prop · GX0331 · 2009-10-15 00:00:00 — Utlänningslagen är emellertid svåröverskådlig och även om det i den nu behandlade paragrafen kan anses underförstått att uppehållstillstånd efter prövning inte har beviljats är det en fördel om det direkt av paragrafen framgår att den prövning som ska ha skett av ansökan om uppehållstillstånd ska ha resulterat i ett avslag på ansökan för att verkställighet ska kunna ske. Mot bakgrund av vad nu sagts föreslår Lagrådet att första och andra styckena i paragrafen får följande lydelse: Om en utlänning har ansökt om uppehållstillstånd som flykting enligt 4 kap. 1 § eller som annan skyddsbehövande enligt 4 kap. 2 eller 2 a § får ett beslut om avvisning eller utvisning inte verkställas innan ansökan har prövats och därvid avslagits genom ett beslut som har vunnit laga kraft eller innan ett beslut att avvisa ansökan enligt 5 kap. 1 b § har vunnit laga kraft. Första stycket gäller inte om har förordnat om omedelbar verkställighet enligt 8 kap. 6 § eller om utlänningen har utvisats på grund av brott. I dessa fall får beslutet om avvisning eller utvisning verkställas när ansökan om uppehållstillstånd har prövats i en instans och därvid avslagits. Justeringar med motsvarande innebörd bör göras i 19 a och 20 §§. 12 kap. 16 § Uttrycket överklagat ärende i andra stycket bör korrigeras, eftersom föremålet för ett överklagande är ett avgörande och inte ett ärende. 12 kap. 19 a § Hänvisningen i paragrafens första stycke till 19 § första stycket bör preciseras till 19 § första stycket 1, eftersom 19 § första stycket 2 inte avser åberopade omständigheter och innehållet i punkten 2 dessutom upprepas i 19 a §. Med hänvisning till vad som anförts under 12 kap. 8 a § bör det av paragrafen uttryckligen framgå att ansökan om uppehållstillstånd inte bara ska ha prövats utan också ska ha avslagits. Lagrådet föreslår att 19 a § får följande lydelse: Om en utlänning som av allmän domstol har utvisats på grund av brott har fått en ansökan om uppehållstillstånd som flykting enligt 4 kap. 1 § eller som annan skyddsbehövande enligt 4 kap. 2 eller 2 a § prövad, och ansökan därvid avslagits genom ett beslut som har vunnit laga kraft, åberopar sådana omständigheter som anges i 19 § första stycket 1 och dessa omständigheter inte kunnat åberopas av utlänningen tidigare, eller utlänningen visar giltig ursäkt för att inte ha åberopat omständigheterna tidigare, ska ta upp frågan om uppehållstillstånd till ny prövning. Är förutsättningarna enligt första stycket inte uppfyllda, ska besluta att inte bevilja ny prövning. Utvisningsbeslutet får inte verkställas innan har avgjort frågan om ny prövning ska ske eller, om ny prövning beviljas, innan frågan om uppehållstillstånd har prövats i en instans och ansökan därvid avslagits. 12 kap. 20 § Med hänvisning till vad som anförts under 12 kap. 8 a § föreslår Lagrådet att 20 § andra stycket får följande lydelse: Det som föreskrivs i första stycket gäller dock inte om utlänningen ansöker om uppehållstillstånd som flykting enligt 4 kap. 1 § eller som annan skyddsbehövande enligt 4 kap. 2 eller 2 a § eller, om utlänningen har fått en sådan ansökan prövad och därvid avslagen genom ett avgörande som inte har upphört att gälla, åberopar nya omständigheter som kan antas utgöra ett bestående sådant hinder mot verkställighet som avses i 1, 2 eller 3 §. I dessa fall skall frågan om uppehållstillstånd prövas enligt 5 kap. 20 § respektive 19 a §. 13 kap. 1 § I bestämmelsen används formuleringen vägra en utlänning den statusförklaring han eller hon ansökt om. Uttrycket förefaller kunna misstolkas eftersom det endast i de fall som anges i 4 kap. 3 c § krävs en särskild ansökan om statusförklaring. I de i 3 och 3 a §§ samma kapitel upptagna fallen kommer en statusförklaring att ges automatiskt till den som beviljas uppehållstillstånd på en grund som framgår av För att täcka in även fallen där en särskild ansökan om statusförklaring inte har gjorts föreslår Lagrådet att bestämmelsen inleds på följande sätt: får inte besluta om avvisning eller utvisning av en utlänning som har ansökt om asyl i eller vägra en utlänning begärd statusförklaring utan att det förekommit muntlig handläggning hos . 