prop · GX0328 · 2009-10-07 00:00:00 — Regeringen bemyndigas att meddela föreskrifter om att det ska krä- vas tillstånd till att släppa ut koldioxid, dikväveoxid eller perfluorkol- väten. En definition av koldioxidekvivalent tas in i lagen. Promemorians förslag överensstämmer huvudsakligen med reger- ingens. Promemorians förslag innehöll dock inga ändringar i och ingen definition av koldioxidekvivalent. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte haft några syn- punkter på förslagen. () har framfört att det bör övervägas om 16 kap. 2 § fjärde stycket ska få en annan lydelse med anledning av att omfattningen av handelssystemet ändras. Skälen för regeringens förslag: En nyhet med handeln med utsläpps- rätter efter 2013 är att även dikväveoxid och perfluorkolväten inkluderas i handelssystemet för vissa angivna verksamheter. Av 1 kap. 1 § lagen (2004:1199) om handel med utsläppsrätter framgår att lagen reglerar för- utsättningar för handel med rätt att släppa ut koldioxid. Bestämmelsen i 1 kap. 1 § behöver ändras så att det även framgår att lagen reglerar förut- sättningarna för handel med rätt att släppa ut dikväveoxid och fluorkol- väten. Definitionen i 1 kap. 2 § av utsläpp av koldioxid behöver ersät- tas med en definition av utsläpp av växthusgaser. Med utsläpp av växt- husgaser avses frigörande i atmosfären av koldioxid, dikväveoxid eller perfluorkolväten från en eller flera källor belägna inom en anläggning eller från ett luftfartyg. Koldioxid är den viktigaste växthusgasen i mängd och tjänar därför som måttstock när de andra gaserna bedöms. Både dikväveoxid och per- fluorkolväten ger dock upphov till en större klimatpåverkan än koldioxid räknat per ton gas. Av 3 kap. 5 § lagen om handel med utsläppsrätter föl- jer att varje utsläppsrätt medför rätt att släppa ut ett ton koldioxid. När dikväveoxid och perfluorkolväten inkluderas i handelssystemet medför inte varje utsläppsrätt rätt att släppa ut ett ton dikväveoxid eller perfluor- kolväten. Det bör anges i lagen att en utsläppsrätt medför rätt att släppa ut ett ton koldioxid eller ett en koldioxidekvivalent. En definition av koldioxidekvivalent bör införas enligt vilken koldioxidekvivalent defi- nieras som den mängd dikväveoxid eller perfluorkolväten som medför en lika stor klimatpåverkan som ett ton koldioxid. Omvandlingstalet (Global ) mellan de olika gaserna kan anges i föreskrifter som regeringen eller en myndighet meddelar. Uttrycket utsläpp av koldioxid förekommer i ett flertal bestämmelser i lagen. För luftfarten gäller än så länge att endast utsläpp av koldioxid omfattas av handelssystemet så i de fall uttrycket utsläpp av koldioxid endast avser luftfarten behövs inga ändringar i lagen (jfr 2 kap. 13 § och 2 kap. 16 §). I övrigt bör uttrycket utsläpp av koldioxid bytas ut mot uttrycket utsläpp av växthusgaser. I vissa fall behövs följdjusteringar i den övriga texten t.ex. bör texten i 2 kap. 4 § 3 ändras så att det fram- går att ansökan ska innehålla uppgifter om anläggningens utsläppskällor och de växthusgaser som ansökan avser. Även rubriken till 5 kap. bör ändras. När fler gaser förs in i handelssystemet måste även vissa ändringar göras i . Genom handelsdirektivets artikel 26 har IPPC-direk- tivet ändrats på så sätt att gränsvärden för utsläpp av växthusgaser endast ska fastställas om det är nödvändigt för att förhindra betydande lokala föroreningar. Bakgrunden är att utsläppshandeln förutsätter stor flexibili- tet för den enskilde verksamhetsutövaren att själv bestämma nivån för utsläppen av växthusgaser i verksamheten. Det viktiga är att de totala utsläppen begränsas av att det finns en begränsad mängd utsläppsrätter tillgängliga inom systemet. Det är den totala mängden utsläppsrätter som bestämmer skyddsnivån i systemet. Artikel 26 i handelsdirektivet genomförs med bestämmelser i miljöbal- ken. Enligt 16 kap. 2 § kan för anläggningar som omfattas av handelssystemet inte beslutas villkor om begränsning av koldioxid- utsläpp