prop · GX0322 · 2009-09-29 00:00:00 — Den benämning som har regi- strerats får endast användas för att identifiera en produkt, som motsvarar produktspecifikationen, som en garanterad traditionell specialitet till- sammans med uttrycket garanterad traditionell specialitet eller mot- svarande symbol. Om inte något förbehåll har gjorts för benämningen, får denna dock användas i märkningen av produkter som inte motsvarar produktspecifikationen, men uttrycket garanterad traditionell specialitet, förkortningen GTS eller motsvarande gemenskapssymbol får inte anges på dessa (artikel 13 i rådets förordning (EG) nr 509/2006). De producenter som inte uppfyller dessa krav får inte heller använda en registrerad beteckning. Som regeringen redogjort för i avsnitt 11 finns i varumärkeslagen be- stämmelser som innebär att en producent som har registrerat en särskild beteckning som en skyddad geografisk beteckning, skyddad ursprungs- beteckning eller garanterad traditionell specialitet kan agera i syfte att säkerställa skyddet för sin registrerade beteckning. En producents möjlighet att agera för att skydda sin registrerade beteckning medför även en viss garanti för att den information som läm- nas till konsumenterna är riktig och kan ligga till grund för ett medvetet val av produkt. 12.5 Tillvaratagande av konsumenternas rätt till information Om systemet ska fungera är det av stor vikt att konsumenterna känner tilltro till systemet och litar på den märkning med beteckningar som görs Regeringen anser därför att det är av vikt att konsumenternas rätt till tillförlitlig information om produkterna säker- Konsumenterna kan vilseledas på många sätt genom missbruk av systemen utan att varumärkeslagens bestämmelser kommer till tillämp- En tänkbar situation skulle kunna vara att en producent gör intrång i rätten till en beteckning, utan att en producent som har rätt att använda beteckningen agerar med stöd av varumärkeslagen. skulle kunna vara att en producent som har rätt att använda en registrerad Prop. 2009/10:22 beteckning av någon anledning inte längre själv uppfyller produktspeci- fikationen, men trots detta fortsätter att märka produkterna på samma sätt som . Ett tredje sätt att vilseleda konsumenterna är att använda uttrycket skyddad geografisk beteckning tillsammans med en benämning som inte är registrerad, t.ex. på så sätt att ett livsmedel märks med den inte registrerade benämningen Gurkor från X-stad tillsammans med symbolen för skyddad ursprungsbeteckning. Detsamma gäller givetvis om man använder uttrycken skyddad ursprungsbeteckning eller garan- terad traditionell specialitet samt traditionella uttryck. I denna sistnämnda situation kan 35 § varumärkeslagen vara tillämplig om kännetecknet omfattas av den svenska varumärkesregleringen. För den producent som har rätt att använda en beteckning uppstår enligt EG-förordningarna även en skyldighet att ange beteckningen vid märkningen av produkten. Även i detta fall är syftet att informera kon- sumenterna och skapa en medvetenhet om systemet. I avsnitt 7.1 gör regeringen bedömningen att de här aktuella EG- förordningarna bör kompletteras av en egen lag och inte av livsmedels- lagen. Detta innebär dock inte att livsmedelslagen saknar betydelse i detta sammanhang. Till den del det rör sig om livsmedel är livsmedels- lagens generella bestämmelser tillämpliga. Detsamma gäller generella regler om livsmedel på EG-nivå. Livsmedel som omfattas av de här aktuella EG-förordningarna måste t.ex. även uppfylla livsmedelsregel- verkets krav på hygien, säkerhet och märkning. har med stöd av bemyndiganden i livsmedelslagen (6 §) och livsmedelsförordningen (7 och 40 §§) genomfört Europaparla- mentets och rådets direktiv /13/EG om tillnärmning av medlems- staternas lagstiftning om märkning och presentation av livsmedel samt om reklam för livsmedel. I 4 § punkten 1 i föreskrifter (LIVSFS 2004:27) anges att med märkning avses varje ord, närmare upplysning, varumärke, märkesnamn, illustration