § såsom varande av behandlingskaraktär eller Prop. 2009/10:57 enligt 35 § såsom varande av servicekaraktär. föreslog dock en annan utformning av de föreslagna bestämmelserna. Beträffande 35 § uttalade utskottet att det inte hade något att invända mot innehållet i förslagen i propositionen, men ansåg att det i lagtexten på ett tydligare sätt borde uttryckas att en enskild själv bör bidra till kommunens kostnader för inackordering av honom eller henne när insatsen inte är av behandlingskaraktär, jfr bet. SoU 1979/80:44 s. 8485. föreslog därför att paragrafen skulle få en annan lydelse än den regeringen föreslagit. Första stycket kom då att lyda För plats i förskola eller i fritidshem, färdtjänst, socialhemhjälp, boende i eller annan liknande social tjänst får kommunen ta ut skäliga avgifter enligt grunder som kommunen bestämmer. Avgifterna får dock inte överstiga kommunernas självkostnader. Genom exempli- fieringen nämndes boende i , dvs. sådan inackordering som utskottet önskade förtydliga att paragrafen omfattade, tydligt i lagtexten. Den av utskottet föreslagna lydelsen skapade dock viss otydlighet beträffande om det finns sociala tjänster vars avgiftsuttag inte regleras i socialtjänstlagen. Av socialutskottets uttalande om att det inte hade något att erinra mot det sakliga innehållet av förslagen i propositionen framgår dock att exemplifieringen inte var avsedd att utesluta vissa sociala tjänster från avgiftsbestämmelserna i socialtjänstlagen. Med det av utskottet införda uttrycket annan liknande social tjänst bör därför förstås alla sociala tjänster vars avgiftsuttag inte regleras i 34 § eller ut- tryckligen nämns i 35 §. Någon legaldefinition av vad en social tjänst är finns dock inte. Sedan Regeringsrätten i en dom (RÅ85 2:39) slagit fast att en vårdtagare inte kunde åläggas kostnadsansvar för någon del av socialnämndens insatser alltså inte ens för kost och logi när insatserna har vård eller behandling som primärt syfte ändrades 34 §. 1986/87:129 s. 17 uttalades därvid följande. Genom ändringen införs en rätt för kommunerna att i vissa fall ta ut en ersättning när stöd- och hjälpinsatser enligt socialtjänstlagen har vård eller behandling som huvudsakligt syfte. Den kommun som svarar för kost- naderna för vården eller behandlingen får ta betalt för uppehället av den som på grund av missbruk av alkohol, narkotika eller därmed jämförbara medel får vård eller behandling på en institution eller i ett familjehem. De nya bestämmelserna avser endast personer med missbruksproblem. Genom tillägget "därmed jämförbara medel" innefattas även t.ex. läke- medelsmissbrukare samt missbrukare av lösningsmedel och andra liknande medel. Ersättningsskyldigheten omfattar såväl dem som har tvångs- omhändertagits enligt lagen (1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall som dem som frivilligt har sökt vård eller behandling. Bestämmelserna tar sikte endast på vuxna missbrukare och omfattar således inte underåriga, dvs. Om skyldighet att delta i kommunens kostnader för underåriga som får vård föreskrivs i paragrafens andra stycke. I fråga om inackorderingshem som huvudsakligen tillhandahåller ett boende för missbrukare skulle kommunen liksom tidigare själv få be- stämma skälig ersättning, jfr s. 11 i prop. 1986/87:129. När bestämmelserna om förskola och fritidshem togs bort ur social- tjänstlagen ändrades 35 § så att verksamhet för barn och ungdom enligt 12 § som inte är stöd- och hjälpinsatser av behandlingskaraktär lades till i uppräkningen av tjänster vars avgiftsuttag reglerades i paragrafen, se prop. 1997/98:6 s. 90. Ändringen ansågs nödvändig för att tydliggöra att 35 § även omfattar bl.a. koloniverksamhet. infördes högkostnadsskyddet, den så kallade maxtaxan, vilken trädde i kraft . Vid det tillfället gjordes en ändring i 8 kap. 2 § och 8 kap. 39 §§ SoL infördes. 