prop · GX0348 · 2009-11-10 00:00:00 — Undanträngningen av villkor som arbets- givaren tillämpar på sina anställda enligt en reglering i hemlandet sker inte på någon formell grund utan på den grunden att villkoren inte lever upp till en svensk minimistandard. Till detta ska läggas att en arbets- givare från ett annat land med den lösning regeringen föreslår kan göra gällande fredsplikt till och med utan att vara bunden av ett kollektivavtal. Denna möjlighet har i regel inte svenska arbetsgivare. För att helt undvika risken för diskriminering skulle en alternativ åtgärd vara att, vilket förordar, helt förbjuda undan- trängning av utländska kollektivavtal. De utländska företagen skulle då få samma möjlighet som svenska arbetsgivare att freda sig mot strids- åtgärder genom att visa att företaget redan är bundet av ett kollektivavtal, oavsett nivån på villkoren. En annan tänkbar åtgärd, som tar upp, är att utforma systemet så att även ett svenskt kollektivavtal kan trängas undan om avtalet inte ger arbetstagarna för- måner som motsvarar en viss godtagbar nivå. Detta skulle alltså innebära att även svenska arbetsgivare i rent inhemska förhållanden måste visa att kollektivavtalsvillkoren ligger på en viss nivå för att vara fredade mot stridsåtgärder. Det av förordade alternativet skulle innebära att möjligheten att med bibehållande av en svensk kollektivavtalsmodell upprätthålla en svensk minimistandard även med avseende på lönen försämras. Intresset av att kunna hindra illojal lönekonkurrens talar emot att helt slopa möjligheten att undantränga utländska kollektivavtal. skulle med en sådan lösning inte heller kunna anses uppfylla skyldigheterna enligt utstationeringsdirektivet. Den av förordade lösningen innebär å andra sidan ett väsentligt ingrepp i rent inhemska förhållanden. Vi anser liksom utredningen att inte behöver vidta så långtgående åtgärder med anledning av Lavaldomen. Den av utredningen föreslagna lösningen är enligt regeringens uppfattning ett bättre alternativ. I fall där fler än ett centralt och rikstäckande branschavtal kan vara tillämpligt på de utstationerade arbetstagarna, bör det, som utredningen anser, vara tillräckligt att arbetsgivaren kan visa att minimivillkoren enligt ett av dessa avtal tillämpas. En arbetsgivare som inför en utstatio- nering till har beaktat arbets- och anställningsvillkoren i ett sådant avtal ska således inte behöva drabbas av stridsåtgärder med krav på villkor enligt ett annat branschavtal. På grund av det nu anförda föreslår regeringen att en stridsåtgärd inte får vidtas, om arbetsgivaren visar att de utstationerade arbetstagarna, när det gäller lön eller på de områden som avses i 5 § utstationeringslagen, har villkor som i allt väsentligt är minst lika förmånliga som minimi- villkoren i ett svenskt, centralt branschavtal. Begränsningar i den i 2 kap. 17 § regeringsformen grundlagsfästa rätten att vidta fackliga stridsåtgärder finns huvudsakligen i medbestäm- mandelagen. Där anges i 4141 b §§ under vilka förhållanden strids- åtgärder är att anse som olovliga. I 42 § anges bl.a. att det är förbjudet för en arbetstagar- eller arbetsgivarorganisation att anordna eller på annat sätt föranleda sådan olovlig stridsåtgärd samt att genom understöd eller på annat sätt medverka vid en olovlig stridsåtgärd. I medbestämmande- lagen finns också regler om varsel, medling och skadestånd, vilka kan aktualiseras i samband med stridsåtgärder. Härutöver finns, som tidigare framgått, vissa särskilda bestämmelser om giltigheten av ett kollektiv- avtal som slutits med en utländsk arbetsgivare efter vidtagande av strids- åtgärder (25 a §) och om konkurrens mellan ett svenskt och ett tidigare slutet utländskt kollektivavtal (31 a §). Utredningen föreslår en ny paragraf i medbestämmandelagen, 41 c §, som upplyser om att det i utstationeringslagen finns särskilda bestämmel- ser om tillåtligheten av stridsåtgärder i utstationeringssituationer och att en stridsåtgärd som vidtas i strid med de