rfr · GX0WRFR3 · 2009-12-21 00:00:00 — Hans forskning har bl.a. rört val av insatser inom den socialtjänstbaserade missbrukarvården och hur vägarna ut ur alkohol- och narkotikamissbruk gestaltar sig. Vem får vilken vård? I en s.k. vinjettstudie, omfattande i princip alla socialarbetare inom den socialtjänstbaserade missbrukarvården i , har jag och min kollega kunnat konstatera att det finns betydande skillnader, både mellan olika enheter och mellan medarbetare på samma enhet, när det gäller vilken insats eller typ av behandling som rekommenderas för klienter med samma problembild. Vinjettstudien visade också att socialarbetarna relativt sällan aktivt frågade efter klienternas egna önskemål, och att man vid bedömningen av behov av tvångsvård enligt LVM tillämpade delvis andra kriterier än dem som lagstiftningen stadgar (t.ex. är sannolikheten att bedömas vara i behov av tvångsvård större för narkotikamissbrukare än för alkoholmissbrukare och större för yngre klienter än för äldre). Det är naturligtvis högst problematiskt att vilken insats man erbjuds i hög grad tycks bero av var man bor och vilken handläggare man möter och, när det gäller tillämpningen av LVM, är det även ett betydande rättssäkerhetsproblem. Hur fungerar LVM? I princip finns det inga vetenskapliga belägg för att långvarig tvångsvård bidrar till möjligheten att ta sig ur ett missbruk. Däremot kan ett kortvarigt tvång tillgodose en legitim skyddsaspekt, både när det gäller missbrukarens eget liv och hälsa och när det gäller omgivningens säkerhet. Ett grundläggande dilemma för tvångsvården är att den motivation som där kan skapas lätt kommer att handla om önskan att komma ut ur tvångsvården, snarare än om en vilja till genuin förändring. Flera forskare har menat att tvångsvårdens viktigaste funktion inte är att hjälpa enskilda missbrukare, utan att kontrollera de okontrollerbara och dra gränsen för vad samhället tolererar. Att ta sig ur missbruk och beroende Flera studier har visat att majoriteten av dem som tar sig ur missbruk eller beroende gör det utan hjälp av professionell behandling och har analyserat hur sådana förändringsprocesser går till. En viktig slutsats av dessa studier är att möjligheten att ta sig ur ett missbruk till stor del beror på den enskildes personliga och sociala kapital och på att han/hon har stöd av personer i omgivningen som stöttar honom/henne som person men reagerar mot missbruket. Hur bör vården utformas? En viktig slutsats är att detta att försöka motverka missbruk och beroende inte bara är en vårdpolitisk utan också en socialpolitisk fråga. För de många personer med sådana problem som aldrig kommer i kontakt med vården är det viktigt att underlätta självläkningen, t.ex. genom att förmedla kunskap till anhöriga och närstående om vad de betyder och vad de kan göra, genom att tillhandahålla råd och stöd, t.ex. via Internet, och genom att se till att det finns attraktiva alternativ till livet som missbrukare. För att fler ska komma i kontakt med vården är det viktigt att denna har hög tillgänglighet i princip behövs hjälpinsatser on demand eftersom motivation är en färskvara och att vården är flexibelt utformad, men hänsyn till den enskildes behov och förutsättningar. Tanken att alla behöver gå igenom samma vårdkedja är förfelad och de flesta låter sig inte utan problem stuvas in i färdiga behandlingsmodeller. När det gäller den ganska lilla grupp med långvariga missbruksproblem och betydande psykiska eller sociala problem, som genom att återkomma i vården gång på gång upptar en ganska stor del av de samlade vårdresurserna, behövs också nya strategier. I stället för att, som ofta är fallet, erbjudas oregelbundet återkommande intensiva insatser som behandlingshem eller tvångsvård, behöver många i denna grupp långsiktiga, kontinuerliga, lågintensiva kontakter, med sikte på att skapa en vettig livssituation, som motverkar och minskar missbruket och ökar den samlade livskvaliteten. Om evidens och metod Den satsning på