prop · GX0330 · 2009-10-13 00:00:00 — Den schablonmässigt beräknade skattedelen av de obeskattade reserverna, där det också finns en osäkerhet om och när skattekrediten kommer att återföras till beskattning, kan dock inte anses utgöra en skuld eller avsättning, vare sig i legal eller informell mening. bör således inte i någon del ingå i avgiftsunderlaget för att beräkna Som Lagrådet har anfört bör detta även komma till klart uttryck i lagtexten. En annan fråga som bör beaktas i avgiftsunderlaget är skulder till företag inom samma koncern. Vid lån och försäljning mellan koncern- företag uppstår fordringar och skulder. För att undvika dubbelräkning av avgifter måste skulder till ett moderföretag eller ett dotterföretag som också är avgiftsskyldiga dras av. Om denna typ av skulder inte får räknas av drabbas t.ex. en koncern med centraliserad upplåning. har anfört bör det vidare i lagtexten klargöras vilken definition av koncern som avses. Eftersom det med koncern ska förstås detsamma som i årsredovisningslagen (1995:1554), bör detta anges i lagtexten. Sammanfattningsvis föreslås att avgiftsunderlaget ska utgöras av den avgiftsskyldiges skulder och avsättningar vid utgången av räken- skapsåret, med avdrag för vissa koncernlån och efterställda skulder. och anser att avgiften bör baseras på hela koncernens förpliktelser då stabiliteten i en systemviktig bank inte är begränsad till visst land eller enbart moderbanken, utan banken förväntas infria sina förpliktelser oavsett var i koncernen de uppstått. internationella gränsdragningsfrågor är utgångspunkten att statligt stöd endast bör ges till svenska rättssubjekt som står under svensk reglering Av detta följer bl.a. att ett bolag som har sitt säte i utlandet, trots att det är ett dotterbolag till ett kreditinstitut med säte i , inte kan omfattas av stödåtgärder enligt lagen (prop. 2008/09:61 s. 36). Visserligen kan stöd som ges till ett svenskt moderbolag även indirekt kunna komma ett utländskt dotterbolag till godo. För det fall utlåningen i det utländska dotterbolaget finansieras av lån från moderbanken, kommer emellertid moderbanken också behöva betala stabilitetsavgift för upp- låningen till dessa lån. Inom EU har allt mer aktualiserats vilket ansvar olika länders myndigheter har för att agera i syfte att lösa gräns- Regeringens förhoppning är att arbetet kommer att leda till vissa gemensamma regler för eventuella statliga ingrepp vid gränsöverskridande systemkriser. föregås av diskussioner mellan inblandade länder och deras myndigheter om fördelningen av kostnaderna när ett institut verkar i flera länder. avvaktan därpå bör endast kunna bli föremål för stödåtgärder och stabilitetsavgiften baseras på det avgiftsskyldiga anser att institut som ingår i koncerner med utländska ägare där koncernens upplåning mot en avgift garanteras av den utländska staten diskrimineras eftersom de vid beräkningen av avgiftsunderlaget, till skillnad från institut som ingår i svenska koncerner, inte kan göra avdrag för koncerninterna skulder till sina Om koncerninterna skulder ska få dras av vid fastställandet av avgiftsunderlaget anser föreningen att detta bör kunna göras oberoende av om det handlar om utländskt eller svenskt ägande. Stödsystemet såsom det är uppbyggt enligt stödlagen är i så motto ett nationellt system genom att stöd endast kan ges till företag med säte i och att det finansieras genom avgifter som betalas av sådana Det är mot bakgrund härav inte rimligt att avdrag från avgiftsunderlaget ska få göras för koncerninterna skulder till utländska företag även om dessa i sin tur skulle mot avgift som betalas till en utländsk stat ha garanti för sin upplåning. Detta skulle för att vara möjligt förutsätta en internationell samordning av stödinsatser som saknas. Det skulle kunna övervägas om avgiften ska tas ut kvartalsvis. Detta skulle dock kräva ett omfattande administrativt förfarande i vilket kreditinstituten ålades en skyldighet att en gång i kvartalet sammanställa och inkomma med de