2000/01:149 anfördes i avsnitt 4 och 5 följande. Varje kommun beslutar om de grunder enligt vilka avgifter för äldre- och handikappomsorg får tas ut. Detta har medfört stora skillnader mellan kommuner vad beträffar avgifternas nivåer, vilka inkomster som ingår i avgiftsunderlaget samt vilka nivåer förbehållsbelopp och högsta avgift uppgår till. Skillnaderna är också stora beträffande vilka insatser förbehållsbeloppet skall omfatta. Även för enskilda omsorgstagare som har relativt goda inkomster kan den allt mer utbredda och progressiva tillämpningen av inkomstrelaterade taxor bli kännbar eftersom någon övre gräns för avgiftens storlek inte finns angiven i lag, bortsett från självkostnadsprincipen i kommunallagen (1991:900). Som exempel kan nämnas att självkostnaden för en plats i särskilt boende kan uppgå till mer än . Även bland omsorgstagare som har relativt goda inkomster finns det därför personer som på grund av avgiften lever på en låg levnadsnivå. Många av de personer som till följd av avsaknaden av en övre gräns för avgifternas storlek drabbas av höga avgifter, har under sin förvärvsaktiva period i livet bidragit med stora skatte- inbetalningar till äldre- och handikappomsorgens finansiering. I nuvarande lagstiftning saknas bestämmelser för hur enskildas avgifts- underlag skall beräknas. Kommunerna fastställer vilka inkomster som skall medräknas och på vilket sätt de skall beaktas. Detta har medfört att personer som har liknande inkomst- och förmögenhetsförhållanden men som är bosatta i olika kommuner inte sällan betalar olika avgifter för samma typ av insatser. I vissa fall kan dessa avgiftsskillnader vara betydande. Möjligheterna för äldre och personer med funktionshinder att leva ett tryggt och oberoende liv beror i mycket hög grad på de enskilda personernas ekonomiska förhållanden. Målen för äldre- och handikappolitiken både syftar till och förutsätter en tryggad ekonomi för dessa grupper. För att kunna ta aktiv del i och påverka samhället och dess utveckling, behålla och utveckla sociala kontakter, göra resor, förverkliga egna mål och ambitioner m.m. krävs en god och tryggad ekonomi. Det är också en jämlikhets- och demokrati- fråga. Inte bara yngre, friska och förvärvsarbetande skall ha förutsättningar att skapa sig en trygg och ordnad ekonomisk situation. Alla skall ges förut- sättningar att uppnå goda ekonomiska levnadsvillkor, men för att detta mål skall kunna uppfyllas krävs gemensamma insatser över generationsgränserna. För äldre i behov av vård och omsorg är rimliga avgifter av stor betydelse för möjligheterna att leva ett liv i trygghet och oberoende. För dem som ännu inte har behov av vård och omsorg kan trygghet på ålderdomen vara att veta att om sådana behov uppstår så finns tydliga bestämmelser och regler om vilka avgifter som får tas ut och vilka eko- nomiska villkor man som omsorgstagare har rätt till. Förslagen syftar till att säkerställa att den kvarts miljon människor som erhåller insatser från äldre- och handikappomsorgen skyddas mot för höga avgifter. Förslaget om förbehållsbelopp har främst betydelse för personer i lägre inkomstlägen. Här utgör de äldre kvinnorna en dominerande grupp. Förslagen om högkostnadsskydd har betydelse främst för personer som betalar höga eller mycket höga avgifter för sin vård och omsorg, vanligen personer i högre inkomstlägen. Förslaget om regler för beräkning av avgifts- underlag är av betydelse för alla omsorgstagare, oavsett inkomstnivå. Av 3 kap. 6 § socialtjänstlagen (2001:453) framgår att socialnämnden genom hemtjänst, dagverksamheter och liknande social tjänst bör