eller villkor som genom att reglera använd mängd fossilt bränsle syftar till en begränsning av koldioxidutsläpp. På motsvarande sätt får enligt 24 kap. 15 § , om anläggningen omfattas av ett till- stånd som innehåller villkor om begränsning av koldioxidutsläpp eller användning av fossila bränslen, koldioxidutsläpp ske trots de redan satta villkoren. En tillsynsmyndighet får enligt 26 kap. 9 § inte besluta om förelägganden om begränsning av koldioxidutsläpp eller förelägganden som genom att reglera använd mängd fossilt bränsle syftar till en be- gränsning av koldioxidutsläpp. Som () påpekat bör, när dikväveoxid och perfluorkolväten förs in i handelssystemet, bestämmelserna i miljö- balken ändras så att verksamhetsutövarna får flexibilitet även när det gäl- ler dessa gaser. Dikväveoxid kan ge upphov även till andra miljöeffekter än växthuseffekten, främst påverkan på marknära ozon och ozonlagret. Handelsdirektivet medger utsläppsbegränsningar för dessa gaser om det är nödvändigt för att förhindra betydande lokala föroreningar. När di- kväveoxid och perfluorkolväten förs in i handelssystemet bör det fortfar- ande vara möjligt att besluta om utsläppsbegränsningar för att hindra betydande lokala föroreningar av t.ex. marknära ozon. Därför bör 16 kap. 2 §, 24 kap. 15 § och 26 kap. 9 § ändras för att inkludera dikväveoxid och perfluorkolväten. För att motsvara direktivet bör det av miljöbalksbestämmelserna också framgå att villkor som i fråga om di- kväveoxid eller perfluorkolväten behövs för att hindra betydande lokala föroreningar dock är tillåtna. De anläggningar som omfattas av handelssystemet räknas upp i 2 kap. lagen om handel med utsläppsrätter. För de anläggningar som omfattas av handelssystemet krävs tillstånd för att släppa ut koldioxid. omfattar handelssystemet förbrän- ningsanläggningar med en installerad effekt över samt mindre förbränningsanläggningar anslutna till fjärrvärmenät med en total installerad effekt över , mineraloljeraffinaderier, koksverk, järn- och stålindustri, mineralindustri (cement, kalk, glas, keramik) samt pappers- och massaindustri. Sammanfattningsvis är det cirka 700 anlägg- ningar som omfattas av handelssystemet. Genom ändringsdirektivet inkluderas ytterligare verksamheter i han- delssystemet , bl.a. tillverkning av isoleringsmaterial, torkning eller bränning av gips, produktion av vissa kemikalier och kol- dioxidlagring. Enligt de nu gällande reglerna gör man vid bedömningen av om en an- läggning är tillståndspliktig ingen skillnad mellan anläggningar som an- vänder biomassa och anläggningar som använder fossila bränslen. Änd- ringsdirektivet innebär att anläggningar som uteslutande använder bio- massa undantas från handelssystemet. I bilaga 1, punkt 3, som beskriver hur den sammanlagda tillförda effekten i en anläggning ska beräknas, klargörs att med enheter som enbart använder biobränsle avses även en- heter som använder fossila bränslen endast vid start och stängning. 2009/10:28 motsvarande förtydligande finns inte i punkt 1 där undantaget för bio- masseanläggningar finns. Detta framstår dock som ett förbiseende efter- som en anläggning som endast använder fossila bränslen vid start och stängning inte kan komma över de tillståndspliktiga nivåerna för tillförd effekt. De anläggningar som uteslutande använder biomassa eller som endast använder fossila bränslen vid start och stängning och som omfattas av handelssystemet kommer således inte längre att göra det. Många av dessa biobränsleanläggningar är anläggningar som är anslutna till ett fjärrvärmenät. har valt att med stöd av artikel 24 i handelsdirektivet inkludera anläggningar som har en kapacitet som understiger , om de är anslutna till ett fjärrvärmenät med en total effekt av (jfr prop. 2003/04:31). Direktivets detaljerade bestämmelser om vilka anläggningar som ska omfattas av handelssystemet kan komma att behöva ändras innan han- delsperiodens början ifall regeringen i ett senare skede beslutar sig för att utnyttja