evidensbasering av, och nationella riktlinjer för, den svenska missbrukarvården, som skett är på många sätt välkommen, inte minst mot bakgrund av att detta område tidigare varit satt på undantag. Om man, som till viss del tycks ha skett, i denna satsning bara fokuserar på specifika metoder, vars effektivitet stöds av kontrollerade studier, riskerar dock perspektivet att bli för snävt. Dels är det inte självklart att dessa metoder är tillämpliga för merparten av de missbrukare som faktiskt frekventerar vården. Dels har forskningen inte kunnat peka ut någon sådan metod som bättre än alla andra, eller visa att vissa metoder är bättre för vissa personer. Det betyder för det första att det i valet av insats är viktigt att beakta den enskildes egna önskemål, något som i sig kan förbättra behandlingsmotivation och engagemang i, och därmed utfallet av, behandlingen. För det andra betyder det att det är viktigt att ytterligare utforska så kallade common factors, dvs. faktorer som är gemensamma för all framgångsrik behandling. Sådana faktorer kan t.ex. vara en nära och förtroendefull relation mellan behandlare och klient, att man kontinuerligt läser av hur behandlingen utvecklas och att behandlarna/socialarbetarna har en god arbetsmiljö. är professor i socialt arbete vid . Hennes forskning är inriktad mot familjepolitik, barn- och familjeproblematiker och modernt föräldraskap. Finns det rättsosäkerhet i lagtillämpningen? Inom finns många med hög utbildning som vill betrakta sig som professionella, vilket innebär att de även har ett visst mått av diskretion möjlighet att vid ett givet tillfälle ha ett tolkningsutrymme för hur en regel skall tolkas. Lagar och förordningar måste naturligtvis följas. Vinjettstudier visar att det finns avsevärda lokala och regionala variationer om tolkningarna sker. Samma finner man vid och inom sjukvården, där antalet vårddagar för samma diagnos varierar avsevärt. Detta kan man reagera över men viss variation kommer nog alltid att finnas när man har med människor att göra. Kanske vore det bra att i en kunskapsöversikt göra vissa jämförelser som antyds ovan. Problemet med tidstypiska föreställningar Inom finns ofta tidstypiska föreställningar om vad som är bra och dåligt. Ett exempel är våra studier om manliga förebilder. Där finner vi att det förvisso är bra om killar som strular får en bra manlig förebild, men att man lika gärna skulle kunna säga att vad som behövs är en trygg och stabil person som tillåter lite känslor oberoende av kön. Problemen kanske inte i första hand handlar om att rätta till könsstereotyper, även om problemen tycks könsbundna, utan mer om hur man utvecklas till en trygg samhällsmedborgare. Inom så har man vissa insatser att ta till och man rättar nog till problemen därefter istället för att finna på nya insatser. Det kan också tilläggas att inom barn- och ungdomsvården så är graden av privata alternativ hög, dessvärre ofta med personal som inte har en gedigen utbildning och vars vårdideologier man inte vet så mycket om. Brist på forskarkompetens inom ett problem Ytterligare en aspekt som borde finnas med är hur organisationen ser ut. När man diskuterar kunskapsbasering dras ofta paralleller till sjukvården. Där finns ofta forskningskompetent personal och många överordnade måste vara disputerade för att få sina tjänster. Vetenskaplighet blir då självklart en del av arbetsmiljön och tänkandet. Hur ser det ut inom ? Få om ens någon socialchef eller beslutsfattare har en vetenskaplig kompetens. Det påverkar med stor sannolikhet inställningen till vetenskapliga resultat och tänkande liksom till inställningen till personalens vidareutbildning och kompetens. Förutsättningar för förbättrat kunskapsunderlag Ett förslag som lades fram av mig tillsammans med och P-O Forsblom då vi utvärderade var att inrätta forskningsinstitut kopplade till universitet. Poängen med detta är att man då skulle kunna få långsiktighet och en kumulativ kunskapsuppbyggnad. Som det är nu sker