underlätta för den enskilde att bo hemma och ha kontakt med andra. Före en lagändring användes i stället för begreppet hemtjänst uttrycket hjälp i hemmet, service och omvårdnad. I samband med lagändringen ersattes detta uttryck av begreppet hemtjänst. Ändringen innebar inte någon förändring i sak (prop. 1997/98:113 s. 121, bet. 1997/98:SoU24 s. 46). Syftet med är sålunda bl.a. att underlätta den dagliga livsföringen för enskilda personer. är inte enbart förbehållen äldre människor och yngre personer med funktionshinder utan riktar sig även till bl.a. personer med missbruksproblem eller psykisk sjukdom. Den enskilde kan få hemtjänst såväl i ordinärt boende som i särskilt boende. Hemtjänst innefattar dels uppgifter av servicekaraktär, dels uppgifter som är mer inriktade mot personlig omvårdnad. Av tidigare lagstiftningsärenden framgår det vilka typer av insatser som skall ingå i (prop. 1997/98:113 s. 121, prop. 1996/97:124 s. 84 ff., bet. 1996/97:SoU18 s. 40 ff., jfr även prop. 1992/93:129 s. 17 f.). Med serviceuppgifter avses bl.a. praktisk hjälp med hemmets skötsel, såsom städning och tvätt, hjälp med inköp, ärenden på och hjälp med tillredning av måltider samt distribution av färdiglagad mat. Med personlig omvårdnad avses de insatser som därutöver behövs för att tillgodose fysiska, psykiska och sociala behov. Det kan handla om hjälp för att kunna äta och dricka, klä och förflytta sig, sköta personlig hygien och i övrigt insatser som behövs för att bryta isolering eller för att den enskilde skall känna sig trygg och säker i det egna hemmet. Vidare ingår i hemtjänstbegreppet även viss ledsagning respektive avlösning av anhörig (bet. 1996/97:SoU18 s. 46 f.). gäller att en kommun får ta ut avgifter för bl.a. hemtjänst och bostad i särskilt boende (8 kap. 2 § socialtjänstlagen). Kommu- nen har, inom vissa i lagen angivna ramar, rätt att själv bestämma grunderna för avgiftssystemets utformning, vilket enligt förarbetsuttalanden ger ut- rymme för kommunerna att differentiera avgifterna på grundval av den enskildes ekonomiska villkor (prop. 1979/80:1 s. 547). De begränsnings- Prop. 2009/10:57 regler som gäller vid bestämmande av avgifternas storlek är att avgifterna skall vara skäliga, inte överstiga kommunens självkostnader samt att de tillsammans med sådana kommunala vårdavgifter som anges i 26 § tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) inte får uppgå till så stort belopp att den enskilde inte förbehålls tillräckliga medel för sina personliga behov. Begreppet självkostnad anses ha samma innebörd som i 8 kap. 3 c § kommunallagen (1991:900). Regleringen i 8 kap. 2 § socialtjänstlagen gäller oavsett om tjänsten lämnas som bistånd eller inte. Nuvarande avgiftsskillnader inom och mellan kommuner för liknande insatser riskerar enligt regeringens bedömning att försämra människors förtroende för kommunernas äldre- och handikappomsorg. Skillnaderna kan också i vissa fall uppmuntra till aktiv avgiftsplanering. Att äldre flyttar till kommuner med förmånligare omsorgs- och/eller boendeavgifter är än så länge ovanligt men förekommer bl.a. i storstadsregionerna där många yt- mässigt små kommuner angränsar till varandra. Vanligare är att äldre söker hitta vägar att omplacera förmögenheter så att den avgiftsgrundande av- kastningen på kapital kan minimeras. Om hänsyn tas till förmögenhet vid avgiftssättningen ökar dessa problem. I kommuner med höga omsorgs- och/eller boendeavgifter finns det också en risk att personer i behov av vård och omsorg väljer att helt eller delvis avstå från att efterfråga sådana insatser på grund av avgiftens storlek. Regeringens förslag: Vid prövning av om en enskild har rätt till insatser för sin livsföring i övrigt enligt 