möjligheten i artikel 24 att låta systemet omfatta ytterligare an- läggningar eller möjligheten i artikel 27 att undanta vissa små anlägg- ningar. Lagens bestämmelser om tillståndsplikt kan också behöva ändras med kort tidsutrymme för det nationella författningsarbetet, om Euro- peiska kommissionen lägger fram ytterligare lagstiftningsförslag efter att en internationell överenskommelse om minskade utsläpp av växthusgaser ingåtts. Regleringen av vilka anläggningar som ska omfattas av handels- systemet bör därför från och med handelsperioden 20132020 genom- föras i förordningen (2004:1155) om handel med utsläppsrätter i stället för i lagen om handel med utsläppsrätter. Bemyndigandet i 2 kap. 2 § lagen om handel med utsläppsrätter blir då också överflödigt och kan upphävas. Regeringens förslag: Om verksamhetsutövaren ändrar anläggningens kapacitet och ändringen i mer än ringa omfattning kan påverka ut- släppen av de växthusgaser som tillståndet avser ska verksamhets- utövaren anmäla ändringen till tillståndsmyndigheten. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte haft någon synpunkt på förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt 2 kap. 8 § lagen (2004:1199) om handel med utsläppsrätter ska verksamhetsutövaren till tillståndsmyn- digheten anmäla en planerad förändring av anläggningens eller verksamhetens art eller funktion och utvidgning av anläggningen eller verksamheten, om ändringen eller utvidgningen i mer än ringa om- fattning kan påverka utsläppen av koldioxid. Enligt 2 kap. 9 § ska till- ståndsmyndigheten pröva om en förändring eller utvidgning av anlägg- ningen eller verksamheten gör det nödvändigt att förena tillståndet med ändrade eller nya villkor om övervakning och rapportering. heten finner att ändrade eller nya villkor behövs och de förutsättningar som anges i 5 § är uppfyllda, ska myndigheten ge ett nytt tillstånd. Enligt artikel 7 i ändringsdirektivet ska verksamhetsutövaren även an- Prop. 2009/10:28 mäla avsevärda kapacitetsminskningar. En ändring behövs därför i 2 kap. 8 och 9 §§ lagen om handel med utsläppsrätter. I 2 kap. 8 § bör hänvis- ningen till utvidgning av verksamheten eller anläggningen tas bort och ersättas med en hänvisning till ändring av kapaciteten. Detta täcker in såväl utvidgning av verksamheten som kapacitetsminskningar. Av änd- ringsdirektivet följer att endast avsevärda kapacitetsminskningar behöver anmälas. Någon sådan kvalifikation av kapacitetsminskningen behövs dock inte i lagtexten eftersom endast kapacitetsändringar som i mer än ringa omfattning kan påverka utsläppen av de växthusgaser som tillstån- det avser ska anmälas. Det är osannolikt att en betydande kapacitets- minskning i en anläggning som omfattas av lagen om handel med ut- släppsrätter endast i ringa omfattning påverkar utsläppen av växthus- gaser. Även 2 kap. 9 § bör ändras så att hänvisningen till utvidgning av verksamheten tas bort. Regeringens förslag: Senast efter det att ett tillstånd till utsläpp av växthusgaser har getts, ska tillsynsmyndigheten ha sett över villkoren i tillståndet och, om villkoren inte är tillfredställande, före- lagt verksamhetsutövaren att ansöka om en ändring av villkoren eller om ett nytt tillstånd. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte haft någon synpunkt på förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 6.1 i ändringsdirektivet ska den behöriga myndigheten minst se över tillståndet för utsläpp av växthusgaser och göra de ändringar som är nödvändiga. Enligt 2 § förordningen (2004:1205) om handel med utsläppsrätter är I lagen (2004:1199) om handel med utsläppsrätter finns inga bestäm- melser om omprövning av tillstånd, utöver det som sägs i 2 kap. 9 § om att tillståndsmyndigheten ska pröva om en förändring eller utvidgning av anläggningen eller verksamheten gör det nödvändigt att förena tillståndet med ändrade eller nya villkor om övervakning och rapportering. Såsom handelsdirektivet är utformat förutsätts att