rfr · GW0WRFR14 · 2009-10-06 00:00:00 — Se C.E.S , Putting Accountability and Responsibility the System of Government, Policy Options , s. PARLAMENTARISK KONTROLL AV REGERINGEN EN FORSKNINGSÖVERSIKT BILAGA 2 2008/09:RFR14 måste klargöras både vad gäller politiker och tjänstemän. Även Gomery tog upp frågan om ansvar för chefstjänstemän och föreslog att ministrar endast ska vara ansvariga för policyfrågor och för de direktiv som ges till tjänstemännen. Chefstjänstemännen skulle sedan vara ansvariga för sitt ansvarsområde i enlighet med vad som sagts ovan. Gomery föreslog även att det skulle finnas rutiner för hur chefstjänstemännen ska kunna rapportera sina invändningar mot ministerns handhavanden.216 som GK presenterade sina rapporter byttes regeringspartiet ut och den nya regeringen uppfyllde ett vallöfte och instiftade den s.k. Federal Accountability Act (FAA). Det var en omfattande lagstiftning som innehöll flera led, bl.a. infördes ansvar för chefstjänstemän i likhet med det ovan föreslagna, en förändring som välkomnas då det anses vara ett bra verktyg för parlamentet att följa upp de uppgifter som delegerats till regering och myndigheter.217 Det som dock saknas i FAA i förhållande till de förslag som GK lämnade var tydligare regler kring tillsättning av chefstjänstemän där partipolitik lämnades utanför tillsättningen.218 Det finns även de som är kritiska till FAA och som menar att lagstiftningen endast var ett led i de konservativas strävan att ta över regeringsmakten.219 Kritikerna menar för det första att lagstiftningen är alltför begränsad framför allt vad gäller rätten till information och meddelarfrihet, för det andra att trots att lagen är utformad för att förhindra en liknande skandal skulle den i stället minska insynen och öka regeringens möjligheter att dölja felaktigheter.220 I samband med skandalen fördes även en allmän diskussion om ansvar och det talades om att det både fanns ett moraliskt och ett strukturellt problem. Det moraliska dilemmat var att ingen verkade vilja ta ansvar längre. Detta föreslogs lösas genom att parlamentet diskuterade och antog Universella deklarationen om mänskliga skyldigheter (UDHR)221. Det strukturella problemet var att det rådde förvirring om de skilda rollerna mellan ministrar, politiska rådgivare och tjänstemän, och lösningen på detta problem var enligt Axworthy ett klart och tydligt regelverk för ansvarsfrågorna. Han menar att UDHR även i dessa frågor skulle bidra till diskussionen.222 216Se s. 1619. 217Peter Aucoin, Improving Government Accountability, , vol. 29 nr 3 (2006), s. 23 och 26. 219Se s. 8 f. s. 16 med där gjorda hänvisingar. Vad gäller meddelarfriheten se även . Rowat, Needs a and an Independent Commissioner to Protect Whistleblowers, Policy Options, , s. 6063. 221A föreslagen av , . 222Thomas S Axworthy, The Responsibility Crisis in , , vol. 28 nr 2 (2005), s. 7 f. För en mer allmän diskussion om ansvarsfrågan se även , Addressing the Accountability Deficit: Why the Must Pay to the Three As, Policy Options, December 2004Januari 2005, s. 916. 2008/09:RFR14 BILAGA 2 PARLAMENTARISK KONTROLL AV REGERINGEN EN FORSKNINGSÖVERSIKT I likhet med flera andra anglosaxiska länder har även som ovan beskrivits ett stående utskott som granskar delegerad lagstiftning. Parlamentets kontroll över denna normgivning utökades när Act antogs . Den nya lagen innebar att parlamentet utökade möjligheten att förklara delegerad lagstiftning ogiltig genom att ge både senaten och representanthuset lika rättigheter i processen med att underkänna delegerad normgivning.223 Ett problem med lagstiftningen är att den i likhet med sin föregångare endast omfattar det som benämns som regulations, vilket exkluderar vissa former av delegerad normgivning.224 Ett annat problem med lagstiftningen är att om kamrarna är oense om huruvida en reglering ska underkännas eller inte kommer den att fortsätta att vara giltig.225 Processen att underkänna en reglering används sällan i praktiken. har regleringar