prop · GX0315 · 2009-10-08 00:00:00 — Dessa frågor regleras i sin tur i direktivets artikel 19.2 respektive 21. I den förstnämnda av dessa artiklar sägs att beslutet att bifalla eller avslå en ansökan ska meddelas sökanden från det att ansökan inkom. Artikel 21 styr senaste meddelandetidpunkt i de fall den återbetalande medlemsstaten har begärt ytterligare uppgifter eller kompletterande ytterligare uppgifter. I artikeln finns bl.a. också vissa minimitider för handläggningen av en ansökan, vilka även de har betydelse för utbetal- ningstidpunkten. De aktuella reglerna är dock förhållandevis komplice- rade, varför det i detta sammanhang är tillräckligt att konstatera att ett beviljat belopp ska utbetalas senast från det att den tillämpliga tidsfristen har löpt ut. För en närmare beskrivning av dessa tidsfrister hänvisas i stället till avsnitt 8.10.11 och 8.10.12. Det kan här också noteras att beslutstidpunkten som sådan inte har betydelse för när utbetalningen av ett beviljat belopp ska ske. När det gäller frågan om var ett beviljat belopp ska utbetalas stadgar det åttonde direktivet att det, på sökandens begäran, ska ske antingen i den återbetalande medlemsstaten eller den stat han är etablerad i (artikel 7.4 första stycket). Enligt svensk rätt är utbetalning utomlands möjlig (jfr prop. 1992/93:196, s. 58), även om någon närmare reglering av frågan inte existerar. I samband med EG-inträde avsågs frågan om var ett belopp ska återbetalas, på samma vis som frågan om när det ska ske, att regleras i verkställighetsföreskrifter (jfr prop. 1994/95:57, s. 146). Artikel 22.2 i direktiv /9/EG föreskriver som huvudregel att åter- betalningen ska utbetalas i den återbetalande medlemsstaten. Här kan noteras att detta direktiv, till skillnad från det åttonde direktivet, inte en- bart talar om återbetalning utan också om utbetalning. Vidare vidgar artikel 22.1, i jämförelse med det åttonde direktivet, sökandens möjlig- heter till att efter begäran kunna få beloppet utbetalat i valfri annan med- lemsstat, i stället för som tidigare enbart i medlemsstaten där han är etablerad. Sökanden saknar rätt att få beloppet utbetalat utanför EG, vilket dock inte hindrar att en behörig myndighet får göra det. Slutligen gäller enligt det åttonde direktivet att sökanden ska betala de avgifter en bank begär för att överföra ett beviljat belopp som på hans be- gäran återbetalas i medlemsstaten där han är etablerad (artikel 7.4 första stycket). Någon reglering av motsvarande slag finns inte i svensk rätt. Artikel 22.2 i direktiv /9/EG föreskriver detsamma som det åttonde direktivets motsvarande bestämmelse, även om tekniken för att uppnå resultatet är annorlunda. Artikeln stadgar nämligen att de bankavgifter som tagits ut för överföringen till det andra EG-landet ska dras av från Prop. 2009/10:15 beloppet, inte att de ska betalas av sökanden. Mervärdesskattelagen föreslås kompletteras med motsvarande vad som föreskrivs i direktiv /9/EG i nu angivna avseenden. Angående frå- gan om till vem ska betala ut ett beviljat belopp till finns det av tydlighetsskäl anledning att i lagen ange att betalningsmottagaren också kan vara den sökanden anger. Artikel 22.2 anger endast att belop- pet ska utbetalas i två fall, men specificerar inte till vem. De föreslagna bestämmelserna bör tas in i en ny 19 kap. 19 § ML. Regeringens förslag: Sökanden ska tillgodoföras ränta på det belopp som följer av en beviljad återbetalningsansökan, om beloppet betalas ut efter den senaste föreskrivna återbetalningstidpunkten. Om sökan- den inte inkommer till med av verket begärda ytterligare uppgifter, eller kompletterande ytterligare uppgifter, efter utgången av tidsfristerna som föreskrivits för uppgiftslämnandet saknas dock rätt till ränta. Ränta ska beräknas från den föreskrivna dagen för utbetalning till den dag utbetalningen faktiskt görs. Tillämplig räntesats anges i 19 kap. 14 § skattebetalningslagen (1997:483). Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: FAR SRS frågar sig om avsikten är att sökanden helt ska förlora rätten till ränta om denne inte inkommit till med av verket begärda ytterligare uppgifter i föreskriven tid. Skälen för regeringens förslag: Gällande system för återbetalning av mervärdesskatt till utländska företagare har fungerat olika bra i skilda I en del medlemsstater har företagarna fått vänta orimligt länge på sin återbetalning. I vissa fall har de inte fått någon återbetalning Ett av syftena med det nya direktivet är att komma till rätta med Det införs därför regler om att den återbetalande med- lemsstaten ska betala ränta på återbetalningsbeloppet om återbetalning inte sker inom de angivna tidsramarna (artiklarna 26 och 27 i direktiv 2008/9/EG). Sökandens rätt till ränta är knuten till den senaste tidpunkten för när ett beviljat belopp ska betalas ut (artikel 26 första stycket), dvs. terna som följer av artikel 22.1 i samma direktiv. efter denna tidpunkt ska ränta utgå. Artikel 22.1 hänvisar i sin tur till artiklarna 19.2 och 21 för de närmare tidpunkterna. Som anges i före- gående avsnitt är reglerna i dessa två artiklar jämförelsevis komplicerade och liksom i det avsnittet hänvisas därför här till avsnitt 8.10.11 och 8.10.12 angående reglernas funktionssätt. Det relevanta i detta samman- hang är att ränta ska utgå om utbetalningen sker efter den föreskrivna senaste tidpunkten för detta. Sökanden förlorar sin rätt till ränta om denne inte inkommit, eller in- kommer , med ytterligare uppgifter eller kompletterande ytterli- gare uppgifter som den återbetalande medlemsstaten har begärt. 26 andra stycket). Rätten till ränta går alltså helt förlorad i detta fall, den skjuts inte fram i tiden. Detta kan också anses följdriktigt eftersom det Prop. 2009/10:15 elektroniska förfarandet bygger på snabbhet och att detta är till fördel för dem som ansöker om återbetalning. Om sökanden orsakar fördröjningar saknas anledning till räntekompensation. Regeringen konstaterar därmed att FAR SRS uppfattat förslagets innebörd korrekt. Vidare behöver be- stämmelsen i artikel 26 andra stycket sista meningen dvs. att räntere- geln i artikelns första stycke inte ska tillämpas till dess att medlemsstaten mottagit de dokument som enligt artikel 10 ska lämnas på elektronisk väg inte genomföras i svensk rätt. Bestämmelsen hänvisar nämligen till artikel 10 i direktivet, vilken inte tas in i mervärdesskattelagen (se härom avsnitt 8.10.4). Ränta ska beräknas från och med dagen efter den dag som är sista da- gen för utbetalning enligt artikel 22.1 till den dag återbetalningen faktiskt görs (artikel 27.1 i direktiv /9/EG). Angående de tidpunkter som följer av artikel 22.1 hänvisas till vad som sägs ovan i detta avsnitt härom. Vidare ska räntesatsen, enligt artikel 27.2, vara densamma som den som tillämpas för återbetalningar av mervärdesskatt till skattskyldiga som är etablerade i den återbetalande medlemsstaten. I betyder det sistnämnda att den nationella räntesatsen bör vara densamma som gäller för intäktsränta enligt 19 kap. 14 § SBL, dvs. av basrän- tan. Följande exempel kan åskådliggöra effekten av en för sen återbetalning i det fall basräntan är . För en för sen utbetalning på 10 000 kro- nor, som skulle ha skett år 1, men inte sker förrän det året blir räntan följande (basräntan är ): x 61/365 x 0,02 x 0,45 = . Bestämmelser av ovan sagda slag föreslås införas i de nya 19 kap. 20 och 21 §§ ML. 8.11Återbetalning till utländska företagare som inte är etablerade i något 8.11.1Fortsatt gemensamma förfaranderegler för utländska företagare? Regeringens bedömning: Förfarandereglerna bör inte vara gemen- samma för utländska företagare. Sådana företagare som är etablerade i ett annat ska omfattas av det elektroniska förfarande som föreslås. Det gällande pappersbaserade förfarandet för utländska före- tagare i 19 kap. mervärdesskattelagen (1994:200) ska fortsatt och i stort sett oförändrat gälla för utländska företagare som inte är etable- rade i något . Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: påpekar att det är nödvändigt att ett pappersbaserat ansökningssystem finns kvar för utländska företagare som inte är etablerade i något , eftersom dessa saknar tillgång till en elektronisk portal för ansökan om återbetalning i det land där de är etab- lerade. Skälen för regeringens bedömning: Inledningsvis bör påpekas att Prop. 2009/10:15 vad som sägs i detta avsnitt enbart rör utländska företagare som inte re- dovisar mervärdesskatt i skatte- eller självdeklaration. I avsnitt 8.1 anges att ambitionen är att alla utländska företagare så långt som möjligt bör ha samma förfaranderegler. Där framhålls emeller- tid att möjligheterna till samordning numera är starkt begrän- sade då vissa utländska företagare som är etablerade i andra efter förslagets ikraftträdande kommer att tillämpa det elektroniska förfa- rande som föreskrivs i direktiv /9/EG. Direktivet gäller enbart ut- ländska företagare som är etablerade i ett annat . Det trettonde direktivet, som avser utländska företagare som inte är etablerade i något , är oförändrat. Redan av denna anledning saknas i princip skäl att ändra det svenska återbetalningsförfarandet för de företagare som omfattas av det trettonde direktivet. Vidare har de svenska förfarande- reglerna i 19 kapitlet mervärdesskattelagen anpassats till EG-rätten eller bedömts vara konforma med denna (se prop. 1994/95:57, s. 144 ff.). Det saknas emellertid inte bara legala förutsättningar för ett generellt elektro- nisk återbetalningsförfarande utan också praktiska sådana. Exempelvis tillhandahåller inte de stater som inte är medlemmar i en sådan elektronisk portal som det nya förfarandet för återbetalning till vissa kräver. instämmer i bedömningen att ett pappers- baserat återbetalningsförfarande bör behållas för utländska företagare som inte är etablerade i något Oaktat det ovanstående finns anledning att i enskilda fall komplettera det gällande pappersbaserade återbetalningsförfarandet eller överväga om så bör ske i anledning av vad som föreskrivs i direktiv /9/EG eller av andra orsaker. Skälet härtill är framförallt att det trettonde direktivet föreskriver att återbetalning inte får ske på gynnsammare villkor än de som gäller för återbetalning till skattskyldiga personer i gemenskapen (artikel 3.2). måste dock denna bestämmelse ses i ljuset av de olikheter i sak som följer av att enbart direktiv /9/EG föreskriver ett elektroniskt förfarande, dvs. bestämmelsen får en inskränkt betydelse. Motsvarigheter till de regler i direktiv /9/EG som är mer knutna till det elektroniska förfarandet bör överhuvudtaget inte komma i fråga för introduktion i svensk rätt när det gäller utländska företagare som inte är etablerade i något . Det handlar här bl.a. om direk- tivets regler om att varornas och tjänsternas art ska beskrivas med koder i en ansökan om återbetalning, den underrättelseskyldighet en medlemsstat har i fråga om när en sådan ansökan kommit in, statens möjligheter att begära ytterligare uppgifter av sökanden och dennes rätt till ränta. Nedan behandlas de delar av direktiv /9/EG som bedöms vara eller kunna vara relevanta när det gäller återbetalning till företagare som inte är etablerade i något . Andra ändringar i de gällande förfarande- reglerna är motiverade av att ärendehantering har visat sig kräva en något annan utformning av regelverket. Ytterligare ändringar företas efter en förnyad bedömning av vad som bör regleras i mervärdes- skattelagen i stället för i verkställighetsföreskrifter. Regeringens förslag: De gällande förfarandereglerna i 19 kap. 18 §§ mervärdesskattelagen (1994:200, ML) omnumreras och ompröv- ningsreglerna flyttas till 20 kap. samma lag. Tillämpningsområdet för förfarandereglerna förtydligas också. Verkställighetsbestämmelsen i 19 kap. 9 § ML upphävs och återinförs som en del av ett nytt lagrum om verkställighet i lagens 20 kap. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig i denna del. Skälen för regeringens förslag: Dagens förfaranderegler för ut- ländska företagare i 19 kap. 19 §§ ML kommer efter förslagets infö- rande enbart att gälla för utländska företagare som inte är etablerade i något . Om omprövningsreglerna för utländska företagare som skulle placeras i anslutning till dem de avser skulle följden bli två åtskilda uppsättningar regler. Detta framstår som mindre lämpligt. Syste- matiska skäl talar i stället för att omprövningsreglerna samlas i mervär- desskattelagens 20 kap. i anslutning till överklagandereglerna. Av samma skäl bör reglerna om verkställighet koncentreras i sistnämnda kapitel. Mervärdesskattelagen föreslås ändrad på nu angivet vis. Det elektroniska förfarandet som föreslås innebär att ett stort antal nya paragrafer införs i 19 kap. mervärdesskattelagen. De existerande para- graferna flyttas, omnumreras eller upphävs. För att det nya regelverket ska vara överskådligt och lätt att tillämpa bör reglerna avseende återbe- talning av ingående skatt till utländska företagare som inte är etablerade i något hänvisa till den inledande paragrafen i den del i mervär- desskattelagen som rör dessa företagare. Enbart en rubrik är mindre läm- pad för att uppnå detta syfte, eftersom en sådan enligt vedertagen lagstift- ningsteknik inte är en föreskrift i vanlig mening. De gällande och genom förslaget omnumrerade och delvis ändrade förfarandebestämmelserna föreslås kompletteras med nämnda hänvisning. Lagrådet föreslår vissa redaktionella ändringar, som framgår av bilaga 8, i den föreslagna 19 kap. 22 § ML. Regeringen har följt Lagrådets för- slag. Regeringens bedömning: För utländska företagare som inte är etablerade i något ska återbetalningsperioden vara oförändrad jämfört med . Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig i denna del. Skälen för regeringens förslag: Varken direktiv /9/EG eller and- ra skäl ger anledning till att ändra återbetalningsperioden för utländska företagare som är etablerade i ett annat i förhållande till vad som Vad som föreskrivs i 19 kap. 2 § ML bör följaktligen fortsatt gälla för dessa företagare. Paragrafen bör dock omnumreras till 19 kap. 23 § ML. Minimibeloppen för en återbetalningsansökan blir en del av förfarandet samt nya sådana belopp införs Regeringens förslag: Minimibeloppet för en ansökan om återbetal- ning ska vara en del av förfarandet. Beloppsreglerna i 10 kap. 4 § mer- värdesskattelagen (1994:200) ska därför flyttas till 19 kap. samma lag och omformuleras till en sådan regel. Om en återbetalningsansökan avser en period som inte uppgår till ett kalenderår men är minst tre kalendermånader, ska det sökta beloppet vara . Avser ansökan perioden ett kalenderår eller återstoden av det, ska det sökta beloppet vara . Promemorians förslag: Överensstämmer i princip med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig i denna del. Skälen för regeringens förslag: De minsta belopp som ger rätt till återbetalning regleras i 10 kap. 4 § ML. Till skillnad härifrån anger det trettonde direktivet att medlemsstaterna ska bestämma det minsta be- lopp en ansökan får avse (artikel 3), dvs. direktivet gör minimibeloppen till en förfarandefråga i stället. Även det åttonde direktivet fixerar be- loppsgränserna vid vad som anges i ansökan (artikel 7). Direktiv /9/EG gör detsamma (artikel 17). I förarbetena motiveras den for- mellt sett avvikande svenska regleringen med att några skillnader i praktiken inte torde föreligga mellan dessa två synsätt (jfr prop. 1994/95:57, s. 140 f.). Detta gäller nu som . I detta lagstiftningsären- de företas dock större förändringar i det 19 kap. mervärdesskattelagen. Frågan om de aktuella minimibeloppen inte också i svensk rätt bör vara förfaranderegler på samma vis som i direktiven uppkommer därmed på nytt. Tungt vägande skäl för att så inte skulle vara fallet saknas. Dagens 10 kap. 4 § ML föreslås därför flyttas till 19 kap. mervärdesskattelagen och utformas som en förfaranderegel. Paragrafen föreslås