tillståndsmyndighe- ten i sin helhet ansvarar för att se till att en omprövning kommer till stånd och för själva prövningen. En sådan ordning är inte lämplig, dels för att tillståndsmyndighetens arbetsbörda blir svårhanterlig, dels för att verksamhetsutövaren måste få möjlighet att delta i processen då det är verksamhetsutövaren som bäst känner till anläggningen och dess förut- En lämplig ordning är att tillsynsmyndigheten senast vart femte år efter det att ett tillstånd till utsläpp av växthusgaser har getts, ska ha sett över villkoren i tillståndet. I lagrådsremissen föreslogs att om villkoren inte är tillräckliga bör tillsynsmyndigheten ha en skyldighet att inom samma tidsram ha förelagt verksamhetsutövaren att ansöka om en ändring av villkoren eller ett nytt tillstånd. Som Lagrådet har anfört för ordet tillräckliga tanken till att villkoren inte är tillräckligt ingripande medan problemet kan vara att villkoren i och för sig är mycket ingrip- ande men utformade på ett sätt som motverkar deras syfte. 2009/10:28 bör därför utformas så att det framgår att skyldigheten för tillsynsmyn- digheten att förelägga en verksamhetsutövare inträder när villkoren inte är tillfredsställande. Regeringens förslag: Utsläppsrätter ska utfärdas i han- delsperioden. Utsläppsrätter som har tilldelats för befintliga anlägg- ningar ska utfärdas det år som tilldelningen avser. Promemorians förslag överensstämmer huvudsakligen med regering- ens. Promemorian innehöll dock inget förslag om utfärdande av utsläpps- rätter för flygverksamhet. Remissinstanserna har inte haft någon synpunkt på förslaget. Skälen för förslagen: I artikel 11 i handelsdirektivet sägs att den be- höriga myndigheten ska utfärda ett pro- portionellt antal av det sammanlagda antalet utsläppsrätter. Bestämmel- sen genomförs med 4 kap. 3 § lagen (2004:1199) om handel med ut- släppsrätter av vilken följer att utsläppsrätter som tilldelats för befintliga anläggningar ska utfärdas med lika antal för vart och ett av de år som handelsperioden omfattar. Utgångspunkten i ändringsdirektivet är en helt annan. Av artikel 9 i ändringsdirektivet framgår att den sammanlagda kvantitet utsläppsrätter för gemenskapen som utfärdas med början 2013 ska minska linjärt med början i mitten av perioden 2012. Kvantiteten ska minska enligt en linjär faktor på jäm- fört med den genomsnittliga årliga kvantitet utsläppsrätter som utfärdas av medlemsstaterna i enlighet med kommissionens beslut om de natio- nella fördelningsplanerna för perioden 20082012. På samma sätt är tanken att även tilldelningen och utfärdandet av utsläppsrätter till de in- dividuella verksamhetsutövarna ska minska successivt. Bestämmelsen i 4 kap. 3 § om att utsläppsrätter ska utfärdas med lika antal för vart och ett av de år som handelsperioden omfattar bör därför ändras så att lag- texten inte utesluter en årlig minskning av de utsläppsrätter som ska ut- färdas. klargörs att utsläppsrätter som har tilldelats för befint- liga anläggningar ska utfärdas . Av artikel 10 a punkt 19 följer att gratis tilldelning av utsläppsrätter inte ska ske till anläggningar som har upphört med sin verksamhet, så- vida inte verksamhetsutövaren för den behöriga myndigheten visar att anläggningen kommer att återuppta produktionen inom en angiven och rimlig tid. Anläggningar vars tillstånd till växthusgaser har löpt ut eller upphävts och anläggningar för vilka det är tekniskt omöjligt att bedriva eller återuppta verksamhet ska anses ha upphört med verksamheten. I ett kommittéförfarande ska det dock tas fram bestämmelser för när det ska anses dels att en anläggningar delvis har upphört med sin verksamhet, dels att kapaciteten har minskat avsevärt. När ändringsdirektivet i sin hel- het genomförs kommer de bestämmelser i lagen om handel med ut- släppsrätter som rör utfärdande av utsläppsrätter att behöva ändras efter- som det inte längre kommer vara säkert att alla de utsläppsrätter som har Prop. 2009/10:28 tilldelats en verksamhetsutövare