underkänts vid åtta tillfällen.226 ska nämnas att det även har förts diskussioner kring hur regeringens ansvar förändras då det är fråga om en minoritetsregering. Det konstateras att det är lättare att hålla regeringen ansvarig när den inte har majoritet i parlamentet.227 Anledningen till att diskussionen uppkom var att fick en minoritetsregering . Sammanfattningsvis ser vi att många parlaments granskning av regeringen har inslag av såväl politisk, rättslig som ekonomisk kontroll, även om den övergripande bilden är den att den politiska kontrollen dominerar. De flesta parlament granskar inte bara regeringen i snäv mening, utan kan vid behov även utöva sina befogenheter visavi myndigheter under denna. Enskilda ministrar kan vanligtvis granskas och det är tydligt att skillnaderna mellan system där det inte finns någon möjlighet till misstroende mot en enskild minister och sådana där så är fallet inte är så stora i praktiken. Massmediernas roll framhålls ofta i konstaterandet att enskilda ministrar oavsett system i praktiken kan tvingas avgå för att rädda ansiktet på en regering. Att sedan parlamenten inte har sanktionsmöjligheter visavi myndigheterna är en annan sak det blir regeringarna som (i förekommande fall) får ta ansvaret för det som skett i förvaltningen. Det slående gemensamma drag som denna överblick av internationell forskning kring parlamentarisk kontroll visar är hur svårt det är att få en sådan att fungera som ett tydligt konstitutionellt kontrollinstrument. I nära nog varje 223Gavin , Extended Parliamentary over Regulations in , 26(3), (2005), s. 161. 227Se t.ex. , Public Accountability in a Minority Government, 27 nr 3 (2004), s. 335 och . , Measuring the Effectivness of a Minority Parliament, Canadian Parliamentary Re- view, vol. 30 nr 1 (2007), s. 2231. PARLAMENTARISK KONTROLL AV REGERINGEN EN FORSKNINGSÖVERSIKT BILAGA 2 2008/09:RFR14 land pekas på hur varje sådan kontroll tenderar att bli ett instrument i den ständigt pågående politiska maktkampen mellan regeringspartier och opposition, i stället för att vara en kamp mellan regering och parlament. Parlamentarismen som styrelseskick tycks ha en inbyggd begränsning i vilken roll parlamentariska utskott m.m. kan förväntas spela som kontrollinstrument och ansvarsutkrävare. Huruvida regeringen har en majoritet i parlamentet eller ej är som visats en avgörande faktor för hur kontrollmakten fungerar i praktiken. Att parlamentarisk kontroll i alla dess former har att göra med politiskt ansvarsutkrävande är också klart av den internationella genomgången det är närmast omöjligt att koppla bort de politiska implikationerna av en parlamentarisk granskning av regeringen. I slutändan handlar det alltså om huruvida ett misstroende kan komma tillstånd eller ej. Någon skarp åtskillnad mellan granskning och politiskt ansvar torde inte gå att dra. Det är också tydligt att flera parlament med oro sett hur delegationen av lagstiftningsmakt urholkat deras kontroll av normgivningen och sökt återta en viss parlamentarisk kontroll av detta genom att särskilt granska just denna fråga. I samband med detta har konstaterats att granskning av denna typ av frågor av tämligen juridisk-teknisk karaktär har gått att hålla förhållandevis ren från partitaktiska och dylika inslag. Forskningen visar också att det sannolikt krävs flera samverkande faktorer för att ett parlament ska kunna reformera sig inifrån det är nämligen en vida spridd insikt att den parlamentariska kontrollen inte riktigt förmår leva upp till att vara en parlamentets kontroll av regeringen i strikt mening. Trots denna insikt förmår de flesta parlament inte åstadkomma annat än marginella förändringar av sina arbetsformer m.m., något som starkt sammanhänger med at regeringspartierna i parlamentet sällan har något intresse därav. En kombination av faktorer som en mer omfattande skandal, en eller några ledande personer med intresse för förändring och rent faktiska resurser för att kunna spela en sådan roll är det