uppgifter som behövs för beräkningen av stabilitetsavgiften. Det är också av vikt att avgiften grundas på ett underlag som inte kan komma att ändras. Det förefaller därför lämpligare att, liksom enligt lagen (1995:1571) om insättningsgaranti, tillämpa en årlig avgift. Vidare bör underlaget grundas på den av stämman fastställda och revisorsgranskade balansräkningen. FAR SRS anser att riktigheten i avgiftsunderlaget bör granskas och bekräftas av respektive instituts revisor till säkerställande av riktigheten i underlaget på samma sätt som sker inom insättnings- garantisystemet. Enligt FAR SRS innehåller avgiftsunderlaget uppgifter som inte direkt går att härröra från årsredovisningen. Som exempel anges bl.a. att beräkningen enligt 7 kap. 5 § stödlagen vid garanti av skuldförbindelser inte går att utläsa och inte heller skulder till andra koncernbolag som också är avgiftsskyldiga. Regeringen håller med om att alla uppgifter inte går att utläsa direkt ur årsredovisningen. Vissa av dessa uppgifter har dock i egenskap av stödmyndighet. Enligt regeringens mening är det i detta sammanhang också viktigt att beakta de extra kostnader för instituten som en ytterligare revisorsgranskning skulle innebära. Regeringen bedömer därför att det inte är motiverat med en sådan granskning. Enligt förarbetena till stödlagen är som sagt målsättningen att fondens behållning ska uppgå till i genomsnitt av BNP. Baserat på bankernas balansräkningar fastslogs i propositionen att stabilitetsavgiften skulle behöva vara av avgiftsunderlaget för att uppnå detta mål. Beroende på hur stor del av koncernskulderna som får dras av och hur bankernas verksamhet utvecklas kan avgiftsunderlaget variera något . Regeringens bedömning kvarstår att för att målet för fondens storlek ska kunna uppnås bör avgiften tills vidare för varje kreditinstitut fastställas till av dess avgiftsunderlag. Som anförts ovan, bör mot bakgrund av att förhållandena på marknaden inte helt har stabiliserats, avgiften sättas ned till halva beloppet , 2009 och 2010. Bör stabilitetsavgiften vara riskdifferentierad? I förarbetena till stödlagen anförs att det, av incitaments- och rättviseskäl, är angeläget att avgiften för varje kreditinstitut reflekterar sannolikheten för att institutet kommer att fallera. Med en riskavspeglande avgift minskar institutets benägenhet att ta risk, och institut som troligare kommer att orsaka kostnader för systemet får betala en högre avgift. Avgiften borde därför fånga riskerna i institutets tillgångar samt hur väl tillgångar och skulder är matchade, liksom om det finns förpliktelser Prop. 2009/10:30 utanför balansräkningen. Avgiften bör också fånga faktorer som lönsamhetsförutsättningar och en fungerande ledningsstruktur (prop. 2008/09:61 s. 50). Det krävs dock ytterligare utredning och överväganden för att en lämplig riskdifferentiering ska kunna utformas. En riskdifferentiering av avgifterna bör därför anstå till dess ovan nämnda sammanslagning med insättningsgarantisystemet kan äga rum. Regeringen avser därför att återkomma till med förslag till en ny utformning av avgiften. Flertalet remissinstanser stödjer att regeringen återkommer med förslag på riskdifferentierad avgift. Nordea och anser dock att avgiftsuttaget redan från början bör ske med hänsyn till risktagandet. De föreslår därför att avgifterna i stället baseras på riskvägda tillgångar i enlighet med gällande kapitaltäckningsregler. granskade i sitt betänkande Reformerat system för insättningsgarantin (SOU 2005:16) olika former av riskdifferentieringsmodeller för prissättning. I betänkandet konstateras bl.a. att kapitaltäckningen inte fångar upp de variabler som en rating- eller optionsmodell kan beakta, såsom till exempel bankernas intjäningsförmåga. Inom EU och även i övrigt internationellt pågår en översyn av befintliga kapitaltäckningsregler, bl.a. med anledning av att dessa inte tillräckligt lyckats fånga t.ex. kreditinstitutens likviditetsrisker. För att få en mer rättvisande bild, anser regeringen