rfr · GW0WRFR15 · 2009-07-09 00:00:00 — I den utsträckning som valen också har mindre betydelse för de frågor som angår utländska medborgare boende i framstår detta beteende som tämligen rationellt (, 2005, s. 69). asiatiskamerikaner i mindre utsträckning än afrikanskamerikaner, trots att utbildningsnivå och inkomstförhållanden borde tala för det motsatta förhållandet (jfr Leighly och Vedlitz, 1999, s. 1110). En förklaring till dessa skillnader som framförts i forskningen är att ett lägre valdeltagande för vissa invandrargrupper beror på bristande demokratiska traditioner i ursprungslandet (Xu, 2004, s. 697). Resonemanget kunde i så fall tänkas vara tillämpbart för personer som invandrat till från länder med svaga demokratiska traditioner som exempelvis och . Mot den förklaringen talar det faktum att det i saknas tecken på att valdeltagandet är mindre utbrett bland utländska medborgare som är födda i länder mer korta eller inga erfarenheter av demokrati i västerländsk mening. Personer med chilenskt medborgarskap röstar till exempel i långt högre utsträckning i de kommunala valen 2002 () än personer med danskt () eller finskt () medborgarskap (SCB, 2002). Det kan dock inte uteslutas att det finns andra skäl som talar för en inriktning mot vissa grupper med utländsk bakgrund. Det existerar andra skillnader mellan utrikes födda med ursprung i västerländska stater och utrikes födda med annat ursprung. Dessa skillnader gäller både den grad till vilken man identifierar sig som invandrare och den utsträckning i vilken man upplever sig ha utsatts för diskriminering i det svenska samhället (, 2007, kap. 2). Det har vidare framkommit att personer med utländsk bakgrund som upplever sig ha varit utsatta för diskriminering i mindre utsträckning än andra utnyttjar sin rösträtt (och , 2004, s. 150). Det finns således skäl som talar för att det är mer angeläget att rikta insatserna till vissa delar av gruppen med utländsk bakgrund än mot gruppen som helhet. 3.3 Arbetslösa som målgrupp En av demokratipolitikens uttalade målsättningar har varit att öka valdeltagandet för de personer som står utan arbete (prop. 2001/02:80; skr. 2003/04:110, s. 7). Det är också klart att arbetslösa personer inte deltar i samma utsträckning i de allmänna valen som personer med arbete. Det kan dock konstateras att inte någon av de insatser som genomfördes åren 2000 2006 uttryckligen riktade sig till arbetslösa. Det enda exempel på att arbetslösa specifikt har varit föremål för uppmärksamhet ges i rapporten tar tid. Där anges de arbetslösa som den primära målgruppen för ett av de 139 projekt som beviljades stöd för demokratiutveckling (och , 2002, s. 10; jfr skr. 2003/04:110, s. 22). Forskningen ger förvisso inte skäl för slutsatsen att arbetslöshet som sådan påverkar benägenheten att rösta på ett negativt sätt (Adman, 2000; och , 1999, s. 35). Det betydligt lägre valdeltagandet bland arbetslösa måste därför sannolikt förklaras av lägre utbildningsnivå, sämre yrkesposition och av att de arbetslösa är överrepresenterade bland ungdomar och personer med utländsk bakgrund. Eftersom demokratisatsningarna har riktats till förstagångsväljare och personer med utländsk bakgrund finns det anledning att utgå från att åtminstone en del av de arbetslösa på indirekt väg har tillhört målgruppen. Men det blir också tydligt att satsningarna inte tagit direkt notis om de grupper i samhället som vare sig är ungdomar eller personer med utländsk bakgrund men som på grund av utbildning och yrke mindre sannolikt deltar i politiska aktiviteter. De grupper som har låg socioekonomisk status och som inte tillhör de särskilt prioriterade målgrupperna har inte uppmärksammats av vare sig de offentliga demokratisatsningarna eller utvärderarna. Demokratipolitikens ambition har varit att valdeltagandet i allmänhet ska öka och i synnerhet att det ska öka inom specifika grupper. Frågan som ställs är vad detta har inneburit och bör innebära för inriktningen av de insatser som