4 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453), förkortad SoL, får hänsyn inte tas till den enskildes ekonomiska förhållanden om rätten att ta ut avgifter för den ifråga- varande insatsen regleras i 8 kap. SoL. Förslaget i skrivelsen: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Följande instanser har förklarat sig tillstyrka, instämma i, ställa sig positiva till eller inte ha något att erinra mot förslaget. ombudsmän (), Kammarrätten i , Länsrätten i , , Statskontoret, kom- mun, , , kommun, kommun, kommun, kommun, kommun, , kommun, , och . anser att den tillämpning som varit rådande, det vill säga att ekonomisk behovsprövning av en biståndsinsats i huvudsak endast ska göras i fråga om ekonomiskt bistånd, ska gälla även fortsättningsvis, men att frågan bör utredas i ett bredare sammanhang. vill särskilt lyfta fram betydelsen av att genom en effektiv tillsyn kunna kontrollera kvaliteten på sociala tjänster. Tillsynen är en del av skyddsnätet för den enskilde och ska fånga upp fel och brister. Om kommunerna skulle börja ekonomiskt behovspröva andra sociala tjänster än ekonomiskt bistånd innebär det att personer med betalningsförmåga skulle vara hänvisade till rent privata alternativ t.ex. i fråga om äldreboenden. Eftersom det då inte är fråga om socialtjänst, vare sig offentligt eller enskilt bedriven sådan, skulle de vara hänvisade till verksamhet som helt faller utanför det skyddsnät som socialtjänstlagens bestämmelser om kvalitet och tillsyn utgör. Personer med funktionsnedsättning, äldre personer eller andra personer med behov av stöd och hjälp har ofta svårare att föra sin egen talan. Därför anser inte att en sådan ordning, där personer hänvisas till verksamhet utanför socialtjänstlagens bestämmelser om kvalitet och tillsynsmyndighetens kontroll, kan anses tillfredställande. , Sala kommun, , kommun, och Kommuner och Landsting (SKL) menar att frågan bör utredas ytterligare i ett större sammanhang vid en över- syn av socialtjänstlagen i dess helhet eller i vart fall tillsammans med andra frågor. Som exempel kan nämnas att flera av dem anser att för- hållandet mellan biståndsinsatser och ersättning från trafikförsäkringen bör ses över. Vissa av dem förordar en parlamentarisk utredning. kommun uttalar att grundprincipen beträffande ekonomiska behovs- prövningar är angelägen att slå fast, men att det inte finns någon entydig definition av begreppet annan liknande social tjänst och att oklarheter därför kan uppstå beträffande vilka insatser som får genomgå ekonomisk behovsprövning. kommun ställer sig något tveksam till om avgiftsbestämmelserna är helt lämpade att utgöra grund för avgräns- ningar av något så grundläggande som behovsbedömningar. Följande instanser efterfrågar ett förtydligande av under vilka om- ständigheter som bistånd till spelmissbrukare ges. Statskontoret, Sala kommun, , kommun, och SKL menar att kommunerna inte har någon särskild skyldighet att arbeta förebyggande för spelmissbrukare eller att tillhandahålla behand- ling för spelmissbrukare. En ansökan om bistånd till spelmissbrukar- behandling ska behandlas som en ansökan om ekonomiskt bistånd till sådan behandling. Då det är fråga om ekonomiskt bistånd ska alltid en prövning av den enskildes ekonomi göras. vill peka på bestämmelsen i 8 kap. 1 § SoL som möjlig- gör att kommunen får, utom beträffande barn, ta ut ersättning för uppehället av den som på grund av missbruk av alkohol, narkotika eller därmed jämförbara medel får vård eller behandling i ett hem för vård eller boende eller i ett familjehem. Bestämmelsen möjliggör dock inte att kommunen kan ta ut avgift av den som får vård eller behandling i ett hem för vård eller boende eller boende i ett familjehem