dessutom bara avse utländska företagare som inte är etablerade i något . Mot bakgrund av att även minimibeloppen i sig justeras för de utländska före- tagarna som är etablerade i ett annat bör samma sak göras för de här aktuella utländska företagarna (angående beloppen se avsnitt 8.10.7). Detta eftersom det trettonde direktivet föreskriver att återbetalning inte får ske på förmånligare villkor än vad som gäller för skattskyldiga per- soner i gemenskapen (artikel 3.2). Av skäl som framgår i avsnitt 8.10.7 bör vissa justeringar göras i andra meningen i promemorians förslag. Ovanstående ändringar bör införas i den numera betecknade 19 kap. 24 § ML. Regeringens förslag: Till en ansökan om återbetalning av ingående skatt ska fogas en faktura i original och ett av en behörig myndighet utfärdat intyg om att sökanden är näringsidkare. En ansökan om återbetalning ska vara underskriven av sökanden eller ett av denne befullmäktigat ombud. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar föreskrifter avseende det intyg som ska styrka att sökanden är näringsidkare. Skyldigheten att uppgifter i ansökan ska lämnas på heder och sam- vete ska upphävas. Promemorians förslag: Överensstämmer till övervägande del med regeringens. Enligt regeringens förslag får en ansökan dock inte bara, som i promemorians förslag, undertecknas av sökanden utan också av ett av sökanden befullmäktigat ombud. Vidare innehåller regeringens för- slag en erinran om att regeringen eller den myndighet regeringen bestäm- mer föreskriver vilka krav som ska gälla för det intyg som ska styrka att sökanden är näringsidkare. Dessutom innehåller regeringens förslag en rent språklig förändring. Remissinstanserna: anser att det behövs en närmare redogörelse av vilka krav som kan ställas på ett sådant intyg som ska bifogas ansökan om återbetalning av mervärdesskatt, t.ex. vem som kan utfärda det, när det ska vara utfärdat och om det ska inlämnas i original. Vidare tolkar verket promemorians förslag som att en sådan ansökan måste undertecknas av sökanden personligen eller av en legal ställföre- trädare. föreslår att ansökan ska kunna vara undertecknad av sökanden eller av ett av sökanden befullmäktigat ombud. Detta eftersom utländska företagare som inte är etablerade inom EG kan ha svårigheter att sätta sig in i svenska skatteregler och i kommunikationen med verket. Skälen för regeringens förslag: Några mer konkreta regler för vad som ska fogas till ansökan om återbetalning finns inte i det trettonde direktivet. Direktivet föreskriver dock att sökanden ska åläggas de skyl- digheter som är nödvändiga för att man ska kunna avgöra om ansökan är berättigad och förebygga bedrägeri (artikel 3). Häri inryms en skyldighet för sökanden att till ansökan foga en faktura i original. I mervärdesskattelagen har detta kommit till uttryck i 19 kap. 3 § andra stycket. Den paragrafen, som gäller för samtliga utländska företagare, hämtar sitt innehåll från det åttonde direktivet. Det stadgar att till en an- sökan ska bl.a. bifogas fakturor i original (artikel 3.a). Kravet på att fak- turan ska vara i original framgår emellertid inte av den svenska lagtexten, utan har ansetts lämpligen placeras i verkställighetsföreskrifter (se prop. 1994/95:57, s. 145 och prop. 1993/94:99, s. 252). Det har dock framkom- mit att ärendehantering skulle underlättas om kravet på ori- ginalfaktura framgick redan av mervärdesskattelagen. Ett sådant krav bör därför införas i lagen. Enligt Lagrådet får det förutsättas att det i någon form regleras hur originalhandlingar ska återsändas. Regeringen avser att införa en sådan regel i mervärdesskatteförordningen (1994:223). Till en ansökan om återbetalning ska även fogas ett intyg om att sökan- dens verksamhet i hemlandet medför skattskyldighet (19 kap. 3 § ML andra stycket). Detta krav har sitt ursprung i artikel 3.b i det åttonde direktivet. När det gäller utländska företagare som är etablerade utanför EG har dock i realiteten små möjligheter