genomförs. Utifrån diskussionen ovan är det möjligt att formulera fyra slutsatser. Den första slutsatsen är att riktade insatser kan förväntas vara mer effektiva än allmänna insatser. Om detta råder det stor konsensus både bland utvärderarna och bland forskarna inom området. Den andra slutsatsen är att det finns en möjlig målkonflikt mellan att öka valdeltagandet maximalt och att uppnå en mer jämlik fördelning av detsamma. Ska insatserna alltså riktas till dem som är mest påverkbara eller till dem som det ur ett jämlikhetsperspektiv är mest angeläget att engagera? Den tredje slutsatsen är att inriktningen gentemot personer med utländsk bakgrund är för vag för att fånga in de grupper som bör mobiliseras oavsett om målet är att öka valdeltagandet i allmänhet eller hos de grupper som deltar minst. En fjärde slutsats är att det demokratipolitiska målet att valdeltagandet bland arbetslösa ska öka inte har fått genomslag i de genomförda projekten. En avgörande fråga för försöken att främja det politiska deltagandet med offentligt finansierade insatser gäller med vilka metoder detta bör ske. Frågan är om det i utvärderingarna finns underlag för att uttala sig om det mest optimala valet av strategi. I det följande redovisas de erfarenheter som framkommit och några av de resultat som återges i forskningen om med vilka medel som valdeltagandet kan ökas. Det bör i detta sammanhang noteras att de mest effektiva metoderna för att öka valdeltagandet som regel är institutionella reformer, som till exempel införandet av röstplikt (Franklin, 2004). De metoder som här beaktas handlar dock att inom ramen för befintliga institutioner öka deltagandet genom olika slags informationsinsatser. 4.1 Icke-traditionella metoder för att öka valdeltagandet Inom ramen för demokratisatsningarna har en mängd olika aktiviteter genomförts. Till exempel har det anordnats utställningar, seminarier och festivaler. Sådana aktiviteter har varit mest frekvent förekommande inom projekt som genomförts i samarbete med det lokala föreningslivet (och , 2003, s. 13; m.fl. 2007, s. 39 f.). Oftare har emellertid traditionella metoder använts, som annonsering i medier, distribution av skrifter till hushållen och dörrknackning. Dessa metoder har de politiska partierna oftare använt sig av, även om det finns några undantag. Det finns följaktligen ett samband mellan de metoder som använts i demokratiarbetet och de aktörer som är ansvariga för dess genomförande. Företrädarna för partierna själva förklarar i viss mån betoningen vid traditionellt kampanjarbete med att tiden och resurserna varit knappa. Tiden mellan beslutet att fördela medel till partierna och genomförandet av insatserna har i många fall varit mycket kort (Wohlgemuth, och , 2007, s. 31). Här är dock inte syftet att förklara varför aktörer agerat olika men att utvärdera effekterna av de olika sätt varmed man valt att arbeta utifrån de genomförda utvärderingarna. Är det möjligt att säga något generellt om valet mellan mer och mindre traditionella metoder för att främja valdeltagandet? Det är värt att notera att det enligt regeringen finns skäl för slutsatsen att de traditionella metoderna har varit framgångsrika. Av budgetpropositionen går det att utläsa att informationsinsatser och traditionella metoder har varit effektiva för att öka den politiska jämlikheten (prop. 2008/09:1 utg.omr. En delvis annan uppfattning förfäktas emellertid i en del av utvärderingarna. Det har hävdats att nya platser och arenor behöver skapas för att demokratipolitiken ska nå ut till de grupper som vanligen inte är engagerade i valrörelserna (m.fl., 2007, s. 44). I syfte att engagera invandrarväljare har 4 DEMOKRATISATSNINGARNAS METODER 2008/09:RFR15 också delvis nya metoder prövats. Inför de nationella valen 2002 ordnade några av partierna sociala sammankomster, med inslag av musik och underhållning, eftersom det ansågs vara mer effektivt i relation till dessa grupper (och , 2004, 78, s. 88). är erfarenheterna av icke-traditionella