som utpekas som nödvändigt för att få till stånd en reell förändring, något som det tycks vara svårt att få på plats . Det är vidare tydligt att samspelet mellan olika kontrollinstrument är viktigt, något som illustreras väl i vissa länders forskning. I det tyska systemet är aldrig den parlamentariska kontrollen helt frikopplad från den kontroll som den tyska författningsdomstolen utövar över såväl parlament som regering. Det innebär att många frågor om relationen mellan parlament och regering blir tydligt juridiska till sin karaktär, där utskott och liknande enkelt kan peka på att regeringen gjort fel, medan det också innebär att vissa frågor inte gärna kan bli föremål för granskning eftersom författningsdomstolen redan fastslagit att förfarandet inte är fel. Att de nationella revisionsinstitutionerna involveras i granskningen (antingen som stöd åt eller med underlag till parlamentets egna granskningar) är vanligt. har forskningen visat att styrmodeller som betonar utvärdering, revision och granskning i efterhand tenderar att gå till på ett sätt som i sin tur har oavsedda effekter på dem som granskas. Inte minst beror detta, enligt forskningen, på att utvärderingar tenderar att ta sikte på det som går att mäta kvantitativt och därmed styr beteen- 2008/09:RFR14 BILAGA 2 PARLAMENTARISK KONTROLL AV REGERINGEN EN FORSKNINGSÖVERSIKT det hos dem som utvärderas i riktning mot sådana insatser. En betoning på utvärdering och granskning i det parlamentariska arbetet måste således ta hänsyn också till detta för att inte leda till en övertro på vad som kan uppnås på denna väg. Utlåtande angående tillgång till handlingar i BILAGA 3 UTLÅTANDE ANGÅENDE TILLGÅNG TILL HANDLINGAR I UTLÅTANDE ANGÅENDE TILLGÅNG TILL HANDLINGAR I BILAGA 3 BILAGA 3 UTLÅTANDE ANGÅENDE TILLGÅNG TILL HANDLINGAR I UTLÅTANDE ANGÅENDE TILLGÅNG TILL HANDLINGAR I BILAGA 3 BILAGA 3 UTLÅTANDE ANGÅENDE TILLGÅNG TILL HANDLINGAR I UTLÅTANDE ANGÅENDE TILLGÅNG TILL HANDLINGAR I BILAGA 3 BILAGA 3 UTLÅTANDE ANGÅENDE TILLGÅNG TILL HANDLINGAR I UTLÅTANDE ANGÅENDE TILLGÅNG TILL HANDLINGAR I BILAGA 3 BILAGA 3 UTLÅTANDE ANGÅENDE TILLGÅNG TILL HANDLINGAR I UTLÅTANDE ANGÅENDE TILLGÅNG TILL HANDLINGAR I BILAGA 3 Riksdagsutskottens tillgång till regeringens handlingar Till ytterligare belysning av frågan om tillgång till regeringens handlingar lämnas här en generell redogörelse för rättsutvecklingen och rättstillståndet i fråga om riksdagsutskottens tillgång till regeringens handlingar. Av offentlighetsprincipen följer att allmänna handlingar som finns hos myndigheter är offentliga, om de inte omfattas av sekretess. Det gäller både gentemot enskilda och gentemot andra myndigheter. En handling är allmän enligt 2 kap. 3 § första stycket tryckfrihetsförordningen (TF) om den förvaras hos en myndighet och enligt särskilda regler (67 §§) anses inkommen eller upprättad där. Allmänna handlingar inom () är alltså, såvida de inte är sekretessbelagda, tillgängliga för samtliga utskott såväl som för enskilda och andra myndigheter. I 2 kap. 2 § TF finns grundlagsstöd för begränsningar i rätten att ta del av allmänna handlingar. Varje sådan begränsning ska anges noga i bestämmelse i en särskild lag eller, om så befinns lämpligare i ett visst fall, i annan lag vartill den särskilda lagen hänvisar. Den särskilda lag som åsyftas är sekretesslagen (SekrL), vari bestämmelser om sekretess i det allmännas verksamhet finns. Med sekretess menas, enligt 1 kap. 1 § andra stycket SekrL, förbud mot att röja uppgift, vare sig det sker muntligen eller genom att allmän handling lämnas ut eller det sker på annat sätt. Av 3 § framgår att om sekretess föreligger får uppgiften inte röjas för annan myndighet i andra fall än som anges i SekrL eller i lag eller förordning till vilken SekrL hänvisar. I 6, 8 och 9 §§ framgår vilka organ som SekrL omfattar. Bland annat förstås regeringen som en sådan myndighet som omfattas av lagen (m.fl. 2007, s. 1:19). Vad gäller allmänna handlingar som omfattas av sekretess