13 kap. 9 a § Vad som föreslås i paragrafen är sådana självklarheter inom förvalt- ningsförfarandet att några uttryckliga föreskrifter normalt sett inte anses erforderliga. Således intar den mot vilken ett betungande beslut kan komma att riktas otvivelaktigt partsställning i ärendet och ska naturligtvis därmed underrättas om det pågående ärendet. Se bl.a. i Förvaltningsrättslig tidskrift 1984 s. 344 f. Vidare föreskrivs uttryckligen i 17 § förvaltningslagen (1986:223) att ett ärende, som avser myndighets- utövning, inte får avgöras utan att en part har underrättats om en uppgift som tillförts ärendet genom någon annan än honom själv och han har fått tillfälle att yttra sig över den. Denna bestämmelse tycks kunna omfatta även vad som föreslås i andra stycket. Vad ovan sagts är naturligtvis en fråga om huruvida den föreslagna paragrafen kan tänkas komma att fylla något egentligt ändamål i praktiken. Rubriken närmast före 14 kap. Rubriken, som föreslås oförändrad, har lydelsen Överklagande av förvaltningsmyndighets beslut. De föreslagna första och andra styckena i kapitlets 9 § handlar om överklagande av beslut om förvar och uppsikt. Paragrafens tredje stycke föreskriver enligt förslaget att, om ett beslut om förvar eller uppsikt har fattats av ett statsråd, på framställning av utlänningen prövar om åtgärden ska bestå. Detta stycke handlar alltså inte om överklagande av beslut. Enligt Lagrådets mening bör det framgå av rubriken att 14 kap. innehåller även annat än bestämmelser om överklagande. Rubriken bör därför lyda Överklagande av förvaltningsmyndighets beslut m.m.. 14 kap. 6 § Hänvisningen till 4 kap. 3 b § är inte korrekt och bör i stället vara 4 kap. 3 c §. 14 kap. 14 a § Ett mera adekvat sätt att uttrycka vad som åsyftas med den föreslagna regeln är förslagsvis följande formulering: Beslut att avvisa en asylansökan med tillämpning av 5 kap. 1 b § eller 1 c § andra stycket överklagas hos en migrationsdomstol. 16 kap. 1 § Bestämmelsen i första meningen har konstruerats om till ett formellt bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter om vilka länsrätter som ska vara migrationsdomstolar och att endast en av dessa ska vara behörig att pröva säkerhetsärenden. Enligt 11 kap. 4 § regeringsformen ska föreskrifter om domstolarnas rättskipningsuppgifter, om huvud- dragen av deras organisation och om rättegången ges i lag. Regeringens möjlighet att meddela föreskrifter på området beror på i vilken utsträckning paragrafen i regeringsformen lämnar utrymme för regeringen att utnyttja sin restkompetens enligt 8 kap. 13 § första stycket 2 regeringsformen. Utanför tillämpningsområdet för 11 kap. 4 § torde falla detaljreglering av domstolsorganisationen. De föreskrifter som avses med det föreslagna bemyndigandet kan anses höra till en sådan reglering. Regeringen har i så fall direkt stöd för sin rätt att meddela föreskrifterna i den nämnda bestämmelsen i 8 kap. 13 § första stycket 2 regeringsformen. Ett bemyndigande härom framstår därför som överflödigt. 16 kap. 8 § I samband med att de föreslagna ändringarna genomförs bör också det oriktiga uttrycket mål som överklagats i andra stycket korrigeras. Lagrådet föreslår språkliga justeringar i punkterna 2 och 3 enligt följande: 2.Ärenden som rör överklaganden och som har kommit in till regeringen men inte avgjorts före ska överlämnas till Migrationsöverdomstolen för prövning. Ärenden som överlämnats till regeringen enligt 12 kap. 20 § andra stycket i dess äldre lydelse men inte avgjorts före ska överlämnas till för prövning. 