metoder begränsade i en svensk kontext. Arrangemang som är förknippade med underhållning beskrivs som jippon. Kommuner och myndigheter med ansvar för demokratiprojekt tycks betrakta jippon med misstänksamhet. Till exempel har representanterna för storstadskommunerna utryckt uppfattningen att underhållning är en mindre lämplig metod för att främja valdeltagandet (m.fl., 2007, s. 32). Inom en del kommuner har det förekommit etiska regler som uttryckligen tar avstånd från jippon (, 2000, s. 30). Mindre traditionella arrangemang är inte ovanliga i andra länders demokratiarbete (m.fl., 2006, s. 57). I har ett initiativ kallat the vote anordnats för att särskilt locka ungdomar till valurnorna. Idén fick sedermera genomslag i andra länder, som till exempel (Cloonan och Street, 1998). En motivering för att använda sig av sådana arrangemang är att ungdomar ofta är mer svåråtkomliga för reguljära insatser. Brevutskick och telefonkontakter har till exempel visat sig långt mindre effektiva för att nå unga väljare i jämförelse med andra grupper (Nickerson, 2006a, s. 57). Ett ytterligare exempel på att underhållning använts med framgång för att mobilisera unga väljare är projektet som genomfördes inför de allmänna valen i . Projektet omfattade 13 konserter med så många som 15 000 deltagare vid ett enskilt tillfälle. I det efterföljande valet deltog av förstagångsväljarna. Det var betydligt högre än de som deltagit i det föregående valet och obetydligt lägre än deltagandet för väljarkåren i sin helhet (82,). I den rapport där man utvärderade satsningen kom man till slutsatsen att kampanjen hade en positiv inverkan på ungdomars valdeltagande eftersom betydligt fler ungdomar deltagit i valen som anordnades direkt efter att avslutats (98 campaign, 1999). Det är dock värt att notera att rapporten inte ger några verkliga belägg för att de många konserterna och kampanjerna förklarar det ökade valdeltagandet eftersom andra tänkbara förklaringar inte alls diskuteras. Annan forskning om effekten på valdeltagandet av konserter och liknande arrangemang är begränsad. De studier som finns antyder dock att festivaler som anordnas med syftet att öka valdeltagandet har en signifikant positiv effekt. I en studie med kontrollerade experiment av effekten av festivaler i anslutning till vallokalerna på valdagen uppmättes en ökning av valdeltagandet på mellan jämfört med de distrikt där inga festivaler anordnats (Addonizio, och , 2007, s. 723; Burgess m.fl. 2000). Det bör dock noteras att de insatser som studerats kännetecknas av att de är opolitiska. Budskapet som förmedlats till väljarna i de framgångsrika 2008/09:RFR15 4 DEMOKRATISATSNINGARNAS METODER försöken har inte varit politiskt färgade och har dessutom förmedlats av opolitiska aktivister. Det kan därför inte med säkerhet sägas huruvida dessa positiva erfarenheter också gäller när partier eller andra intressenter står som arrangör för de evenemang som anordnas. 4.2 Masskommunikation eller sociala möten? De projekt som genomförts inom ramen för den offentliga demokratipolitiken har alltså endast i begränsad omfattning utnyttjat icke-traditionella metoder. Däremot har andra former av sociala möten utgjort en betydande del av insatserna för att främja valdeltagandet. Den bild som framträder i utvärderingarna är också att det finns en avgörande skillnad mellan masskommunikativa informationsinsatser och aktiviteter som innebär sociala möten med väljarna. En genomgående uppfattning är att sociala möten har varit mer framgångsrika än andra insatser. Av rapporten tar tid framgår det att projektledarna själva bedömer fysiska möten som särskilt lyckade (Nord och , 2003, s. 18). Fördelarna med muntlig information och personliga kontakter framträder även i utvärderingen av aktiviteten Valinformation (m.fl., 2007, s. 44). Som särskilt framgångsrika betraktas insatser som innebar att personer spred information och svarade på frågor i anslutning till människors bostadsområde. Erfarenheterna av dessa så