bestämmelserna är att anse som olovlig. Därmed blir medbestämmandelagens regler om bl.a. skadestånd vid fredspliktsbrott tillämpliga vid utstationeringar, utan att någon hän- visning till dessa bestämmelser behöver göras i utstationeringslagen. Förslaget har inte mött några invändningar från remissinstanserna. Regeringen anser för sin del att den särskilda upplysningen om att det i utstationeringslagen finns särskilda bestämmelser om tillåtligheten av stridsåtgärder i utstationeringssituationer tynger lagtexten i onödan. I 41 c § bör det bara anges att en stridsåtgärd som vidtas i strid mot 5 a § utstationeringslagen är olovlig. Av 42 § tredje stycket följer att bestämmelserna i första stycket första och andra meningarna om organisationernas ansvar för fredsplikten endast gäller när en organisation vidtar åtgärder med anledning av arbets- förhållanden som medbestämmandelagen är direkt tillämplig på. Med- bestämmandelagen är inte direkt tillämplig på arbetsförhållandena i ut- stationeringssituationer. Eftersom organisationerna alltså inte har något ansvar för fredsplikten i sådana fall, är det tillåtet för en arbetstagarorga- nisation att genom stridsåtgärder undantränga villkor som en utländsk arbetsgivare tillämpar på sina arbetstagare enligt ett kollektivavtal i hemlandet. Som utredningen funnit måste en justering göras av 42 § tredje stycket så att en arbetstagarorganisation får ett ansvar för fredsplikten enligt de nya reglerna. Utredningen har föreslagit att det görs ett tillägg som anger att den nuvarande regeln i tredje stycket inte gäller när stridsåtgärden är olovlig enligt 41 c §. Ett par remissinstanser anser att bestämmelsen med utredningens förslag blir svårläst. Regeringen har förståelse för den syn- punkten, även om utredningens förslag är logiskt korrekt och ändamåls- enligt. I syfte att göra regleringen lättillgängligare föreslår regeringen därför en annorlunda lagstiftningsteknisk lösning. Avsikten med för- slaget är att den sakliga innebörden ska vara densamma som i utred- ningens förslag. Förslaget innebär alltså att organisationernas ansvar för fredsplikten enligt 42 § första stycket ska tillämpas inte bara då med- bestämmandelagen är direkt tillämplig på arbetsförhållandena utan även när stridsåtgärder vidas mot en utländsk arbetsgivare som utstationerar arbetstagare i . Utredningen föreslår även en justering av 25 a § medbestämmande- lagen med motiveringen att tillåtligheten av stridsåtgärder i nu aktuella situationer regleras även i utstationeringslagen. Således bör det enligt utredningen föreskrivas i paragrafen att ett kollektivavtal som är ogiltigt enligt utländsk rätt på den grunden att det tillkommit efter en stridsåtgärd ändå är giltigt här i landet, om stridsåtgärden var tillåten enligt med- bestämmandelagen eller utstationeringslagen. Det kan dock ifrågasättas om denna paragraf i praktiken kan bli tillämplig på ett kollektivavtal som ingåtts med en svensk facklig organisation efter stridsåtgärder i en utstationeringssituation. Hur det än är med den saken anser regeringen att den av utredningen föreslagna lagändringen inte är nödvändig för att uppnå det önskade resultatet. Av 41 c § medbestäm- mandelagen följer nämligen att en stridsåtgärd som vidtagits i enlighet med 5 a § utstationeringslagen är tillåten även enligt medbestämmande- lagen. 25 a § medbestämmandelagen blir därmed om övriga förutsätt- ningar i paragrafen är uppfyllda tillämplig i ett sådant fall utan en hän- visning till utstationeringslagen. Stridsåtgärder för egna medlemmar De nya fredspliktsregler som utredningen föreslår är avsedda att tilläm- pas oberoende av om en utstationerad arbetstagare är medlem i den svenska fackliga organisation som vidtar stridsåtgärder. TCO anser däremot att de nya reglerna inte ska gälla i situationer där de fackliga organisationerna verkar för att ta till vara sina medlemmars Till stöd för den uppfattningen pekar organisationerna på att de utstationerade arbetstagarna i Lavalmålet inte var