därför att, utöver de faktorer som ses över inom ramen för kapitaltäckningsreglerna, även aspekter relaterade till intjäningsförmåga, matchning mellan tillgångar och skulder, förpliktelser utanför balansräkningen samt en fungerande ledningsstruktur bör beaktas. Dessutom måste man överväga de effekter som uppstår vid koncerninterna transaktioner. Regeringen anser därför att en mer grundlig utredning behövs innan ett förslag på riskdifferentierad avgift kan presenteras. Vilka institut ska betala avgift? I förarbetena till stödlagen uttalas att det finns starka skäl för att de aktörer som omfattas av det statliga stödsystemet också ska finansiera uppkomna kostnader (prop. 2008/09:61 s. 47). Stödlagen omfattar dels kreditinstitut, dels sådana företag, med säte i , som har inrättats av ett kreditinstitut som ett led i en rekonstruktion. avses banker och kreditmarknadsföretag enligt lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse. I motsatts till vad anfört omfattas således även sparbanker. Det stödsystem som infördes genom lagen kan förväntas att, direkt eller indirekt, komma samtliga dessa institut och företag till del. En stabilare finansiell marknad medför t.ex. att samtliga kreditinstituts finansieringsmöjligheter förbättras. Det är därför rimligt att också samtliga kreditinstitut och företag som omfattas av lagen deltar i finansieringen av de olika stödåtgärderna genom att betala stabilitetsavgift. Förening invänder i såväl remissvar som skrivelser mot detta och menar att stabilitetsavgift endast ska betalas av de institut som faktiskt får stöd enligt främst garantiprogrammet. I annat fall måste programmets tillämpningsområde, som regleras i förordningen (2008:819) om statliga garantier till banker m.fl., utvidgas till samtliga som ska betala stabilitetsavgift. Föreningen anser också att avgränsningen i nämnda förordning medför konkurrensmässiga nackdelar och innebär en otillåten inskränkning av stödlagens bestämmelser. Slutligen anser att kravet enligt stödlagen på allvarlig störning av det finansiella systemet för att stöd ska kunna ges bör tas bort. anser att sparbanker bör ha möjlighet till kapitaltillskott på samma villkor som övriga institut. Regeringen vill med anledning av dessa synpunkter anföra följande. Samtliga institut som ska betala stabilitetsavgift kan erhålla stöd. Exempelvis kan kreditinstitut ansöka hos om stöd i form av kapitaltillskott enligt förordningen (2008:820) om statligt stöd till kreditinstitut. En förutsättning för att kunna beviljas statligt stöd är dock att det behövs för att motverka en risk för allvarlig störning av det finansiella systemet i . Denna förutsättning följer direkt av stödlagen. Regeringen anser inte att det har framkommit skäl som skulle kunna motivera att denna förutsättning för stöd tas bort. Stöd enligt garanti- och kapitaltillskottsprogrammen, som regleras i den ovan nämnda förordningen om statliga garantier till banker m.fl. och i förordningen (2009:46) om kapitaltillskott till solventa banker m.fl., kan ges till de kategorier av institut som kan betraktas som systemviktiga. Anledningen till att systemrisken i detta sammanhang bedöms per kategori i stället för på individuell basis är för att säkra en effektiv och förutsägbar implementering av programmet. Dessutom är ett stabilt finansiellt system till fördel för alla aktörer på marknaden. Stöd kan, som nämnts, ges till samtliga kreditinstitut enligt förutsättningarna i stödlagen. Att vissa typer av stöd kan ges enbart till vissa institut kan inte anses innebära en otillåten inskränkning av stödlagens bestämmelser. Regeringen anser inte heller att de konkurrensfrågor som föreningen tar upp utgör skäl för att utvidga kretsen som kan få stöd enligt garanti- och kapitaltillskottsprogrammen. Dessa program bedöms vara nödvändiga för att upprätthålla finansiell stabilitet och har utformats för att i största möjliga mån undvika negativa konkurrenseffekter. En utvidgning av programmen skulle öka statens åtagande och risk