kallade demokratiambassadörer var mycket positiva vid Europaparlamentsvalet (och , 2004). En motsvarande bild framträder i de intervjuer som genomfördes med de företrädare för de politiska partierna som medverkat i och ansvarat för insatser riktade gentemot invandrare inför riksdagsvalet . Av utvärderarnas rapport framgår det att en stor majoritet av partiaktivisterna starkt betonade de sociala kontakternas betydelse (och , 2004, s. 71). Dessa bedömningar pekar alla i samma riktning och visar att det är mer effektivt att söka direkt kontakt med väljarna än att försöka påverka dem genom exempelvis medier eller brevutskick. Emellertid grundar sig slutsatserna i hög grad på intryck och bedömningar av utvärderarna eller av projektledarna själva. Det kan naturligtvis vara intressant att veta hur de som arbetar med demokratiprojekten upplever att olika metoder fungerar. Det är dock en annan fråga om det finns belägg i systematiska studier för slutsatsen att sociala möten är mer effektiva än andra metoder för att öka valdeltagandet. Ett visst stöd för en sådan slutsats finns i studier som gjordes av insatserna valrörelse. I syfte att öka mobiliseringen av väljarkåren beslutade det socialdemokratiska partiet att använda en betydande del av de medel som tilldelats för att anställa så kallade demokratiambassadörer. Inte mindre än 144 personer anlitades för att bedriva informationsarbete i 41 prioriterade kommuner som kännetecknades av hög andel boende med utländsk bakgrund. Arbetet skulle ske genom direkta sociala kontakter, som 4 DEMOKRATISATSNINGARNAS METODER 2008/09:RFR15 till exempel att knacka dörr eller att anordna gårdsmöten och torgmöten med kända politiker eller andra kändisar (Wohlgemuth, och , 2007, s. 79). I en genomgång av valdeltagandet i ett urval valdistrikt där demokratiambassadörerna varit verksamma blir slutsatsen vid kontroll för andra bakgrundsvariabler att effekten är anmärkningsvärt stark. Valdeltagandet ökade med i genomsnitt för varje demokratiambassadör som varit verksam inom ett valdistrikt (Wohlgemuth, och , 2007, s. 82). Resultatet ger ett starkt stöd för de erfarenheter som rapporterats från andra insatser, nämligen att sociala möten utgör en effektiv metod för demokratiarbetet. Det bör noteras att studien av demokratiambassadörernas framgångar inte är en jämförelse med andra metoder. Det som kan sägas är med andra ord att insatser med demokratiambassadörer har en positiv effekt på valdeltagandet, men inte att de är mer effektiva än andra påverkansmetoder. Studien besvarar heller inte frågan varför demokratiambassadörerna har denna positiva effekt. Författarna till rapporten lanserar dock två tänkbara hypoteser. Den ena är att det lönar sig att söka upp väljarna ansikte mot ansikte (Wohlgemuth, och , 2007, s. 85). Det direkta sociala mötet skulle därför vara avgörande för att uppnå den avsedda effekten. Den andra hypotesen är att det mest betydelsefulla är vem som tar den sociala kontakten och vilka kunskaper som den personen besitter. Demokratiambassadörerna var ofta personer som själva hade invandrarbakgrund och god lokalkännedom (Wohlgemuth, och , 2007, s. 84). Hypotesen skulle därmed vara att det behövs mer än direkta sociala kontakter. Avgörande är att de personer som utför kontakterna själva besitter de färdigheter och språkkunskaper som gör att de kan anpassa budskapen till de förutsättningar som råder på plats. I följande avsnitt ska stödet för båda dessa hypoteser studeras ytterligare. 4.3 Betydelsen av sociala kontakter Det finns ett starkt stöd inom forskningen för hypotesen att direkta sociala kontakter är en effektiv metod för att öka valdeltagandet. Betydelsen av det sociala mötet har varit känd sedan de första fältexperimenten om metoder för väljarmobilisering genomfördes . visade i en jämförelse mellan olika sätt att påverka människors röstande att personliga kontakter är den mest framgångsrika metoden (Eldersveld, 1956, s. 156). studier har visat att hembesök eller knacka dörr ökar valdeltagandet med jämfört med en kontrollgrupp (och , 2000, s. 660; och , 2001, s. 13; , 2004, s. 879). Metoden har även visat sig framgångsrik i försöken att mobilisera ungdomar att rösta (Nickerson, 2006a, s. 52). Betydelsen av dessa resultat blir än tydligare om de kontrasteras med metoder som mer antar karaktären av masskommunikation. 