finns en skillnad i fråga om riksdagsutskottens rätt att få ut handlingarna. Grundläggande för granskning av regeringen är den granskning av regeringsprotokollen som ålagts KU. Redan under frihetstiden228 granskades riksrådsprotokollen av . Enligt Brusewitz (1938, s. 262) var dock denna granskning inte endast förbehållen KU utan fördelad på flera utskott och deputationer. Den efterkommande gustavianska tiden229 präglades i motsats till frihetstiden av stark kungamakt och därmed en svag ställning för . Följaktligen lämnades inte protokollen ut till (s. 264). I och med upprättandet av regeringsform gavs BILAGA 4 RIKSDAGSUTSKOTTENS TILLGÅNG TILL REGERINGENS HANDLINGAR KU rätt att äska de protokoll, som uti statsrådet blivit förda (105 §). Jämfört med den nu gällande regeringsformen (RF) fanns dock vissa inskränkningar i KU:s rätt att inhämta regeringsprotokoll. Både vad gäller de s.k. särskilda protokollen, som enligt 9 § skulle föras i vissa utrikesärenden, och protokollen i kommandomål fanns begränsningar i KU:s rätt att få ut handlingarna. Till skillnad från ordningen koncentrerades alltså protokollsgranskningen nu till ett utskott. Detta var något som väckte opposition. Bland annat anfördes att det fanns en risk att KU skulle bli en mellanmakt mellan kungen och ständerna. Åtminstone, menade vissa kritiker, borde antalet ledamöter i KU utökas, från det då stadgade antalet 24, för att ge ständerna utökad möjlighet till insyn. Förslaget ledde dock inte till något resultat. Brusewitz anför inga direkta motiv till KU:s privilegierade position, dock konstateras att då ett konstitutionsutskott behövdes för behandlingen av grundlagsfrågor ansågs det även naturligt att ålägga utskottet att ta hand om protokollsgranskningen (Brusewitz 1938, s. 282 f.). I (FU) betänkande (SOU 1963:17, s. 435) anfördes att KU jämte protokollen brukade infordra handlingar av olika slag som tjänar till att fullständiga protokollen. Dessa handlingar var i allmänhet, menade FU, av vida större roll för granskningsarbetet än själva protokollen. Trots att dessa handlingar inte nämndes RF slog FU fast att dessa föll under utskottets granskningsrätt. Vad gäller protokoll i försvars- och utrikesärenden, anförde FU (s. 453), saknades det anledning att begränsa KU:s rätt ett erhålla protokollen i dessa ärenden. Mot bakgrund av detta föreslog utredningen att KU skulle äga ovillkorlig rätt till samtliga protokoll i regeringsärenden. I samband med beredningen av den partiella författningsreformen 1968/1969 föreslog KU genom att utnyttja sin initiativrätt nya grundlagsregler för utskottets granskning. Genom utskottsinitiativet ändrades delvis lydelsen av 105 § RF. biföll utskottets initiativ (bet. KU 1968:20, bet. KU 1969:1). Den förändring som trädde i kraft innebar dock inte några faktiska förändringar vad gäller KU:s rätt till samtliga protokoll i regeringsärenden. En sådan reform blev dock verklighet i och med att RF trädde i kraft. Grundlagberedningen (GLB, SOU 1972:15, s. 204) anförde att inskränkningarna i rätten att erhålla protokoll i vissa utrikes- och försvarsärenden skulle upphävas och delade därmed FU:s uppfattning att det saknades anledning till begränsning i protokollfrågan. GLB:s förslag bifölls, med några smärre redaktionella förändringar, av departementschefen och sedermera av (prop. 1973:90, bet. KU 1973:26 och bet. KU 1974:8). Av 12 kap. 1 § andra meningen RF framgår den nuvarande bestämmelsen, nämligen att KU har rätt att i sin granskning få ut protokollen över beslut i regeringsärenden och de handlingar som hör till dessa ärenden. Detta gäller oavsett om besluten är hemliga (m.fl. 2006, s. 528). När det gäller ärenden som avgörs av chefen för , dvs. statsministern, av en departementschef eller ett annat statsråd eller av en tjänsteman inom departementet och till RIKSDAGSUTSKOTTENS TILLGÅNG TILL REGERINGENS HANDLINGAR BILAGA 4 departementet hörande kommittéer, s.k. regeringskansliärenden, finns ingen grundlagsstadgad rätt för KU att få ut