medlemmar i Som det får förstås menar organisationerna att detta förhållande kan antas ha inverkat på målets utgång. Regeringen kan dock för sin del inte finna något som tyder på att så är fallet. kom till på grund av en tolkning av utstationeringsdirektivet och för- draget synes inte vara beroende av det förhållandet att de utstationerade arbetstagarna inte var medlemmar i förbundet. bör därför de nya reglerna vara tillämpliga även när en eller flera av arbetstagarna är medlemmar i den svenska arbetstagarorganisationen. Tillämpningsområdet för utredningens förslag till nya fredspliktsregler är, som tidigare nämnts, begränsat till utstationerande arbetsgivare som är etablerade i en stat inom EES. Förslaget avviker således från den nu- varande principen att ha en enhetlig reglering gentemot utländska före- tag, oberoende av om företaget är etablerat i eller utanför EES. regeringen anfört vid redogörelsen för utgångspunkterna för lagförslagen, bör emellertid en enhetlig reglering gälla även i fortsättningen, om det inte finns starka, sakliga skäl för att särbehandla företag beroende på Några sådana skäl föreligger inte när det gäller ut- formningen av fredspliktsreglerna. lagförslag omfattar därför alla utländska arbetsgivare som utstationerar arbetstagare hit, oberoende av i vilket land företaget är etablerat. Arbetstagarorganisationers rätt att ställa krav Utredningen föreslår att det i utstationeringslagen införs en ny 5 a §, som upplyser att en arbetstagarorganisation kan ställa krav på att en arbets- givare för sina utstationerade arbetstagare tillämpar villkor enligt Arbetsdomstolen avstyrker förslaget. anser att denna information i stället bör lämnas i form av material från förbindelsekontoret eller på annat lämpligt sätt. det en risk för att paragrafen missförstås så att kraven utan vidare är rättsenliga och därmed bindande för arbetsgivaren. Regeringen delar Arbetsdomstolens uppfattning och går därför inte vidare med utredningens förslag i denna del. Regeringen anser sammanfattningsvis att utredningens förslag till nya fredspliktsregler är det bästa alternativet och att de remissynpunkter som lämnats på förslaget inte föranleder annat än att det i allt väsentligt De föreslagna reglerna undanröjer det hinder för den fria rörligheten för tjänster som uppmärksammade i Laval- domen på ett sätt som innebär att grunderna för den svenska arbetsmark- nadsmodellen även i fortsättningen kan tillämpas i utstationerings- situationer. Reglerna löser diskrimineringsproblemet med lex på ett sätt som får anses EG-rättsligt godtagbart och som medför att en svensk standard på arbets- och anställningsvillkoren kan upprätthållas, även när det gäller lön. Det är visserligen bara en svensk minimistandard men det är ändå villkor som motsvarar en nivå som bestäms av arbets- marknadens parter i centrala branschavtal. ger reglerna arbets- tagarorganisationerna ett instrument för övervakning och kontroll av att villkoren också tillämpas i praktiken. Regeringen föreslår därför sam- manfattningsvis följande. I lagen om utstationering av arbetstagare införs en ny 5 a § som anger att en stridsåtgärd mot en arbetsgivare i syfte att genom kollektivavtal få till stånd en reglering av villkoren för utstationerade arbetstagare får vidtas endast under vissa förutsättningar. En sådan stridsåtgärd får så- ledes vidtas endast om de villkor som krävs (1) motsvarar villkoren i ett centralt kollektivavtal som tillämpas i hela på motsvarande arbetstagare i den aktuella branschen, (2) bara avser minimilön eller andra minimivillkor på de områden som avses i 5 § i lagen, och (3) är förmånligare för arbetstagarna än det som följer av 5 §. En stridsåtgärd får inte vidtas om arbetsgivaren visar att de utstationerade arbetstagarna, när det gäller lön eller på de områden som avses i 5 §, i allt väsentligt har villkor som är minst lika förmånliga som minimivillkoren i ett svenskt, centralt branschavtal. Lagrådet har anfört att 5 a § i lagrådsremissens förslag