faktiskt ska utfärdas. Av den nya artikel 3 e punkt 5 som infördes i handelsdirektivet genom flygutsläppsdirektivet framgår att och där- efter ska den behöriga myndigheten i den admi- nistrerande medlemsstaten till varje luftfartygsoperatör utfärda det antal utsläppsrätter för det året som tilldelats luftfartygsoperatören enligt arti- kel 3 e eller artikel 3 f. Denna bestämmelse har ännu inte genomförts i lagen (2004:1199) om handel med utsläppsrätter. Bestämmelsen om ut- färdande av utsläppsrätter i 4 kap. 3 § lagen om handel med utsläppsrät- ter behöver ändras så att det framgår att också utsläppsrätter som har till- delats för flygverksamhet ska utfärdas . Regeringens förslag: Regeringen ska upprätta en förteckning över de anläggningar som kräver tillstånd och antalet utsläppsrätter som ska tilldelas varje anläggning utan betalning. Regeringen ska anmäla för- teckningen till Europeiska kommissionen. Efter att kommissionen har granskat förteckningen ska tillsynsmyndigheten besluta om det antal utsläppsrätter som ska tilldelas varje anläggning utan betalning. kommissionen i sin granskning av förteckningen har funnit att en an- läggning inte omfattas av handelsdirektivet, får inga utsläppsrätter till- delas anläggningen utan betalning. får återkalla ett tillstånd till utsläpp av växt- husgaser om verksamheten inte kräver ett sådant tillstånd. Promemorians förslag överensstämmer huvudsakligen med regering- Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte haft några syn- punkter på förslaget. har framfört att det bör klargöras vilken rättskraft ett beslut om återkallelse har och vad som omfattas av rättskraften ifall tillståndsmyndigheten har fattat ett beslut som strider mot kommissionens fastställande av förteckningen. vårdsverket framfört att förteckningens rättsliga status är oklar. har påtalat att den nya möjligheten till återkallelse ger tillståndsmyndigheten bemyndigande att självständigt, oaktat Europeiska kommissionens förteckning, återkalla tillstånd till enskilda verksamheter som tillståndsmyndigheten bedömer inte kräver tillstånd. Skälen för regeringens förslag: Utgångspunkten i handelssystemet under de två första handelsperioderna har varit att medlemsstaterna för varje handelsperiod upprättar en nationell plan över det sammanlagda antal utsläppsrätter som medlemsstaten avser att fördela för perioden. Europeiska kommissionen ska granska den nationella fördelningsplanen och dess uppgifter om den sammanlagda mängden fördelade utsläpps- Kommissionen kan avslå planen om den inte uppfyller kriterierna i bilaga 3 till direktivet (jfr prop. 2003/04:31). fördelade utsläppsrätter ska bl.a. stämma överens med medlemsstaternas skyldighet att begränsa sina utsläpp enligt EU:s bördefördelning och åta- gandet i Kyotoprotokollet. En verksamhetsutövare kan efter ansökan till- delas utsläppsrätter enligt särskilda fördelningsprinciper som och regeringen har beslutat. Genom ändringsdirektivet ändras ordningen för tilldelning av utsläpps- rätter för handelsperioden 20132020. En viss mängd utsläppsrätter ska auktioneras enligt artikel 10. Resterande utsläppsrätter ska tilldelas utan betalning men medlemsstaterna kan inte längre själva bestämma hur många utsläppsrätter varje verksamhetsutövare ska tilldelas. I möjligaste mån ska i stället, enligt artikel 10 a, gemenskapstäckande riktmärken an- vändas. De närmare bestämmelserna för hur tilldelningen ska gå till och om vilka riktmärken som ska användas ska tas fram genom ett kommitté- förfarande och antas . Enligt artikel 11 ska varje medlemsstat offentliggöra och till Europeiska kommissionen överlämna en förteck- ning över alla anläggningar inom dess gränser som omfattas av ändrings- direktivet samt över de gratis utsläppsrätter som föreslås tilldelas varje anläggning inom dess gränser beräknat i enlighet med artikel 10 a punkt 1 och artikel 10 c. Medlemsstaterna får inte utfärda utsläppsrätter utan betalning till anläggningar vars införande i förteckningen