2008/09:RFR15 4 DEMOKRATISATSNINGARNAS METODER En sådan metod är brevutskick hem till den enskilde. Kontrollerade fältexperiment av försök att öka valdeltagandet genom budskap som skickats med brev har i en del fall inte kunnat påvisa någon signifikant positiv effekt (och , 2000, s. 660). Resultaten är dock på denna punkt något motstridiga. En översikt över sammanlagt 28 studier ger stöd för slutsatsen att brevutskick som inte förmedlar ett partipolitiskt budskap har en viss förmåga att övertyga väljarna att använda sin röst. Om budskapet däremot har en partipolitisk orientering är det enstämmiga resultatet att ingen positiv effekt på valdeltagandet står att finna (och , 2008, s. 69). En betydelsefull komponent tycks alltså vara vilket slags information som brevutskicket innehåller. Dessutom har det betydelse vilken målgruppen är. I några av de tidigaste experimentella studier som genomförts av olika metoder för väljarmobilisering visade att teknisk information om röstningsförfarandet har en signifikant positiv effekt på valdeltagandet särskilt i de grupper som saknar etablerade väljarvanor (Gosnell, 1927). En slutsats som dragits i senare studier är att brevutskick är en framgångsrik metod om den erbjuder saklig information om valen och riktas till dem som är sämst rustade att själva inhämta dessa kunskaper (Bedolla och , 2009, s. 3). En ytterligare metod är att kontakta väljaren per telefon. En kontakt per telefon är givetvis ett slags personlig kontakt, men är det fysiska mötet frånvarande. Det är därför inte självklart huruvida metoden kan förväntas vara lika effektiv som sociala möten. Erfarenheterna av försök att mobilisera väljare per telefon ger inte heller en entydig bild. Det finns studier som visar att telefonkontakter inte ger någon signifikant ökning av valdeltagandet (och , 2000; Pattie och , 1997). Andra studier visar på en blygsam men ändå tydligt positiv effekt (Imai, 2005; och , 2008). För att telefonkontakter ska ha någon chans till framgång tycks, liksom för brevutskick, budskap med opartisk information vara en förutsättning (Nickerson, 2006b; McNulty, 2005). I jämförelse med direkta sociala kontakter är det ändå klart att telefonkontakter är ett långt mindre effektivt instrument. Metoder för väljarmobilisering är, som vi sett, olika effektiva. Den mest effektiva metoden tycks vara den som inbegriper sociala möten, vilket till exempel kan innebära att knacka dörr eller att demokratiambassadörer finns på plats i väljarnas bostadsområden. Som konstaterats har sådana aktiviteter varit framgångsrika även när de genomförts av de politiska partierna. Huruvida sociala möten kan förväntas vara än mer effektiva om de genomförs av partipolitiskt obundna aktörer är inget vi har kunskap om. En sådan hypotes är dock inte osannolik utifrån de erfarenheter som finns i amerikansk forskning. Men valet av metoder för att påverka valdeltagandet måste också ta hänsyn till kostnaderna. Den mest effektiva metoden kan också vara den mest kostsamma, och i så fall är det inte självklart att den metoden är att föredra. Några försök att med hänsyn till kostnaderna för olika aktiviteter utvärdera insatserna står dock inte att finna i utvärderingarna av regeringens demokratisats- 4 DEMOKRATISATSNINGARNAS METODER 2008/09:RFR15 Avsaknaden av en sådan diskussion är utan tvekan anmärkningsvärd. För att få vägledning om vilka slutsatserna är när effektivitet och kostnader vägs samman måste blicken vändas mot forskning om väljarmobilisering i . En genomgång av egen och andras forskning på området har utförts av och vid . De har rangordnat olika metoder efter kostnaden för att ytterligare