eller symbol som avser ett livsmedel och som finns på emballage, etikett, dokument, skylt, meddelande, halsring eller krage som är fäst på, medföljer eller hänvisar till livsmedlet. I bestäm- melsen om redlighet i 5 § i samma föreskrifter föreskrivs att märkningen och dess närmare utformning bl.a. inte får vara sådan att den på ett avgörande sätt skulle kunna vilseleda köparen, särskilt om vad som är utmärkande för livsmedlet och i synnerhet dess egenskaper, samman- sättning, ursprung eller härkomst samt tillverknings- eller produktions- metod eller genom att tillskriva livsmedlet verkningar eller egenskaper som det inte har. Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bl.a. bryter mot Livsmedels- verkets föreskrifter om märkning och presentation av livsmedel döms enligt 29 § livsmedelslagen till böter. Även i marknadsföringslagen (2008:486) finns bestämmelser som syftar till att tillvarata konsumenternas intressen vid vilseledande information. Lagen har enligt 1 § till syfte att främja konsumenternas och närings- livets intressen i samband med marknadsföring av produkter och att mot- verka marknadsföring som är otillbörlig mot konsumenter och närings- Med marknadsföring avses reklam och andra åtgärder i närings- verksamhet som är ägnade att främja avsättningen av och tillgången till produkter (3 §). Marknadsföring är vilseledande om näringsidkaren an- vänder sig av felaktiga påståenden om bl.a. produktens kvalitet, egen- skaper och ursprung (10 §). Vilseledande marknadsföring är att anse som otillbörlig om den påverkar eller sannolikt påverkar mottagarens förmåga att fatta ett välgrundat affärsbeslut. Den producent eller producentgrupp som ansöker om och får en beteckning registrerad som en skyddad geografisk beteckning, skyddad ursprungsbeteckning eller garanterad traditionell specialitet får förmodas göra detta i syfte att få en skyddad rätt till beteckningen och med hänvisning till produktens särskilda egenskaper i förhållande till liknande produkter främja sin avsättning. Även den som i övrigt använder sig av en registrerad beteckning eller av uttrycken skyddad ursprungsbeteck- ning, skyddad geografisk beteckning eller garanterad traditionell specia- litet utan att ha rätt till detta, får förmodas göra det i syfte att främja sin avsättning av produkten. En näringsidkare som uppsåtligen eller av oaktsamhet har brutit mot bestämmelsen om vilseledande marknadsföring i 10 § kan åläggas förbud vid vite (23 och 26 §§) och vid allvarliga överträdelser kan marknads- störningsavgift (29 §) komma i fråga. Krav på kontroll utförd av offentliga myndigheter Medlemsstaterna är skyldiga att ha en kontrollorganisation för att säker- ställa att förordningarna följs. Kontroll ska utföras i två former, nämligen dels kontroll av att produktspecifikationen för en produkt följs innan produkten släpps ut på marknaden, dels offentlig kontroll enligt Europa- parlamentets och rådets förordning (EG) nr 882/2004. Medlemsstaterna ska utse kontrollmyndigheter som ska ansvara för kontrollerna av att förordningarna följs. Behov av sanktioner vid överträdelse av EG- Regeringens bedömning: Det finns inget behov av några bestäm- melser om straff eller sanktionsavgift i den nya lagen. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens be- Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har särskilt berört Skälen för regeringens bedömning Som angetts i avsnitt 11.2 har genom lagändringar i varumärkeslagen införts bestämmelser som säkerställer det immaterialrättsliga skyddet för de här relevanta beteckningarna. Konsumenternas rätt att få riktig information och inte vilseledas, så att de på grundval av tillgänglig information kan fatta ett medvetet beslut bör som framgår av det som redovisats i det föregående, vad gäller livsmedel, kunna tillgodoses genom bestämmelser i livsmedelslagen och marknadsföringslagen. När det gäller jordbruksprodukter är livsmedelslagstiftningens bestäm- melser om