3.Vid tillämpningen av de nya föreskrifterna i denna lag jämställs flyktingförklaring med flyktingstatusförklaring. Förslaget till lag om ändring i lagen om allmän försäkring 9 kap. 4 § Bestämmelsen bör förtydligas och en felaktig hänvisning rättas. Lagrådet föreslår att bestämmelsen inleds på följande sätt: Om den försäkrade har beviljats uppehållstillstånd i som flykting enligt 4 kap. 1 § eller som annan skyddsbehövande enligt 4 kap. 2 eller 2 a § utlänningslagen (2005:716) eller enligt motsvarande äldre bestämmelser eller beviljats statusförklaring enligt 4 kap. 3 c § utlänningslagen Förslaget till lag om ändring i folkbokföringslagen Hänvisningen till 4 kap. 3 b § utlänningslagen bör rätteligen vara 4 kap. 3 c § utlänningslagen. Förslaget till lag om ändring i lagen om särskild utlänningskontroll Det framgår av motiven till bestämmelsen i tredje stycket första meningen att avsikten är att, om det finns såväl en ansökan om utvisning från Säkerhetspolisen som en ansökan om uppehållstillstånd m.m. från utlänningen, ansökningarna ska handläggas tillsammans enligt lagen om särskild utlänningskontroll. Det får antas att med ordet ärendet i bestämmelsen avses det ärende som anhängiggörs genom Säkerhets- polisens ansökan om utvisning. Utlänningens ansökan om uppehålls- tillstånd m.m. är ursprungligen ett ärende hos enligt utlänningslagen. Det blir därför otydligt när utlänningens ansökan om uppehållstillstånd m.m. i lagtexten anges som ärendet även i dessa delar. Lagrådet föreslår att första meningen i tredje stycket i stället får följande lydelse: Om Säkerhetspolisen har ansökt om utvisning enligt 1 § och utlänningen har ansökt om uppehållstillstånd, statusförklaring eller resedokument ska ansökningarna handläggas tillsammans enligt denna lag. Den i förslaget nämnda lagen bör anges med sin fulla rubrik och även i övrigt bör bestämmelsen formuleras om. Ett förslag till formulering är: I 2 a § lagen (2006:304) om rättsprövning av vissa regeringsbeslut finns en bestämmelse om rätt för EESmedborgare och sådana medborgares familjemedlemmar att hos Regeringsrätten ansöka om rättsprövning av ett beslut om utvisning enligt denna lag. Lagrådet avstyrker dock nedan den i bestämmelsen angivna paragrafen i rättsprövningslagen. I den föreslagna paragrafen används den säregna konstruktionen att myndigheten tar emot ett ärende, vilket ärende således redan ska ha påbörjats innan det kommer till myndigheten. Normalt sett brukar man ange att en handling kommer in till en myndighet. Den använda formuleringen får till konsekvens att det skulle vara fråga om ett och samma ärende som vandrar från en myndighet till en annan. Detta bygger på en felsyn, eftersom varje myndighet handlägger sitt ärende som vanligtvis mynnar ut i ett beslut. Om beslutet överklagas eller på annat sätt klandras hos högre myndighet kommer den sistnämnda myndigheten att påbörja handläggningen av ett nytt ärende. Konstruktionen att ta emot ett ärende ger en felaktig bild av vad det är fråga om och strider uppenbarligen mot grundläggande förvaltningsrättsliga principer. Den bör följaktligen undvikas i lagtext. Den omständigheten att den redan förekommer i 10 kap. 13-17 §§ utlänningslagen rättfärdigar inte dess användning i lagtext. I paragrafen används också den omöjliga formuleringen att ett ärende överklagas, vilket bör rättas till. Bestämmelsen i andra stycket ger möjlighet för och regeringen att i tiden efter det att ett utvisningsbeslut meddelats fatta beslut om anmälningsplikt eller att tillämpa reglerna om tvångsmedel i 19-22 §§. Den föreslagna formuleringen att ett sådant beslut även får meddelas av regeringen kan missförstås. Lagrådet föreslår att andra stycket andra meningen får följande lydelse: Även regeringen får efter beslut om utvisning enligt denna lag meddela beslut enligt första stycket i samband med att regeringen beslutar om inhibition eller tidsbegränsat uppehållstillstånd i ett ärende om verk- ställighet enligt 13 a § första stycket. I paragrafens andra stycke föreskrivs att beslut som avses i första stycket, som behandlar anmälningsplikt och tillämpning av reglerna om tvångsmedel i 19-22 §§ i vissa