utan att ha någon större inverkan på den finansiella stabiliteten. Av bl.a. konkurrensskäl är dock avsikten att stödåtgärderna inte ska vara av permanent karaktär. Företagarna invänder mot att avgiften endast ska tas ut på svenska moderbolag och inte på i förekommande fall dotterbolag utomlands, då detta inte avspeglar den samlade risken i institutet samt riskerar att skapa för verksamheten icke optimala juridiska konstruktioner. Som regeringen anfört ovan under avsnittet om utformningen av stabilitetsavgiften, är utgångspunkten att stöd endast ges till svenska rättssubjekt och stabilitetsavgift därmed endast påföras samma krets. pågår dock inom EU diskussioner kring frågan vilket ansvar olika länders myndigheter har för att agera i syfte att lösa gränsöverskridande krissituationer. I detta sammanhang kommer även frågan om fördelningen av kostnaderna för en eventuell kris mellan länderna behöva Prop. 2009/10:30 tas upp. Skatt eller avgift? Regeringen föreslår som ovan nämnts att stabilitetsavgift ska betalas av samtliga kreditinstitut som omfattas av stödlagen. Frågan är dock om stabilitetsavgiften är att betrakta som en skatt eller en avgift av tvångskaraktär. Av förarbetena till regeringsformen framgår att en skatt kan karaktäriseras som ett tvångsbidrag till det allmänna utan direkt motprestation, medan en avgift vanligen betalas för en specificerad motprestation från det allmänna (prop. 1973:90 s. 213). En penningpålaga bör dock i vissa fall kunna ha karaktär av avgift och inte av skatt även om någon specificerad motprestation inte utgår, t.ex. om pålagan enligt särskilda regler i sin helhet tillförs den näringsgren som omfattas av regleringen. Stabilitetsavgiften föreslås tas ut av samtliga kreditinstitut som omfattas av lagen. En förutsättning för att ett kreditinstitut ska få stöd enligt lagen är att det behövs för att motverka en risk för allvarlig störning av det finansiella systemet i . Avsikten med stabilitetsavgiften är att bygga upp stabilitetsfonden. Vidare är avsikten att kreditinstitut som drabbas av en allvarlig finansiell kris kan få del av medlen i stabilitetsfonden. Enligt regeringens uppfattning får kreditinstituten därigenom anses tillföras en motprestation under sådana förhållanden att stabilitetsavgiften ska anses vara en avgift och inte en skatt. Dröjsmålsränta bör tas ut på avgifter som inte betalas i rätt tid och baseras på den obetalda stabilitetsavgiftens storlek. Dröjsmålsräntan bör beräknas enligt en räntefot som motsvarar den av fastställda, vid varje tid gällande referensräntan enligt 9 § räntelagen (1975:635), med ett tillägg av . Inbetald dröjsmålsränta ska tillföras stabilitetsfonden. Ett räkenskapsår ska normalt omfatta . räkenskapsår för ett kreditinstitut eller annat företag som är skyldigt att betala stabilitetsavgift har omfattat en längre eller än tolv månader, bör avgiften ökas respektive minskas i förhållande till längden Av 8 kap. 1 § första stycket stödlagen framgår att kreditinstitut och företag som avses i 1 kap. 2 § samma lag ska lämna de uppgifter till stöd- myndigheten som den behöver för sin verksamhet. skyldighet omfattar även sådana uppgifter som stödmyndigheten behöver för att kunna beräkna och bestämma stabilitetsavgiften. Jämförelse med motsvarande system i EU Flera remissinstanser påpekar att det är viktigt att det framöver görs en översyn av föreslaget avgiftssystem och att det görs en jämförelse med andra EU-länders motsvarande system till undvikande av att det uppstår konkurrensnackdelar för svenska företag. Det som befaras är att Prop. 2009/10:30 avgifterna och därmed kostnaderna för de svenska företagen blir högre än för dem i andra länder. Remissinstanserna påpekar dock att en sådan översyn bör ske när marknaden har stabiliserats. Flera remissinstanser framhåller att förenligheten med EU:s principer om exempelvis fri etableringsrätt och konkurrensneutralitet kan ifrågasättas och därför bör utredas. Nordea påpekar att gränsöverskridande koncerner blir föremål för