att kontrollera om kravet är uppfyllt. I praktiken har kravet och kontrollen därför kommit att avse att företagaren är näringsidkare. Vidare kan konstateras att det tret- tonde direktivet enligt sin ordalydelse ålägger sökanden att visa att han är näringsidkare (artikel 3). Mot denna bakgrund föreslås i promemorian att intyget ska styrka att sökanden är näringsidkare i stället för som skattskyldig. Ändringen har gjorts efter önskemål från . anför att det bör framgå vilka krav som ställs på ett sådant intyg. Regeringen konstaterar att avsikten med förslaget inte varit att företa några materiella förändringar av dessa krav utan enbart att byta skattskyldig mot näringsidkare. kan detta begreppsbyte givetvis medföra att delvis andra krav bör ställas på intyget. I lagrådsremissen anges att eftersom bytet av skattskyldig mot näringsidkare har skett efter önskemål bör verket vara bäst lämpat att avgöra vilka krav som ska ställas på intyget. Enligt remis- sen bör ett uttryckligt bemyndigande tas in i mervärdesskattelagen efter- som materiella krav kommer att ställas på intyget. Lagrådet anser sig inte ha någon helt klar bild av vilka föreskrifter som avses bli utfärdade med detta bemyndigande i den föreslagna 19 kap. 25 § ML som grund. Det har därför, enligt Lagrådet, varit svårt att bedö- ma om föreslaget bemyndigande håller sig inom de ramar som uppställs i 8 kap. RF. Lagrådet betonar att det under det fortsatta lagstiftningsarbetet närmare bör klarläggas vilka föreskrifter bemyndigandet i den aktuella paragrafen tar sikte på så att dessa kommer att utfärdas på rätt normnivå. På motsvarande sätt kan det, enligt Lagrådet, finnas anledning att över- väga räckvidden av övriga bemyndiganden i lagstiftningsärendet som inte direkt framstår som rena informationsbemyndiganden. Regeringen har kontaktat när det gäller vilka mer mate- riella krav som bör ställas på intyget som enligt den föreslagna 19 kap. 25 § ML ska visa att sökanden är näringsidkare. Det har då framkommit att vad som bör krävas är att intyget utfärdas av en behörig myndighet, dvs. av en skattemyndighet eller motsvarande. För att undvika en even- tuell konflikt med 8 kap. RF bör ett sådant krav tas in i lagtexten. I övrigt bör eventuella ytterligare krav kunna föreskrivas genom verkställighets- föreskrifter. Lagrådsremissens uttryckliga bemyndigande bör därför om- formuleras till en erinran om förekomsten av sådana föreskrifter. Regeringen väljer att i detta sammanhang, i stället för i anslutning till respektive regel, kommentera vad Lagrådet anför om övriga bemyndi- ganden i lagstiftningsärendet, dvs. 20 kap. 5 § ML och 10 kap. 33 § and- ra stycket SBL. Det förstnämnda avser indrivning och kan därför inte anses avse föreskrifter om skatt utan endast hur redan uttagen skatt tas in till staten. Enligt regeringens mening är ett uttryckligt bemyndigande i det fallet grundlagsenligt och det har sin förebild i ett antal andra författ- ningar på skatte- och avgiftsområdet. Bemyndigandet i 10 kap. 33 § and- ra stycket SBL ger, genom delegation, rätt att föreskriva vil- ka uppgifter en periodisk sammanställning ska innehålla. Bemyndigandet avser uppgifter som används av en annan medlemsstat för kontroll av skatt som tagits ut enligt det landets regler. Inte heller detta bemyndigan- Prop. 2009/10:15 de kan därför anses avse föreskrifter om skatt. gande får med andra ord anses vara i sin ordning för föreskrivandet av vilka de aktuella kontrolluppgifterna ska vara. De uppgifter som en utländsk företagare uppger i en ansökan om åter- betalning ska lämnas på heder och samvete (19 kap. 3 § femte stycket ML). Då ett sådant krav inte är nödvändigt för att den som lämnar en oriktig uppgift ska kunna fällas för skattebrott har kravet tagits bort när det gäller lämnandet av uppgifter i självdeklarationer (se prop. 2001/02:25, s. 84 f. och SOU 1998:12 s. 177 f.). I detta läge finns inte någon anledning att ha kvar kravet i samband med en ansökan om åter- betalning.