fall då beslut om avvisning eller utvisning enligt 8 kap. inte kan verkställas, får överklagas till regeringen. Av motiven framgår att det är beslut enligt första stycket som avses. Första stycket innefattar emellertid också beslut som kan meddelas av annan myndighet eller av domstol. Lagrådet föreslår att andra stycket får följande lydelse: Ett beslut som har meddelat enligt första stycket får överklagas till regeringen. Därvid tillämpas 3 § första och andra styckena. I andra stycket bör orden som har rest in i kunna utgå eftersom lagen endast gäller personer som befinner sig i . Lagrådet föreslår att sista stycket, efter en mindre språklig justering och ett förtydligande, får följande lydelse: Verkställighet av ett beslut om utvisning av en EES-medborgare eller en sådan medborgares familjemedlem får ske tidigast från den dag då EES-medborgaren eller familjemedlemmen fick del av beslutet, om det inte finns synnerliga skäl för att verkställa beslutet genast. I inledningen bör förtydligas att bestämmelsen gäller verkställighet av ett beslut om utvisning. Andra styckets sista mening blir otydlig genom att ordet därvid används. Lagrådet föreslår att meningen formuleras på följande sätt. Beträffande yttrandet gäller 3 § tredje stycket. Bestämmelsen är till följd av sin koppling till vissa bestämmelser i förvaltningslagen svårläst. En formulering som skulle kunna underlätta för en läsare att tillgodogöra sig innehållet är följande: Säkerhetspolisens, eller beslut om avvisande av ombud eller biträde får överklagas särskilt hos Migrationsöverdomstolen. Samma myndigheters beslut i jävsfrågor får överklagas hos Migrationsöverdomstolen endast i samband med överklagande av det beslut varigenom myndigheten avgör ärendet. Förslaget till lag om ändring i lagen om garantipension 3 kap. 3 § I bestämmelsen bör göras ändringar som motsvarar dem som Lagrådet ovan föreslagit beträffande 9 kap. 4 § i förslaget till lag om ändring i lagen om allmän försäkring. Förslaget till lag om ändring i lagen om rättsprövning av vissa regeringsbeslut Paragrafen har i likhet med nuvarande 2 § konstruerats som en bestämmelse om talerätt för vissa angivna personkategorier. I 1 § rättsprövningslagen anges närmare hur ett regeringsbeslut ska vara beskaffat för att kunna bli föremål för rättsprövning. Beslutet ska enligt sistnämnda paragraf innefatta en prövning av den enskildes civila rättigheter eller skyldigheter i den mening som avses i artikel 6.1 . Det slags utvisningsbeslut som berör de taleberättigade enligt den föreslagna bestämmelsen i 2 a § tillhör knappast den kategori av beslut som avses i 1 §. Själva grunden för tillämpningen av rättsprövningsinstitutet är just kopplingen till artikel 6.1 i konventionen. Om avsikten med den föreslagna bestämmelsen är att detta samband ska upphöra, blir konsekvensen att rättsprövningen som rättsmedel kommer att få ett nytt innehåll och fylla ett annat syfte än vad som ursprungligen avsetts. Enligt Lagrådets mening bör behovet av domstolsprövning av regeringens utvisningsbeslut tillgodoses på annat sätt än inom ramen för rättsprövningslagen. Förslaget avstyrkes i denna del. Naturligast vore att frågan om domstolsprövning reglerades i antingen utlänningslagen eller lagen om särskild utlänningskontroll och att rätten till domstolsprövning därvid kom att omfatta inte bara EESmedborgare och deras familjemedlemmar utan också asylsökande i allmänhet. Den skillnad som i detta hänseende görs mellan olika personkategorier kan inte anses vara i överensstämmelse med artikel 39 i asylprocedur- direktivet. Förslagen lämnas utan erinran. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde . Närvarande: Statsministern , ordförande, och statsråden , , , Husmark , , , , , , , , , , , Tolgfors Regeringen beslutar proposition 2009/10:31 Genomförande av skyddsgrundsdirektivet och asylprocedurdirektivet inför, ändrar, upp- Utlänningslag (2005:716) 5 kap. 2426 §§ 32004L0083R[2] Lagen (2006:304) om