olika åtgärder i olika länder med därmed sammanhängande kostnader, varför avgiftssystemet måste utformas till undvikande av dubbla kostnader för samma åtgärder. I samband med att regeringen ser över avgiftssystemet för ett införande av en riskdifferentierad avgift samt en sammanslagning med insättningsgarantisystemet, bör en jämförelse av systemet göras med liknande system i andra länder. har dock valt ett garantisystem som bygger på att alla kreditinstitut får vara med och finansiera upprätthållandet av den finansiella stabiliteten genom att avgifter betalas i förskott ("ex ante"), till skillnad från vissa andra europeiska länder där avgifter betalas i efterskott ("ex post"). Ett avgörande skäl för detta val är att det i händelse av kris, då medel behövs, kan vara svårt att få just det institut som drabbats att finansiera sin egen situation. Kostnaden kommer då, i vart fall initialt, i stället att belasta staten (skattebetalarna). Regeringens förslag: För ett kreditinstitut till vilket med stöd av lagen (2008:814) om statligt stöd till kreditinstitut har utfärdat en garanti för skuldförbindelser, ska från avgiftsunderlaget räknas av ett genomsnitt av det under räkenskapsåret garanterade beloppet. Genomsnittet ska beräknas utifrån kreditinstitutets garanterade förpliktelser vid utgången av varje kvartal. Förslaget i promemorian med utkast till lagrådsremiss skiljer sig från regeringens förslag. Enligt promemorian ska från stabilitetsavgiften dras av hälften av det belopp som erlagts enligt förordningen (2008:819) om statliga garantier till banker m.fl. (det s.k. garantiprogrammet) och som avser . Stabilitetsavgiften kan dock som mest sättas ned till 0 (noll) kronor. För flera avgiftsskyldiga som ingår i samma koncern enligt aktiebolagslagens bestämmelser, ska under vissa förutsättningar gemensam avräkning ske. Remissinstanserna: Flera remissinstanser har invändningar mot promemorians förslag om avräkning för betald garantiavgift. Företagarna menar att konsekvensanalysen är bristfällig när det gäller frågan om hur konkurrensen på marknaden kan påverkas av att kreditinstitut som är i ett förhållandevis sämre skick än övriga institut utnyttjar garantiprogrammet och därmed undgår stabilitetsavgift som andra sundare institut får betala. Bostadsfinansierings- aktiebolag, , anför att avräkningen av hälften av garantiavgiften borde få ske på sammanlagd nivå inom en koncern, dvs. garantiavgift som ett eller flera institut i en koncern har erlagt bör få avräknas mot den sammanlagda stabilitetsavgiften för instituten i koncernen. , , , och anser bl.a. att avgifterna har olika karaktär. Avgiften för deltagande i garantiprogrammet medför en egennytta för aktuellt institut som inte kommer andra institut till godo, medan stabilitetsavgiften avser en kollektiv nytta. Om ett institut som fått statlig garanti ges rätt att avräkna avgiften för denna, eller delar därav, innebär detta en fördel för det institutet gentemot institut som inte deltagit i garantiprogrammet. kan dock tänka sig ett avdrag för uppkomna dubbla administrativa kostnader i anledning av hanteringen av de två avgifterna. Remissinstanserna hävdar vidare att en avräkning motverkar incitamenten för instituten att återgå till normaliserade förhållanden. De anser därför att det inte är rimligt att garantiavgiften, eller delar därav, ska få avräknas mot stabilitetsavgiften. väcker frågan om det, till undvikande av dubbelt avgiftsuttag, finns anledning att överväga att från de avgiftsgrundade förpliktelserna även avräkna sådana förpliktelser som redan omfattas av skydd från staten, såsom inlåning som omfattas av insättningsgarantin och förpliktelser som är garanterade enligt garantiprogrammet. Förslaget i promemorian med utkast till proposition överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: ifrågasätter det meningsfulla i att komplicera systemet genom att införa en avräkning med försumbara effekter i pengar räknat. anser att någon avräkning inte alls ska ske och att