protokollen. och (1980, s. 315) menar dock att dessa protokoll inte kan undanhållas KU. m.fl. (2006, s. 528) uttrycker sig något mindre kategoriskt men påpekar att det endast i undantagsfall kan finnas godtagbara skäl att vägra att ställa protokoll och andra handlingar till KU:s förfogande. Rätten att få ut sekretessbelagda handlingar från regeringen, som tillkommer KU enligt 12 kap. 1 § RF, är inte given för övriga utskott. Genom 46 § riksdagsordning (RO) gavs utskotten möjlighet, vid behov, att inhämta skriftliga eller muntliga uppgifter av någon av kungens ämbetsmän eller av ett allmänt verk. Dock var utskotten tvingade, för att få tillgång till dessa uppgifter, att genom sin ordförande begära från kungen att uppgifterna meddelades av statsrådet. Av en tidig grundlagskommentar (1902, s. 428) framgår att kungen kunde om honom så för godt synes avslå en sådan begäran. I kommentaren går även att utläsa vad som avses med muntliga eller skriftliga uppgifter. Dessa, menade , torde bl.a. avse upplysningar rörande ministeriella ärenden och kommandomål, särskilt då protokoll inte finns. I en något senare tolkning av praxis anförde (1934, s. 368 f.) att utskotten ibland vid behandlingen av propositioner vände sig till statsråd för att få anvisning om en lämplig person, exempelvis propositionsförfattaren, för att inhämta upplysningar. I samband med att tog beslut om en ny utskottsorganisation ändrades även 46 § RO (prop. 1970:40, bet. KU 1970:27, bet. KU 1971:1). Enligt den nya lydelsen, i vad som blev 47 §, skulle de myndigheter och domstolar som var underställda kungen tillhandahålla de upplysningar och yttranden som utskotten begärde. Av såväl utredningen som låg till grund för förändringarna (SOU 1969:62, s. 91) som av författningskommentarerna av m.fl. (1971, s. 177 f.) framgår att Statsrådsberedningen och statsdepartementen inte är sådana myndigheter som åsyftas och kan sålunda betraktas som undantagna från denna skyldighet. Enligt de nuvarande bestämmelserna i 4 kap. 11 § första stycket RO ska en statlig myndighet lämna upplysningar och avge yttrande då ett utskott begär det. Denna skyldighet har även gällt för regeringen sedan inträdet i EU, dock endast i fråga om arbetet inom EU på utskottets ämnesområde (förs. 1994/95:TK1, bet. 1994/95:KU22, rskr. 1994/95:65). I betänkandet (1994/95:KU22 s. 27) anförde KU att en bestämmelse om möjlighet för utskotten att påkalla information från regeringen borde införas. Vidare, menade utskottet, skulle detta inte innebära någon reglering av i vilken form informationen lämnas. Den kunde lämnas skriftligen eller muntligen, av statsråd eller någon tjänsteman som hade god insyn i den fråga som utskottets begäran gällde. Vad som egentligen innefattas av uttrycket lämna upplysningar och avge yttrande framstår inte som helt klart. En jämförelse med 12 kap. 6 § RF, som handlar om ombudsmäns befogenheter, ger dock vid BILAGA 4 RIKSDAGSUTSKOTTENS TILLGÅNG TILL REGERINGENS HANDLINGAR handen att det är en skillnad på tillgång till myndigheters protokoll och handlingar och att myndigheter och tjänstemän ska tillhandagå med upplysningar och yttranden. Vad gäller upplysningar och yttranden gäller att samtliga de myndigheter och personer som står under ombudsmännens tillsyn är skyldiga att på begäran av en ombudsman sanningsenligt uppge alla sakförhållanden som rör tjänsten och t.ex. ge besked om de tjänsteåtgärder som de har vidtagit i form av beslut eller på annat sätt. Denna skyldighet är grundlagsfäst i 12 kap. 6 § andra stycket RF. I ett granskningsbetänkande (bet. 1997/98:KU25 s. 44 f.) i samband med en anmälan om en utebliven redovisning från regeringen av en studie av genomförande av vissa EG-direktiv på miljöområdet tydliggjorde KU innebörden av regeringens informationsskyldighet gentemot utskotten. KU anförde då att det inte finns någon möjlighet för regeringen att vägra lämna begärd information i EU-frågor inom respektive utskotts ämnesområde av sekretess- eller lämplighetsskäl. Behovet