märkning inte tillämpliga. Jordbruksprodukterna omfattas däremot av marknadsföringslagen så snart de har märkts med en beteck- ning i syfte att främja avsättningen av produkten. Sammantaget gör regeringen bedömningen att det inte finns något behov av att i den nya lagen införa några bestämmelser om straff eller sanktionsavgift för överträdelser av regler som syftar till att tillvarata konsumenternas intressen. Undanhållande av handlingar m.m. från kontrollmyndigheten Gemenskapslagstiftaren har vid utarbetandet av de aktuella EG-förord- ningarna lagt stor vikt vid att systemen med skyddade geografiska beteckningar, ursprungsbeteckningar och garanterade traditionella spe- cialiteter ska underkastas kontroll. Medlemsstaterna ska utse kontroll- myndigheter som ska utföra dels kontroll av att produktspecifikationen följs innan produkten släpps ut på marknaden, dels offentlig kontroll. I syfte att uppfylla dessa krav måste kontrollmyndigheterna ges möjlig- het att utföra sin kontroll på ett effektivt sätt och utan att det uppställs några hinder. Det mest grundläggande kravet för att kunna utföra en effektiv kontroll är att kontrollmyndigheten får tillgång till relevanta upp- lysningar och handlingar som behövs i kontrollen. Ett beteende som innebär att en kontroll hindras, genom att upp- lysningar och handlingar undanhålls kontrollmyndigheten, bör beivras. Den som inte uppfyller sin skyldighet att tillhandahålla upplysningar och handlingar i kontrollen bör därför bli föremål för en sanktion. De sanktionsformer som kan uppfylla kraven på en effektiv kontroll är vite, straff eller sanktionsavgift. I avsnitt 10.1 föreslås att kontrollmyndigheten ska ges befogenhet att meddela förelägganden eller förbud samt att i sådana beslut sätta ut vite. har således möjlighet att förelägga en närings- idkare att tillhandahålla upplysningar eller lämna ut handlingar och att förena ett sådant föreläggande med vite. Som påtryckningsmedel är vitet effektivt i och med att det kan anpassas efter den enskilde närings- idkarens betalningsförmåga. Av 3 § viteslagen (1985:205) framgår att det när vite föreläggs, ska fastställas till ett belopp som med hänsyn till vad som är känt om adressatens ekonomiska förhållanden och till omständig- heterna i övrigt kan antas förmå honom att följa det föreläggande som är förenat med vitet. Regeringen bedömer att detta är en lämplig och tillräckligt effektiv sanktion för att övertyga näringsidkaren om att med- Prop. 2009/10:22 verka till kontrollen och därmed för att kontrollmyndigheten ska kunna Att införa straff eller sanktionsavgift för samma gärning framstår som obehövligt. Det finns således inget behov av att, utöver möjligheten att förena ett föreläggande med vite, införa någon ytterligare sanktion för att säker- ställa att kontrollen kan genomföras. Regeringens förslag: Den nuvarande lagens bestämmelse med bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att föreskriva att avgift ska tas ut för tillsynen och i ärenden ska i sak överföras till den nya lagen. Bestämmelsen ska kompletteras med ett bemyndigande för rege- ringen att meddela föreskrifter om skyldighet för kommunerna att ta ut Den nya lagen ska vidare innehålla ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela före- skrifter om beräkningen av de avgifter som statliga myndigheter och kontrollorgan tar ut. Regeringen ska få disponera de avgiftsintäkter som tas ut för hand- läggning av ansökningsärenden m.m., för kontroll av att produkt- specifikationerna följs innan produkten släpps ut på marknaden, för uppföljande kontroll hos producenter av vin och för extra offentlig Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag såvitt avser bemyndigandena. Frågan om dispositionsrätten berördes inte Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig tillstyrker anser dock att ansökningsavgiften om möjligt bör utformas som en saktaxa i stället för en timtaxa. Skälen för regeringens förslag: I den nu gällande