har avslagits av kommissionen. Bestämmelser som motsvarar artikel 11 behöver införas i det svenska regelverket. De bör placeras i 3 kap. lagen (2004:1199) om handel med utsläppsrätter som rör den nationella fördelningsplan och till- delning av utsläppsrätter. Eftersom 3 kap. inte längre innehåller bestäm- melser om fördelningsplanen bör kapitlets rubrik ändras till Nationell förteckning och tilldelning av utsläppsrätter. Regeringen avser att åter- komma med ytterligare bestämmelser om tilldelning och auktionering , om det blir nödvändigt. Det övergripande syftet med artikel 11.3 förefaller vara att kommis- sionen ska säkerställa en harmoniserad tolkning av direktivets bestäm- melser om tilldelning. Förteckningen möjliggör för kommissionen att göra en bedömning av om en verksamhet omfattas av handelsdirektivet eller ej. Såsom direktivet är utformat kan det således inte uteslutas att kommissionen även kan avslå intagandet av en anläggningen i förteck- ningen på den grunden att kommissionen gör en annan bedömning än i frågan om verksamheten är tillståndspliktig eller ej och om den således ska omfattas av handelssystemet. Om kommissionen avslår att en anläggning införs i en medlemsstats förteckning på den grunden blir således effekten att anläggningen inte bör omfattas av tillståndsplikten. Om den aktuella verksamheten inte haft något tillstånd under handels- perioden 20082012, får kommissionens beslut ingen annan betydelse än att det klargörs för verksamhetsutövaren att inget tillstånd krävs och att anläggningen inte ska omfattas av lagen om handel med utsläppsrätter. Det är dock också tänkbart att kommissionen avslår upptagandet av en anläggning i förteckningen som redan har ett tillstånd enligt lagen om handel med utsläppsrätter. Det bör finnas en möjlighet att i den situatio- nen återkalla verksamhetsutövarens tillstånd. I 2 kap. 10 § bör därför en ny punkt föras in enligt vilken tillståndsmyndigheten får återkalla ett till- stånd till utsläpp av växthusgaser om verksamheten inte kräver ett sådant tillstånd. har framfört att det är oklart vilken rättslig status för- teckningen har. Klart är att förteckningen i sig aldrig kan leda till att en anläggning förlorar sitt tillstånd. Ett sådant beslut måste alltid fattas av eller en domstol. Den självständiga betydelsen av förteck- Prop. 2009/10:28 ningen är i stället att utsläppsrätter utan betalning aldrig kan ges till en verksamhetsutövare vars anläggning inte finns med på förteckningen eller vars intagande i förteckningen inte har godtagits av kommissionen. har även poängterat att såsom den föreslagna bestäm- melsen om möjlighet till återkallelse av tillstånd är formulerad ger den tillståndsmyndigheten möjlighet att återkalla tillstånd även i andra fall än om kommissionen i sin förteckning angett att de inte anser en verksamhet vara tillståndspliktig. Det finns dock klart angivna kriterier för när en anläggning är tillståndspliktig. måste naturligtvis tillämpa dessa kriterier och det borde därför inte finnas någon risk för en alltför vid tillämpning av möjligheten till återkallelse. Om tillsynsmyn- digheten gör en annan bedömning än tillståndsmyndigheten när det gäller om en anläggning är tillståndspliktig eller ej finns alltid möjligheten för tillsynsmyndigheten att överklaga tillståndsmyndighetens beslut, se av- snitt 7. Enligt 2 kap. 10 § lagen om handel med utsläppsrätter kan tillstånds- myndigheten återkalla ett tillstånd till utsläpp av växthusgaser, bl.a. om de tillstånd som behövs enligt eller äldre miljölagstiftning saknas. Enligt Lagrådets mening bör tillståndsmyndigheten i dessa och i övriga fall som anges i paragrafen ha en skyldighet att återkalla tillstån- det. I flertalet fall kan det tyckas som en självklarhet att återkallelse bör bli följden om någon av de omständigheter som räknas upp i 2 kap. 10 § är för handen. Det finns dock anledning att även fortsättningsvis tillåta en bedömning från fall till fall av tillståndsmyndigheten.