forskningen genom ad hoc-artade utlysningar av pengar och det blir en kortsiktighet över det hela. Vårt förslag vann inget gehör eftersom alla nervöst undrade var och hur dessa institut skulle institutionaliseras. En fråga av vikt är hur man kan få ett vettigt basmaterial från verksamhet. Visserligen finns inrapportering till överordnade kontrollmyndigheter men kanske kunde man i samarbete med forskare lägga upp rutiner för registerföring som underlättar analys av trender m.m. för att få kunskap om betydelsen för klienterna. är professor i rättsvetenskap med inriktning mot socialt arbete, verksam vid vid . projektledare för två FAS-projekt, ett som handlar om vräkningshotade klienter och ytterligare ett som handlar om brottsoffers rätt till stöd av . Det sistnämnda berör direkt socialtjänstlagen (SoL). Hon driver också ett projekt om tvångsvård m.m. Det intressanta med socialtjänstlagen ur rättslig synpunkt Lagstiftningen inom den offentliga rätten, som socialrätten kan beskrivas som en del av, är av annan karaktär än t.ex. straffrätt eller civilrätt. SoL reglerar främst förhållandet mellan stat och kommuner (offentliga organisationer) och mellan individer och myndigheter. Lagstiftaren har valt att använda sig av en abstrakt lagstiftningsteknik, dvs. ramlagar med allmänna formuleringar och mål. Lagstiftningen ger på så sätt större utrymme för tolkningar än en konkret lagstiftning. Förutom att lagstiftningen är abstrakt innebär lagstiftningstekniken att tillämpningen sker genom beslut av tjänstemän inom förvaltningen snarare än av domstolar. Det betyder att det är personal med främst andra kompetenser än juridisk, t.ex. socionomer, som har befogenhet att tolka och tillämpa lagen. SoL är starkt relaterad till bedömningen av enskildas försörjningsbehov. Syftet med biståndet är att tillförsäkra den enskilde en rätt till stöd och hjälp från samhällets sida, när hon eller han på grund av bristande arbetsförmåga, funktionshinder, ålder osv. gör insatser från samhällets sida nödvändiga. Men rätten till stöd är inte ovillkorlig. Som en grundläggande förutsättning gäller att den enskilde själv saknar förmåga att tillgodose behovet. Lagstiftningen innehåller flera begrepp som inte kan tolkas genom sedvanlig juridisk metod. Som exempel kan nämnas barnens bästa. Lagstiftningen anger inte hur begreppet skall tolkas. Det finns olika sätt att bedöma barnets bästa enligt SoL. Det finns olika teorier (kunskaper) och erfarenheter om vad som anses vara bra för barn och om relationer mellan barn och föräldrar, t.ex. anknytningsteori, relationsorienterad teori, behovsteori. Olika teorier kan leda till olika bedömningar av barnets bästa. Det kan medföra, ur ett juridiskt perspektiv, rättssäkerhetsproblem eftersom det då kan finnas flera tolkningar av barnets bästa. Och hur ska då krav på förutsägbarhet och likabehandling hanteras? Juristerna har svårt att hantera detta och kan bli beroende av andra professioner. Frågan är vem som avgör vilken tolkning som skall ligga till grund för det slutliga beslutet. Det finns inte en rätt tolkning utan flera. Ett rättsosäkerhetsproblem hur ska det lösas? Situationen kan beskrivas som en kamp mellan professioner där jurister och socionomer är oense om vem som ska ha tolkningsföreträde och vara rättstillämpare. Motsättningen behöver klarläggas genom att t.ex. skapa medvetenhet om att den finns för att motverka en professionspolarisering. Det finns inga enkla lösningar när det gäller tillämpningen av lagen och hur den kan göras rättssäker för individen. Ett första och viktigt steg kan vara att förbättra kompetensen att bedöma socialvetenskapliga teorier och perspektiv bland jurister som arbetar med socialrätt. behöver kunskaperna i juridik och hur rättskällor bör hanteras förbättras bland socionomer ett mer tvärvetenskapligt arbete helt enkelt. Socionomer har inte någon tradition av att kritiskt granska källor, fakta och annan information. Den juridiska metoden, dvs. använda förarbeten och andra