lagen om skydd för beteckningar på jordbruksprodukter och livsmedel, m.m. finns ett be- myndigande i 7 § för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att föreskriva att avgifter ska tas ut för tillsynen och i ärenden enligt tidigare gällande EG-förordningar på området. I 5 § i den nu gällande förordningen om skydd för beteckningar på jordbruksprodukter och livsmedel, m.m. har bemyndigandet vidarebefordrats till Livsmedels- Regeringen anser att den nya lagen om kontroll av skyddade beteck- ningar på jordbruksprodukter och livsmedel i likhet med den nu gällande lagen bör innehålla bemyndiganden för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om avgifter. digandet bör utformas på samma sätt som i livsmedelslagen m.fl. lagar. Detta innebär att bemyndigandet bör innefatta en rätt att meddela före- skrifter om skyldighet att betala avgift för prövning och handläggning av Prop. 2009/10:22 ärenden samt för kontroll. Som angetts i avsnitt 9.2 utövar kommunerna en del av den operativa kontrollen när det gäller livsmedel i livsmedels- anläggningar. Inom ramen för den kommunala självstyrelsen har kom- munerna en självständig och inom vissa gränser fri bestämmanderätt. Om inget annat anges i lag har kommunerna rätt att själva vårda sina ange- lägenheter. När det gäller kostnaden för att utöva offentlig kontroll av att regelverket om beteckningar följs när det gäller livsmedel i livsmedels- anläggningar skulle kommunerna således i princip ha rätt att själva be- stämma om de vill bekosta kontrollen med skattemedel eller genom att ta ut en avgift. Det får dock anses vara angeläget att den offentliga kontrollen av att regelverket om beteckningar följs kan samordnas med den offentliga kontrollen av livsmedel och omfattas av samma avgift. Detta borde underlätta hanteringen av avgifterna och främja förutsäg- barheten. Det följer dessutom av artikel 27.7 i och rådets förordning (EG) nr 882/2004 att om kontrollmyndigheten genom- för flera typer av offentlig kontroll av livsmedel på en enda anläggning ska den betrakta dessa kontroller som en enda aktivitet och ta ut en enda avgift. Regeringen bör därför bemyndigas att meddela före- skrifter om skyldighet för kommunerna att ta ut sådan avgift. Bestämmelsen bör vidare kompletteras med ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om beräkningen av de avgifter som tas ut av statliga myndig- heter och kontrollorgan. och länsstyrelserna bör få disponera de avgiftsin- täkter respektive myndighet tar in. och länsstyrelserna disponerar de avgifter som respektive myndighet tar in för bl.a. livsmedelskontroll och djurskyddskontroll. Eftersom de här aktuella kontrollerna i så stor utsträckning som möjligt ska samordnas med den redan befintliga kontrollorganisationen bör detta gälla på området för skyddade beteckningar. Regeringen föreslår därför att regeringen får be- sluta om dispositionen av avgiftsintäkterna för handläggning av ansök- ningsärenden m.m., för kontroll av att produktspecifikationen följs innan produkten släpps ut på marknaden, för viss uppföljande kontroll och för extra kontroll som utförs av länsstyrelserna eller enligt lagen om kontroll av skyddade beteckningar på jordbruksprodukter och livsmedel. 13.2Avgift för handläggning av ansökningsärenden m.m. Regeringens bedömning: En avgift bör tas ut för handläggning av ansökningsärenden m.m. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens be- dömning. Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig tillstyrker bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: Ansökningar om skydd för beteckningar på jordbruksprodukter, livsmedel och vin ska inledas med ett nationellt förfarande. Även invändningsförfaranden, ansökningar om Prop. 2009/10:22 ändringar och framställningar om upphävande förutsätter ett nationellt Medlemsstaterna får enligt EG-lagstiftningen ta ut en avgift för att täcka sina omkostnader, bl.a. i samband med dessa förfaranden (jfr artikel 20 i rådets förordning (EG) nr 509/2006, artikel 18 i rådets förordning (EG) nr 510/2006 och artikel 53 i rådets förordning (EG) nr 479/2008). och rådets förordning (EG) nr 110/2008 innehåller inte någon motsvarande bestämmelse om rätt för medlemsstaterna att ta ut en avgift för ansökningsärenden. Då frågan inte är reglerad på gemen- skapsnivå, kan den regleras nationellt. Med hänsyn till att lagstiftningen bör vara likformig på området bör, enligt regeringens mening, samma regler gälla för spritdrycker som för övriga produkter. De beteckningar som det är fråga om ska främst tillföra produkten ett mervärde och därmed skapa en efterfrågan hos konsumenterna. Detta mervärde kommer producenterna till del. Regeringen anser därför att det är rimligt att producenterna bekostar det förfarande som kan leda fram till att de får rätt att använda sig av en viss beteckning. Den som ansöker om ett visst förfarande bör således betala en avgift som ger myndigheten full kostnadstäckning. 13.3Avgift för kontroll av att produktspecifikationen följs innan produkten släpps ut på marknaden och för viss uppföljande kontroll Regeringens bedömning: En avgift bör tas ut för kontroll av att produktspecifikationen följs innan produkten släpps ut på marknaden och för uppföljande kontroll hos producenter av vin. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens be- dömning. Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig tillstyrker bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 15.1 i rådets förordning (EG) nr 509/2006, artikel 11.1 rådets förordning (EG) nr 510/2006 och artikel 22 i och rådets förordning (EG) nr 110/2008 anges att kontroll av att produktspecifikationen följs ska genomföras innan produkten släpps ut på marknaden. I förordning (EG) nr 110/2008 används även begreppet kravspecifikation, vilket motsvarar begreppet produktspecifikation. Kostnaden för denna kontroll ska enligt förord- ningarna betalas av de producenter som kontrolleras. I artikel 48 i rådets förordning (EG) nr 479/2008 ska kontroll av att produktspecifikationerna följs under produktionen och under eller efter tappningen av vinet genomföras . Kostnaderna för dessa kon- troller ska bäras av de aktörer som omfattas av kontrollerna. Av det ovanstående framgår att dessa kostnader ska betalas av de pro- ducenter som kontrolleras. Denna kontroll bör därför avgiftsbeläggas. Avgiftsbelagd eller avgiftsbefriad offentlig kontroll? Regeringens bedömning: Det bör inte tas ut någon särskild avgift för den ordinarie offentliga kontrollen av att de aktuella EG-förord- ningarna följs. Avgift bör dock utgå för extra offentlig kontroll. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens be- dömning. Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig tillstyrker bedömningen. Skälen för regeringens bedömning Förutom de bestämmelser som har angetts ovan och enligt vilka med- lemsstaterna får ta ut avgifter för att täcka sina omkostnader, anges i artikel 27.1 i och rådets förordning (EG) nr 882/2004 att medlemsstaterna får ta ut avgifter eller pålagor för att täcka kostna- derna för offentlig kontroll. Den offentliga kontrollen kan delas upp i tre delar, nämligen den offentliga kontrollen av att regelverket om beteckningar följs när det gäller livsmedel i livsmedelsanläggningar, livsmedel i primärproduk- tionen och jordbruksprodukter. När det gäller den offentliga kontrollen enligt livsmedelslagen (2006:804) av livsmedel i livsmedelsanläggningar finansieras den genom en årlig avgift. I livsmedelslagen bemyndigas regeringen eller den myndig- het som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter dels om skyl- dighet att betala avgift för bl.a. offentlig kontroll, dels om skyldighet för kommunerna att ta ut sådan avgift. I 3 § förordningen (2006:1166) om avgifter för offentlig kontroll av livsmedel föreskrivs att en kontroll- myndighets kostnader för annan offentlig kontroll än sådan extra offent- lig kontroll som avses i artikel 28 i och