av sekretess i särkskilt känsliga fall, menade KU, kan tillgodoses hos utskotten bl.a. genom reglerna i RO om tystnadsplikt för ledamöter. Från författningsreformen 1974 till inträde i EU ålades alltså inte regeringen någon skyldighet att lämna upplysningar och avge yttrande till utskotten över huvud taget. Någon tydlig motivering till detta står inte att finna i förarbetena. Dock kan påpekas att det i GLB (s. 242) anförs, vad gäller informationsbehovet i ett parlamentariskt statsskick, att själva sakbehandlingen av regeringens förslag i är att se som utövningen av en kontroll i vid bemärkelse av regeringen. Från denna synpunkt är det, menade GLB, viktigt att utskotten har resurser att genomlysa och granska det material som ligger till grund för propositionerna och att vid behov skaffa kompletterande uppgifter. Ytterligare en paragraf är av intresse avseende utskottens tillgång till information från regeringen. Av 4 kap. 18 § RO framgår att det ingår i utskottens beredning av ärendena att följa upp och utvärdera riksdagsbeslut inom utskottets ämnesområde. Även vad gäller förarbetena till denna paragraf, som tillkom som 16 § efter förslag från riksdagsstyrelsen (försl. 2000/01:RS1, bet. 2000/01:KU23, rskr. 2000/01:275), saknas uttryckligt nämnande av vilken möjlighet utskotten bör ha, i form av informationsinhämtning från regeringen, att genomföra denna uppgift. Enligt 6 § förvaltningslagen (1986:223) ska varje myndighet lämna andra myndigheter hjälp inom ramen för den egna verksamheten. Detta är en princip som kom till uttryck redan i 47 § RF, då det stipulerades att myndigheterna skulle räcka varandra handen. Denna allmänna samverkansskyldighet preciseras av 15 kap. 5 § SekrL genom en generell informationsskyldighet myndigheter emellan. Här anges att en myndighet på begäran av en annan myndighet ska lämna uppgifter som den förfogar över i den mån hinder inte möter på grund av bestämmelse om sekretess eller av hänsyn till arbetets behöriga gång. Värt att notera är att skyldigheten som åligger myndigheter enligt paragrafen inte bara omfattar allmänna handlingar utan alla RIKSDAGSUTSKOTTENS TILLGÅNG TILL REGERINGENS HANDLINGAR BILAGA 4 uppgifter som myndigheten förfogar över (m.fl., s. 15:15). Uttrycket hänsyn till arbetets behöriga gång återfinns även i 4 § gällande myndighets skyldighet gentemot enskild. Betydelsen av uttrycket i denna paragraf har kommenterats av JO (JO:s ämbetsberättelse 1988/89 s. 225). Enligt JO ska uttrycket förstås som att myndigheten av exempelvis resursskäl får svårigheter att sköta sina normala uppgifter om den ska ombesörja en begäran som avser ett omfattande material eller liknande. Bestämmelsen i 15 kap. 4 §, menar JO, tar däremot inte sikte på det förhållandet att ett utlämnande av en uppgift i sig kan medföra svårigheter i en förhandling eller liknande. (1999, s. 219) anför angående innebörden av samma begrepp att det innebär att myndigheten inte behöver prioritera en sådan begäran framför andra mer brådskande angelägenheter. I 14 kap. 1 § SekrL finns bestämmelser om begränsningar av sekretessen. Dels föreskrivs att sekretess inte hindrar att en uppgift lämnas till regeringen eller . Dels föreskrivs att sekretess inte heller hindrar att en uppgift lämnas till en annan myndighet, om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning. En sådan uppgiftsskyldighet följer av ovan nämnda 4 kap. 11 § RO. I kommentarerna till sekretesslagen (m.fl. 2007, s. 14:5) förklaras begränsningen av sekretessen med att det kan anses principiellt oriktigt att landets två högsta statsorgan ska vara hindrade från att få uppgifter från myndigheterna i landet. Både regeringen och kan behöva uppgifter från vilket område som helst, och därför är det knappast möjligt att föreskriva i vilka fall sekretessen skulle vika. Av vikt att notera är dock att 14 kap. 1 § SekrL inte reglerar om en myndighet är skyldig att lämna en uppgift utan bara huruvida myndigheten får göra det (prop. 1979/80:2 s. 322).