en person ska ta sig till valurnan på valdagen. Resultatet är att sociala möten inte endast har en starkare effekt än masskommunikation men att metoden också är mer kostnadseffektiv. Telefonkontakter och brevutskick placeras alltså långt efter sociala möten även när hänsyn tas till kostnaderna (och , 2008, s. 139). Detta resultat är uppseendeväckande eftersom det visar att en mer kostsam metod (sociala kontakter) trots allt är att föredra framför betydligt mindre kostsamma metoder (brev och telefon) på grund av sin starkt positiva effekt. Det kan också noteras att studien påvisar att festivaler och icke-traditionella metoder är mer kostnadseffektiva än både brevutskick och telefonkontakter. måste resultaten för de icke-traditionella metoderna värderas med försiktighet på grund av det begränsade antal studier som slutsatserna grundas på (och , 2008, s. 118). 4.4 Anpassade insatser eller inte? Oavsett graden av social kontakt är en annan fråga huruvida det budskap som framförs ska anpassas till mottagarnas förutsättningar. I vissa fall är det ett villkor för framgång att informationen anpassas till målgruppen. Så är exempelvis fallet med valinformation som riktar sig till personer med syn- eller hörselskador (, 2004). Men om förutsättningarna för att tillgodogöra sig väljarinformation varierar även för andra grupper kan det synas rimligt att anpassa innehållet i kontakter också med dem. För att nå ut med valinformation till ungdomar kan det till exempel, som diskuterats ovan, vara önskvärt med evenemang som har inslag av underhållning. Och i syfte att nå ut till personer med utländsk bakgrund kan det synas värdefullt att använda sig av andra språk än det svenska. Inför riksdagsvalet producerades en mängd information som ansågs vara särskilt anpassad för invandrare, som till exempel partimaterial på det egna språket och annonsering i invandrartidningar (och , 2004, s. 110). Ett ytterligare exempel återfinns i kommunernas demokratisatsningar inför valen 1998. Bland annat och distribuerade valinformation på invandrarspråk och annonser i etniska medier (, 2000, s. 2932). Valet av strategi för att öka det politiska deltagandet hos grupper med lågt politiskt deltagande handlar således inte enbart om att välja effektiva metoder utan även om att besluta sig för om metoden ska anpassas eller inte till mottagarnas förutsättningar. Det finns givetvis en rad olika sätt varmed en insats kan anpassas. Det kan bland annat handla om vem som anlitas för uppdraget, vilket budskap som 2008/09:RFR15 4 DEMOKRATISATSNINGARNAS METODER framförs, vilka aktiviteter som anordnas och vilket språk som används. Trots att graden av anpassning utefter dessa dimensioner inte alltid studerats på ett systematiskt sätt i utvärderingarna är det möjligt att utifrån de iakttagelser som gjorts och den forskning som finns dra vissa begränsade slutsatser. Den första frågan gäller betydelsen av vem som genomför en insats. Inom projekten för att öka valdeltagandet har inte denna fråga studerats systematiskt. Det visar sig dock att partierna i många fall har positiva erfarenheter av att anlita personer med utländsk bakgrund när de genomför aktiviteter i invandrarstadsdelar och har kontakter med invandrarföreningar. Flera partiföreträdare beskriver det som en avsevärd fördel att i mötet med invandrare själva företrädas av personer med utländsk bakgrund (och , 2004, s. 76). Huruvida bakgrunden har en reell betydelse är dock inte klarlagt. De försök som gjorts med att jämföra effekterna av väljarkontakter med invandrargrupper som personer med olika bakgrund har haft har inte påvisat någon positiv effekt. Resultatet av ett sådant fältexperiment i , , ger inget stöd för slutsatsen att kontaktpersonens etniska eller kulturella bakgrund påverkar sannolikheten att en person röstar (, 2004, s. 879). Den andra frågan är huruvida budskapets innehåll bör anpassas. Det är tänkbart att vissa perspektiv eller frågor anses vara särskilt angelägna för invandrarväljare.