är svår att förstå och har därför föreslagit en något annorlunda utformning av paragrafen. Som tidigare nämnts har regeringen i huvudsak godtagit Lagrådets förslag. Regeringen har dock funnit anledning att göra några mindre justeringar för att lagtexten ska ge ett tydligt uttryck för den åsyftade innebörden. Förslaget i propositionen avviker därför i viss mån från Lag- rådets förslag. Vidare föreslås att det i medbestämmandelagen införs en ny 41 c §, som anger att en stridsåtgärd som vidtas i strid mot 5 a § utstationerings- lagen är olovlig. Slutligen införs en ny 42 a § samt ändras 42 § tredje stycket medbestämmandelagen så att bestämmelserna i den sistnämnda paragrafens första stycke om organisationernas ansvar för fredsplikten ska tillämpas vid en utstationering av arbetstagare i , trots att medbestämmandelagen då inte är direkt tillämplig på arbets- förhållandena. Förslaget strider inte mot några internationella konventioner är bundet av och en rad , bl.a. nr 87 om föreningsfrihet och skydd för organisationsrätten. Utred- ningen har prövat hur förslaget att begränsa rätten att vidta fackliga stridsåtgärder förhåller sig till åtaganden enligt dessa konven- tioner. Utredningen bedömer det som osannolikt att förslaget är oför- enligt med någon av konventionerna men att det inte kan uteslutas att så är fallet. , LO och TCO ifrågasätter den bedömningen. ILO- kommitténs majoritet anser däremot liksom utredningen att övervägande skäl talar för att förslaget inte strider mot någon . Regeringen finner inte anledning att göra någon annan bedömning än Prop. 2009/10:48 den utredningen och gör. kan därför inte anses utgöra något hinder för det förslag regeringen nu lägger fram. Regeringens förslag: I 5 § utstationeringslagen görs en justering som innebär att utstationerande arbetsgivare inte behöver tillämpa arbets- tidslagstiftningens bestämmelser om att arbetstagarna ska få besked om ändringar i arbetstidens förläggning minst i förväg. I paragrafen görs också en justering av hänvisningen till semester- lagens bestämmelser med anledning av de ändringar i den lagen som regeringen föreslår i propositionen 2009/10:4 En förenklad semester- lag, m.m. förslag: Förslaget överensstämmer delvis med regeringens förslag. Skillnaden består i att utredningen föreslår att arbetsgivarna inte heller ska behöva följa bestämmelserna i arbets- tidslagstiftningen om förbud mot nattarbete och om skyldigheten att ordna arbetet så att arbetstagarna kan ta de pauser som behövs utöver raster. (Se SOU 2008:123, s. Remissinstanserna: Remissutfallet på utredningens förslag är splittrat. Flera remissinstanser tillstyrker visserligen förslaget eller har ingen invändning mot det. anser dessutom att utstatione- ringslagens hänvisning till semesterlagen inte får omfatta reglerna om beräkning av semesterlön. Organisationen ifrågasätter också om inte en viss bestämmelse i lagen (1993:440) om privat arbetsförmedling och uthyrning av arbetskraft, som utstationeringslagen hänvisar till, ligger utanför utstationeringsdirektivets hårda kärna. Arbetsdomstolen är å andra sidan inte övertygad om att EG-rätten måste tolkas så som utredningen antar och anser att rättsläget är oklart. Denna uppfattning delas av , som avstyrker förslaget. anser att förbudet mot nattarbete ligger inom utstatio- neringsdirektivets hårda kärna. delar den uppfatt- ningen och anser att även rätten till pauser i arbetet ingår i direktivets hårda kärna. LO, TCO och hävdar att det står helt klart att nattarbetsförbudet och rätten till pauser omfattas av hårda kärnan. förslag: Förslaget överensstämmer i sak med regeringens förslag (se SOU 2008:95, s. 50 och 94). Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot det. Skälen för regeringens förslag: ansåg i Lavaldomen att de stridsåtgärder som vidtogs i var otillåtna enligt EG- rätten, bl.a. därför att sökte förmå att ansluta sig till ett kollektivavtal som innehöll villkor utanför utstationeringsdirektivets hårda kärna. I avsnitt 5.4 behandlas det förslag till lagändringar i fråga om rätten att vidta stridsåtgärder som bedömning i den delen ger anledning till. Härutöver finns det anledning att mot bakgrund av Lavaldomen överväga om inte hänvisningarna i 5 § utstationerings- lagen innebär att utstationerande arbetsgivare tvingas att tillämpa lag- reglerade villkor på områden utanför direktivets hårda kärna. När det till att börja med gäller de lagregler som det hänvisas till i 5 § första stycket utstationeringslagen, kan det ifrågasättas om bestämmel- serna i semesterlagen om semesterlön och semesterersättning verkligen omfattas av direktivets hårda kärna. I enlighet med Svenskt Näringslivs uppfattning kan direktivets uttryck minsta antal betalda semesterdagar läsas som så att det inte syftar på något annat än just antalet dagar. Regeringen anser dock att uttrycket inte behöver ges en så in- skränkt betydelse. (I den engelska språkversionen talas om minimum paid annual holidays, i den franska om la durée minimale des congés annuels payés och i den tyska om bezahlter Mindestjahresurlaub.) När direktivet genomfördes i svensk rätt gjordes bedömningen att direktivets uttryck även omfattar bestämmelserna om semesterlön och semester- ersättning (prop. 1998/99:90 s. 20). Det finns stöd för den tolkningen i en rapport från en arbetsgrupp som Europeiska kommissionen tillsatte efter direktivets antagande för att underlätta genomförandet av direkti- vet (Report by the Working Party on the transposal of the Directive concerning the posting of workers, färdigställd , se 1). Regeringen anser mot den bakgrunden att det inte finns skäl för att nu föreslå någon ändring i det avseendet. När det gäller de lagar som anges i 5 § andra stycket utstationerings- lagen, kan det konstateras att det är fråga om regler av offentligrättslig karaktär. Detta har emellertid, som konstaterar, ingen betydelse när det gäller att avgöra om utstationerande arbetsgivare enligt EG-rätten kan åläggas att följa dem. I den mån som bestämmelserna rör arbets- och anställningsvillkor och faller utanför utstationerings- direktivets hårda kärna kan utländska företag inte åläggas att följa dem med motiveringen att de är offentligrättsliga. Av de bestämmelser som anges i 5 § andra stycket är det, som utred- ningen funnit, vissa bestämmelser i arbetstidslagen (1982:673), lagen (2005:395) om arbetstid vid visst vägtransportarbete, lagen (2005:426) om arbetstid m.m. för flygpersonal inom civilflyget och lagen (2008:475) om kör- och vilotid vid internationell järnvägstrafik som kan tänkas ligga utanför den hårda kärnan. Det rör sig om bestämmelser om nattarbete, rätt till pauser och rätt till besked om ändringar i arbetstidens förläggning i förväg. När det gäller arbetsförmedlingslagen råder det däremot enligt regeringens uppfattning ingen tvekan om att hänvisningarna i ut- stationeringslagen är korrekta. De områden inom vilka de aktuella bestämmelserna i arbetstidslag- stiftningen skulle kunna anses falla är längsta arbetstid och kortaste vilotid samt säkerhet, hälsa och hygien på arbetsplatsen (artikel 3.1 a och e). Frågan är om bestämmelserna i enlighet med utredningens bedömning måste anses falla utanför båda dessa områden. I 12 § arbetstidslagen föreskrivs som huvudregel att alla arbetsgivare som anlitar arbetstagare till arbete annat än tillfälligt ska lämna arbets- tagarna besked om ändringar i fråga om den ordinarie arbetstidens och jourtidens förläggning minst i förväg. Denna bestämmelse är en ordningsföreskrift som motiveras bl.a. av att deltidsarbetande ska kunna planera sin fritid. Regeringen delar utredningens bedömning att denna föreskrift inte kan anses falla inom något av de angivna områdena. En utstationerande arbetsgivare kan därför inte åläggas att följa den. Detsamma gäller motsvarande bestämmelser i lagen om arbetstid vid visst vägtransportarbete, lagen om arbetstid m.m. för flygpersonal inom civilflyget och lagen om kör- och vilotid vid internationell järnvägstrafik. Utredningen