rättskällor, kan också leda fel i tolkningen av socialrätten: i propositioner finns ibland citat av forskare och andra experter som inte behöver vara relevanta för det aktuella fallet. Det är viktigt med materiellt riktiga beslut. Rättssäkerheten i traditionell juridisk betydelse kan förstärkas genom bättre argumentation i besluten så att det framgår hur man kommer fram till resultaten. Krav på tydligare, konkreta lagar kan ställas eller på preciseringar av mångtydiga begrepp. Det finns inga enkla lösningar. Att öka intresset hos politiker och jurister om hur lagen faktiskt tillämpas är viktigt. Det är i den faktiska tillämpningen som vi kan få kunskap om hur lagstiftningen faktiskt fungerar. Granskning av utredningar behövs När ett beslut av överprövas av domstol förutsätts att utredningsunderlaget är tillfredsställande. Domstolen granskar inte alltid utredningar, dvs. om grunderna för beslutet är uppfyllda, om fakta är korrekta, hur tolkningar av lagen gjorts osv. Det saknas ofta en diskussion om bevisprövningen. Ett exempel kan vara ett fall där ett rykte i utredning förvandlats till ett faktum. Rätten förutsätter att underlag är korrekt. Den enskildes ifrågasättande av utredningsunderlaget beaktas sällan. Detta kan delvis förklaras av att förvaltningsprocessen är skriftlig och den muntliga förhandlingen enbart ett komplement till den skriftliga. Det finns redskap för granskning, men det används inte i praktiken. Det handlar ofta om utsatta människor som har svårt att ifrågasätta myndighetens argumentation. Offentliga biträden (i tvångsmål) kompletterar inte ofta utredningar eftersom de inte får ersättning för ett sådant arbete. SoL en radikal lagstiftning! SoL är en radikal lagstiftning på så sätt att den grundläggande principen i lagen är att den enskilde har rätt att få sina behov tillgodosedda oavsett orsaken till dem. Inga behov skall enligt lagen prioriteras i förhållande till något annat. har dock nya grupper införts i lagen t.ex. anhöriga och brottsoffer. Brottsofferparagrafen i SoL ha skapat stora förväntningar bland enskilda. Men lagregeln riktar sig främst till kommunerna som en uppmaning att uppmärksamma brottsoffers behov, och paragrafen ger inte någon rätt till stöd i individuella fall. Då skall en behovsprövning göras enligt SoL 4:1. Precis som för alla andra skall det individuella behovet bedömas och prövas. Denna konstruktion försvårar tillämpningen av lagen i en mening men ger kommunerna friheten att själva organisera sin verksamhet och sitt arbetssätt för både brottsoffer och anhöriga. Ämnet rättssociologi är svagt i i jämförelse med t.ex. . Den norska regeringen har satsat mycket pengar på barnavårdsforskning generellt och barnrättslig forskning mer specifikt. Detta har gett resultat genom att de har en bättre bild av hur barnavården fungerar och det gäller även rättsliga reformer. är relativt få jurister inriktade mot socialrätt i , trots att ämnet är så omfattande. Det finns en relativt stor grupp forskare i . Men det saknas en professur i ämnet, något som, enligt min mening, markerar ämnets ställning som forskningsämne på . är medicine doktor verksam vid statsvetenskapliga institutionen, . är i sin forskning inriktad på tillkomsten av LSS och den svenska handikappolitikens utfall. Lokal variation i LSS-tillämpningen Det här är ju frågor som egentligen kräver oerhört omfattande svar. Mycket har berörts i betänkande (SOU 2008:77). Därför tar jag bara upp några punkter som jag anser att inte tillräckligt berört. Vårt projekt om LSS-tillämpningen har visat på en lokal variation i LSS- tillämpningen. Vi har hittat en del förklaringar. Några av dessa är tveksamma ur legitimitetssynpunkt, dvs. de verkar inte förklaras av behov utan av andra faktorer såsom lokal kultur, bristande tillgänglighet. Det innebär hot mot den regionala rättvisa som LSS hade för avsikt att stärka. Socialtjänstlagen lämnar ju ett större utrymme åt kommunala ambitioner medan syftet med LSS och dess starka rättighetskaraktär