regeringen inte tar vederbörlig hänsyn till det principiella problemet med att ge fördelar till enskilda institut. anser att den nya avräkningsmodellen är bättre än tidigare förslag om avräkning, men föreningen har fortfarande invändningar mot en avräkning överhuvudtaget. Bostadsfinansieringsaktiebolag, , är positiva till att institut som deltar i garantiprogrammet och har emitterat garanterade skuldförbindelser inte tvingas betala två gånger, men framhåller att den modell för avräkning som föreslogs i lagrådsremissen är att föredra. tillstyrker promemorians förslag och anför att reglerna om avräkning från avgiftsunderlaget för de garantier som utfärdats ligger väl i linje med vad förordat tidigare i lagstiftningsprocessen. anser att promemorians förslag innebär en acceptabel kompromiss, trots att effekten av avräkningen blir lägre än vad som är önskvärt. Skälen för regeringens förslag: Regeringen bedömer att det är rimligt att institut som gått med i garantiprogrammet från det avgiftsunderlag som stabilitetsavgiften är baserat på, får räkna av sådana förpliktelser som är garanterade inom ramen för programmet. De åtgärder som staten vidtar för att värna den finansiella stabiliteten kommer samtliga institut till del genom stabilare verksamhetsförhållanden och lägre upplåningskostnader. är det emellertid bara de institut som har gått med i garantiprogrammet och emitterar lån inom ramen för detta som betalar för den finansiella stabiliteten. anser att avräkning ger fördelar till enskilda institut. Om ingen avräkning sker, skulle dock de institut som deltar i garantiprogrammet fortsatt få bära en oproportionerligt stor kostnad, vilket inte är rimligt. Därför bör de kreditinstitut som valt att utnyttja det statliga garantiprogrammet, och därmed redan bidrar ekonomiskt till att finansiera system för finansiell stabilitet, inte via stabilitetsavgiften behöva betala lika mycket till stabilitetsfonden som de kreditinstitut som valt att inte gå med i garantiprogrammet. Regeringen delar inte Företagarnas uppfattning att institut skulle anses vara i sämre skick bara för att de väljer att delta i garantiprogrammet, utan ett institut kan välja att gå med i garantiprogrammet för att det t.ex. vill öka sin utlåning. Inte heller delar regeringen synpunkt att instituten inte kommer att ha tillräckliga incitament att lämna garantiprogrammet, då detta program bara kommer att finnas så länge det finns ett behov. När det gäller invändningen att de två olika avgifterna är olikartade, anser regeringen att de ändock utgör ersättning för delvis samma sak, vilket blir ändå tydligare med det nya förslaget. I lagrådsremissen föreslogs att inbetalda avgifter till garanti- programmet till viss del ska få räknas av från stabilitetsavgiften. Förslaget om avräkning har delvis omarbetats med hänsyn till . Det nya förslaget innebär att de av staten garanterade förpliktelserna får räknas av från avgiftsunderlaget som används för att fastställa stabilitetsavgiften. Enligt regeringens bedömning är den nu föreslagna modellen för avräkning en åtgärd som inte omfattas av . En avräkning av garanterade förpliktelser från avgiftsunderlaget innebär att effekten av avräkningen för instituten blir lägre än med en direkt avräkning av garantiavgifterna från stabilitetsavgiften, vilket föreslogs i lagrådsremissen. Den lämpligaste metoden för att beräkna storleken av det garanterade beloppet bör vara att bestämma ett genomsnitt utifrån kreditinstitutets garanterade förpliktelser vid utgången av varje kvartal. Skälet härtill är att garantierna kan ha olika långa löptider och att ett genomsnitt därmed innebär en rättvisare återspegling av kreditinstitutets garanterade förpliktelser . När det gäller den av väckta frågan om avdrag för inlåning som omfattas av insättningsgarantin, kommer detta att utredas vid kommande sammanslagning av förevarande avgiftssystem med insättningsgarantisystemet. Finansiering av ersättning som betalas ut med Prop. stöd av lagen om statliga garantier till