anser att bestämmelsen i 13 § andra stycket arbets- tidslagen, enligt vilken tiden mellan midnatt och ska ingå i dygnsvilan, inte torde vara en bestämmelse om längsta arbetstid och kortaste vilotid. Vidare anser utredningen att bestämmelsen i 17 § arbetstidslagen, enligt vilken arbetsgivaren ska ordna arbetet så att arbetstagarna kan ta de pauser som behövs utöver rasterna, inte är en bestämmelse om kortaste vilotid. Utredningens bedömningar framstår i och för sig som välmotiverade. I brist på vägledande avgöranden från om hur utstatione- ringsdirektivet ska tolkas i nu aktuellt hänseende finns det dock enligt regeringens uppfattning ingen helt säker grund för utredningens slut- satser om innebörden av uttrycket längsta arbetstid och kortaste vilotid. Detsamma gäller slutsatsen att nattarbetsförbudet och rätten till pauser i arbetet inte kan anses ingå i området säkerhet, hälsa och hygien på arbetsplatsen. Som Arbetsdomstolen och konstaterar är rättsläget oklart och direktivet behöver inte nödvändigtvis tolkas på det sätt som utredningen gör. Både nattarbetsförbudet och rätten till pauser i arbetet är motiverade av hänsyn till arbetstagarnas hälsa och säkerhet, även om bestämmelserna systematiskt sedan arbetstidslagens tillkomst är placerade i den lagen i stället för i arbetsmiljölagen. De remissinstanser som hävdar att dessa regler omfattas av området säker- het, hälsa och hygien på arbetsplatsen har därför fog för sin uppfattning med utgångspunkt från direktivets ordalydelse. Som LO och TCO anför finns det även ett visst stöd för en sådan tolkning i dom i mål C-84/94, mot rådet, 1996, s. I-5755, trots att domstolen i det målet inte tolkade utstatio- neringsdirektivet utan ett liknande uttryck som direktivets i dåvarande artikel 118a i fördraget. Regeringen föreslår, i enlighet med utredningens förslag, att 5 § ut- stationeringslagen justeras på det sättet att utstationerande arbetsgivare inte behöver tillämpa bestämmelserna om att arbetstagarna ska få besked om ändringar i arbetstidens förläggning minst i förväg. Till skillnad mot utredningens förslag föreslår regeringen att paragrafens hänvisningar till arbetstidslagstiftningens bestämmelser om nattarbets- förbud och rätt till pauser i arbetet behålls. I propositionen 2009/10:4 En förenklad semesterlag, m.m. har regeringen föreslagit vissa ändringar i semesterlagen. Den propositionen, som beslutades , grundar sig på Semesterlagsutred- ningens betänkande Enklare semesterregler, SOU 2008:95. Semester- lagsutredningen föreslår i betänkandet vissa följdändringar i 5 § utstatio- neringslagen med anledning av ändringarna i semesterlagen. Regeringen har funnit det lämpligt att ta upp förslaget i denna proposition. Ändringarna innebär inte att utstationerande arbetsgivare i sak tvingas tillämpa semesterlagens regler i större eller mindre utsträckning än i förhållande till utstationeringsdirektivets hårda kärna. Regeringens förslag: , som även fortsättningsvis ska vara förbindelsekontor, ska hjälpa till med information om sådana kollektivavtalsvillkor som kan komma att krävas med stöd av strids- åtgärder enligt 5 a § utstationeringslagen eller som annars kan komma att bli tillämpliga vid en utstationering av arbetstagare i . En arbetstagarorganisation ska ge in sådana kollektivavtalsvillkor till som organisationen kan komma att kräva med stöd av stridsåtgärder enligt 5 a §. förslag: Förslaget överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Skillnaden består i att utredningens förslag skiljer mellan utstationerande företag inom EES och övriga företag, medan regeringens förslag gäller generellt oavsett var det utländska företaget är etablerat. (Se SOU s. 327 och 329.) Remissinstanserna: Flera remissinstanser anser att bör överta rollen som förbindelsekontor från , bland dem , , , LO och TCO. Ett par instanser anser att frågan bör utredas särskilt. I övrigt tillstyrks förslaget eller lämnas det utan erinran av de flesta remissinstanser, bl.a. av , , LO och TCO.