är att det inte ska spela någon roll var man bor. Jag anser inte att betänkande tillräckligt tar upp den problematiken. Vad skulle kunna vara annorlunda i regelverket och, utifrån dina forskningsresultat, förmodas ge ett bättre utfall/underlätta arbete? Jag har alltid försvarat utformningen i stort av LSS, och menat att skälet till brister i tillämpningen inte beror på lagen utan den politiska viljan och förmågan. är man mycket medveten om vad lagen syftar till och att resurser måste fram när behov finns. Kommunala riktlinjer är ju också ett uttryck för politisk vilja, närmast att vara restriktiv. LSS betonar ju valfrihet, individuella önskemål och att behov ska tillgodoses i tillräcklig omfattning. Så det är inte lagen som är problematisk. Det är tillämparna själva som omtolkar lagen i restriktiv riktning. Finns det i övrigt något som din forskning visar på som man på den politiska nivån skulle kunna göra för att förbättra eller utfallet av arbete? Enligt min mening är det ett problem att knappast berörde LSS, att den lagen skulle vara värdefull för många svårt funktionshindrade personer med psykiatrisk problematik. Det tas upp av . Det är ett politiskt problem att och står i motsatsställning. Från SKL:s sida har man ju alltid varit starkt kritisk mot rättighetslagstiftning som läggs på kommunerna och SKL värnar kraftigt den kommunala självstyrelsen. Vilka aspekter av förhållandet lagstiftningsocialtjänst menar du skulle kunna vara intressanta att belysa genom framtida forskning? Forskningsluckor är egentligen ingenting jag funderat på . Men jag har börjat undra över ett fenomen nu i samband med att jag ska skriva en bok om bemötande inom LSS-verksamhet. Det gäller synen på lagarna och vad dessa har för betydelse för professionalismen. Det verkar finnas en likgiltighet, till och med förakt för lagar, någonting som man tar i med tång och helst vill slippa befatta sig med. Man tycks anse att professionalism är något som inte behöver innefatta kunskap om det offentliga regelsystemet. För mig som statsvetare är det förstås självklart att när man har ett välfärdssystem som är offentligt reglerat och i huvudsak offentligt finansierat och producerat, så måste det offentliga etos vara ledstjärnan i ens arbete. Det räcker inte att vara snäll, som en etikforskare skriver. Det skulle kanske vara ett intressant tema att forska om. Eller om man redan är bekymrad sätta igång med utbildningsarbete. Generellt behöver vi veta mer om hur den ideologiska utvecklingen ser ut, hur normer skapas och upprätthålls. Ett aktuellt exempel är nya terminologi (2007) på funktionshinderområdet. Från forskarhåll har det framförts omfattande kritik mot denna. Personligen är jag orolig för att vi får en ideologisk tillbakagång från det hittillsvarande synsättet på funktionsförmåga, som något som är relaterat till de omständigheter en person lever i, tillbaka till det gamla individorienterade synsättet att funktionsnedsättning är en inneboende egenskap. Därmed riskerar funktionsförmåga åter bli mer av ett individansvar och inte ett samhällsansvar. Den nya terminologin används på ett sådant sätt att det inger stora farhågor. Det är nämligen nästan bara egenskapen funktionsnedsättning som används i offentliga dokument, såsom den nya FN-deklarationen liksom förslaget till ny LSS. Den politiska aktör som i praktiken driver på utvecklingen är således en myndighet, . Många frågor kan ställas med utgångspunkt i detta, t.ex. vilken roll politiker och handikapprörelse har när ny terminologi föreslås och börjar användas. är docent i socialt arbete vid . har i huvudsak forskat runt socialarbetarnas möjlighet till kompetensutveckling. har bl.a. varit projektledare för en studie som undersöker arbetsförhållanden för socialarbetare inom social barnavård och har även lett projekt kring brukarinflytande inom vård och omsorg om psykiskt funktionshindrade och rehabiliteringsinsatser för psykiskt funktionshindrade. Lagändring om ändamålsenlig kompetens