rådets förordning (EG) nr 882/2004 ska täckas av en årlig avgift (angående extra offentlig kontroll, se rubrik nedan i samma avsnitt). Denna bestäm- melse innefattar skyldighet för en kommun att ta ut en årlig avgift för att täcka kommunens kostnader för offentlig kontroll. Av 6 § samma förord- ning framgår att om kontrollmyndigheten är en kommun ska avgiften fastställas av den kommunala nämnd som utför kontrollen på grundval av en taxa som kommunfullmäktige bestämmer. Den offentliga kontroll som ska göras av att bestämmelserna om skyddade beteckningar följs bör enligt regeringens mening kunna sam- ordnas med den offentliga kontroll av livsmedel i livsmedelsanlägg- ningar som redan sker. Detta bör inte medföra något merarbete av betydelse. Regeringen bedömer, mot denna bakgrund, att den årliga avgift som redan utgår för offentlig kontroll av livsmedel enligt livs- medelslagen även bör omfatta den offentliga kontrollen av att regelverket Prop. 2009/10:22 om beteckningar följs när det gäller livsmedel i livsmedelsanläggningar. Ansvaret för den offentliga kontrollen enligt livsmedelslagen av livsme- del i primärproduktionen har fr.o.m. överförts från kommunerna till länsstyrelserna. Den kommer att bekostas av allmänna medel. De skäl som har angetts för att inte ta ut någon avgift är att det är låg kontrollfrekvens på grund av små risker från hälso- och redlighets- synpunkt och att kontrollmyndighetens administrativa kostnader kan antas bli oproportionerligt höga i förhållande till den avgift som ska betalas av företagaren (regeringens proposition Djurskyddskontroll m.m. i statlig regi, prop. 2007/08:63, s. 37 och avsnitt 9). Den offentliga kontroll när det gäller livsmedel som är kopplad till regelverket om beteckningar bör som tidigare konstaterats genomföras inom ramen för den befintliga offentliga kontrollen av livsmedel. Antalet kontroller av livsmedel i primärproduktionen och länsstyrelse är mycket litet. Den förväntade kontrollfrekvensen rörande regelverket om beteckningar kan förväntas bli ännu lägre. Mot denna bakgrund anser regeringen att även denna kontroll bör bekostas av allmänna medel. Kostnaden bör rymmas inom redan beviljade anslag. När det gäller den offentliga kontrollen av jordbruksprodukter kan, som redan nämnts, den riskbaserade kontroll som ska genomföras för att kontrollera att bestämmelserna om skyddade beteckningar följs antas bli av mycket liten omfattning. Då det rör sig om produkter som kan säljas i flera olika typer av butiker är det dessutom svårt att klart utpeka alla kontrollobjekt. Även här kan vidare kostnaden för myndighetens admi- nistrativa kostnader antas bli oproportionerligt höga i förhållande till den avgift som ska betalas av företagaren. Detta talar sammantaget, enligt regeringens mening, för att kostnaden för denna kontroll bör utgå av allmänna medel. Kostnaden för denna kontroll förväntas bli så låg att den bör rymmas inom befintliga anslag. Sådan extra kontroll som blir aktuell när företagaren har brutit mot regelverket ska, enligt artikel 28 i och rådets förord- ning (EG) nr 882/2004, bekostas med en avgift som erläggs av det före- tag som föranleder kontrollen. Detta innebär att kostnader för uppfölj- ning av eventuella anmärkningar som har konstaterats vid ett kontroll- besök ska debiteras den som kontrolleras. Som angetts ovan bör avgift utgå för ansökningsärenden m.m. samt för kontroll av att produktspecifikationen följs innan produkten släpps ut på marknaden, för viss uppföljande kontroll av vinproducenter och för extra kontroll I promemorian föreslogs att den avgift som bör utgå för ansöknings- ärenden m.m. samt för kontroll av att produktspecifikationen följs innan produkten släpps ut på marknaden, för viss uppföljande kontroll av vinproducenter och för extra kontroll bör utgå enligt en fastställd timtaxa, som bör fastställas av respektive kontrollmyndighet. För en mer utförlig redogörelse hänvisades till regeringens proposition 2005/06:128.