för andra former av missbruk, t.ex. spelmissbruk. kan inte finna några skäl för att behandla ovanstående situationer olika. Bl.a. har avstått från att avge yttrande. avstår med anledning av att förslaget inte bedöms medföra några effekter för företag. Skälen för regeringens förslag Praxis och lagstiftarens avsikt (SOU 1993:30) och Regeringsrätten (RÅ 2008 ref. 38) har framhållit den bristande vägledning förarbetena till socialtjänstlagen (1980:620) ger beträffande lagstiftarens avsikt angående möjligheten att ekonomiskt behovspröva annat bistånd än ekonomiskt. Vid inhämtande av vägledning från förarbetsuttalanden är det, särskilt om de är nästan , nödvändigt att ta hänsyn både till att samhället i stora delar förändrats sedan uttalandena gjordes och till vilka normer, värderingar och tillstånd som betraktades som normala kanske rentav självklara och därför inte behövde beröras närmare i förarbetena vid lagens tillkomst. Ett exempel på en förändring som inte kunde förutses i prop. 1979/80:1 är de senaste årens ökning av antalet företag som tillhandahåller hus- hållsnära tjänster och att allt mer av den enligt SoL beviljade utförs av enskilda företag på uppdrag av kommunen. fanns inte samma möjligheter som för en enskild person att anlita företag för att få hjälp med t.ex. hushållsarbete. På de flesta orter tillhandahölls i praktiken sådana tjänster endast i form av hemtjänst enligt social- tjänstlagen genom kommunens försorg och med kommunalt anställd personal. Förhållandena var således sådana att det, oavsett den enskildes ekonomi, ofta inte fanns någon möjlighet att få behovet av hjälp med t.ex. städning och matlagning uppfyllt på annat sätt än genom det av kommunen tillhandahållna biståndet. Eftersom det inte fanns möjlighet att förutse dagens utveckling upp- märksammades inte heller något behov av att tydligt reglera eller i förarbetena särskilt beröra frågan om ekonomisk behovsprövning av annat än ekonomiskt bistånd. Det var mot bakgrund av dåtidens sam- hällsförhållanden självklart att ekonomisk behovsprövning inte var aktuell avseende annat än ekonomiskt bistånd eftersom en sådan prövning i praktiken skulle vara meningslös. Det är möjligt att detta är förklaringen till att frågan inte berörs närmare i den aktuella propo- sitionen eller tydligt reglerades i lagen. Även sedan utvecklingen mot fler enskilda företag som tillhandahåller den aktuella typen av tjänster påbörjats upprätthölls den tidigare praxisen att inte ekonomiskt behovspröva andra biståndsinsatser än ekonomiskt bistånd. Att biståndsbesluten grundats på 4 kap. 1 § SoL framgår bl.a. av att besluten överklagats genom förvaltningsbesvär något som är omöjligt om beslutet fattats enligt 4 kap. 2 § SoL, jfr 16 kap. 3 § SoL. En konsekvens av Regeringsrättens dom , mål nr 6371-07 (RÅ 2008 ref. 38) är att kommunerna, när de gett bistånd enligt 4 kap. 1 § SoL eller dess föregångare utan att göra ekonomiska behovsprövningar, i många fall gjort detta utan stöd i lag och därmed också utan rätt att ge bistånd med stöd av bestämmelsen. Detta med hänsyn till att 4 kap. 1 § SoL endast reglerar kommunens skyldighet att utge bistånd och att, för det fall socialnämnden bortser från den enskildes ekonomiska förhållanden vid sin behovsprövning, biståndet rätteligen borde grundas på kommunens frivilliga möjlighet enligt 4 kap. 2 § SoL att utge bistånd. Bl.a. domstolarna, inklusive Regeringsrätten, har haft goda möjligheter att tidigare uppmärksamma detta förhållande. Rege- ringen, och tillsynsmyndigheterna har dessutom varit väl medvetna om hur bestämmelsen tillämpats. Att varken regeringen eller ingripit mot tillämpningen visar tydligt på att den stått i full överensstämmelse med lagstiftarens avsikt.