gjordes en lagändring i Sol med formuleringen att personal ska ha ändamålsenlig kompetens. Det här var en viktig lagändring eftersom det resulterade i att kompetensfrågorna kom upp på dagordningen. Men en lagändring räcker inte för att åstadkomma en förändring. Den måste åtföljas av förståelse för verksamhetens förutsättningar, och det är också viktigt att tilldela verksamheten de resurser som är nödvändiga för att åstadkomma en kompetenshöjning hos personalen. Barnavårdsutredningar bättre kompetens behövs Barnavårdsutredningar har fått låg status. anställs nyexaminerade socionomer för att arbeta med barnavårdsutredningar fast de inte kan ha tillräcklig kompetens för så svåra ärenden. Barnavårdsutredningar är dessutom mer komplicerade än . var det mer rutinmässigt att man omhändertog barn, medan man måste ta hänsyn till att omhändertagande innebär både mycket stora kostnader för samhället och att forskningen visar att det sällan är lyckat ur barnets perspektiv. Det är inte en lagändring som behövs i det här läget utan snarare att man inom måste höja kompetensen och förbättra arbetsvillkoren när det gäller barnavårdsärenden. Utbildning och handledning av personal är mycket viktigt samt att arbetsförutsättningarna är sådana att det går att göra ett kvalitativt gott arbete, t.ex. med en rimlig grundbemanning i förhållande till antalet ärenden. Om man gör en internationell jämförelse så står sig förhållandevis väl. Även om mycket kan göras bättre så är det inte värst i . Om man jämför med t.ex. , när det gäller barnavårdsärenden, så har man där slagit in på en väg med noggranna föreskrifter som ska följas men som får en ökad byråkratisering än höjd kvalité som följd. I har man tagit över ett utredningsinstrument från , BBiC (Barns Behov i Centrum), som anpassats till svenska förhållanden. Om det instrumentet används rutinmässigt riskerar det att försämra stödet till familjerna, men rätt använt visar det vilket kvalificerat och kunskapskrävande arbete det är fråga om. Därför är det här instrumentet i omgärdat av omfattande utbildning och licensiering. Öppen eller bestämmande lag? LSS är en bestämmande och noggrann lag i förhållande till SoL som är öppen. SoL medger i princip större handlingsutrymme än LSS på så sätt att det inte föreskriver vissa bestämda insatser, men kräver å andra sidan resurser och personal om den inte ska leda till att olika målgrupper eller insatser blir bortprioriterade. Vid LSS tillkomst allokerades medel från SoL till områden som täcks in under LSS. Mycket sällan får psykiskt funktionshindrade resurser med stöd i LSS. Under 1990-talskrisen skulle reformer för psykiskt funktionshindrade komma men de uteblev på grund av den ekonomiska krisen. Nationell psykiatrisamordning tillkom som ett initiativ för att förbättra förhållandena. Inom ramen för både psykiatrireformen och nationell psykiatrisamordning utlystes medel för utvecklingsprojekt. När projekttiden var slut var avsikten att landsting och kommun skulle överta finansieringen, men det har inte skett utan framgångsrika utvecklingsinitiativ har gått i stöpet. Det är en alltför stor kortsiktighet i de här satsningarna. Kommunerna och landstingen har inte haft ekonomiskt utrymme för att hålla fast vid de goda erfarenheter som gjorts. Satsa på långsiktig kompetensuppbyggnad När man utlyser medel för förbättringar av kompetens av personal är det viktigt att tänka mer långsiktigt. Långsiktig kompetensuppbyggnad kräver ansvarstagande från kommunernas sida ett mer långsiktigt sådant! En förbättring skulle kunna vara, om man från socionomutbildningarna kunde få tillfälle att samarbeta med fältet kring introduktion av nyanställda och därmed korta avståndet mellan utbildning och praktik och förbättra den yrkesmässiga starten och hur grundutbildningen kan komma till nytta i praktiken. Psykiskt funktionshindrade forskning inom det sociala området saknas När det gäller forskning saknas en stark bas för forskningsområdet runt psykiskt funktionshindrade.