rfr · GX0WRFR3 · 2009-12-21 00:00:00 — Forskningsområdet betraktas i huvudsak med ett medicinskt perspektiv, vilket bl.a. tar sig uttryck i att projekt som avser undersöka sociala aspekter bedöms av psykiatrer istället för samhällsvetenskapligt och beteendevetenskapligt skolade bedömare. Man skulle behöva skapa en bättre balans här, för ett psykiskt funktionshinder är inte bara ett medicinskt problem utan har också viktiga sociala aspekter. göra en bedömning av en psykiskt funktionshindrad måste man beakta såväl medicinska som sociala perspektiv. Med bättre förankring av forskning också på det sociala området kan samarbetet mellan socialarbetare och sjukvårdspersonal bli mer balanserat och t.ex. kan återhämtningsplaner för psykiskt funktionshindrade göras mer kompletta och realistiska. Lagen har inte hängt med När det gäller de privata alternativ som finns så har inte lagen hängt med. Då man upphandlar utförare är sällan kompetensen hos personalen beaktad. Som exempel kan nämnas när öppna verksamheter för funktionshindrade läggs ut på entreprenad, men frågan är hur kompetensen hos personalen då vägs in. Ytterligare en aspekt är att kommunerna kanske inte har resurser att följa upp arbetsförhållandena för den personalen eller över huvud taget kontrollera att de privata entreprenörerna sköter sina samhälleliga plikter i form av t.ex. skatteinbetalningar. är professor i socialt arbete vid . är i sin forskning särskilt inriktad mot personer med psykiska funktionshinder. Kontaktuppgifter 031- 786 16 04 Hur ser du på SoL respektive LSS och hur dessa förhåller sig till varandra? Fördelen med SoL är att den ger mer öppenhet och flexibilitet. Om handläggaren är kreativ kan olika åtgärder kombineras så att det blir en bra helhetslösning. LSS däremot har ju sina 10 förutbestämda insatser det är dessa och inga andra som ska ges. Fördelen med LSS är att den talar om goda levnadsvillkor som ett mål med insatserna, medan SoL talar om skälig levnadsnivå, vilket ju är ett lägre mål. Vad skulle kunna vara annorlunda i regelverket? När det gäller målgruppen psykiskt funktionshindrade kan man konstatera att gruppen har mycket svårt att få LSS-insatser. Det beror på att man i förarbetena till LSS uttryckt sig restriktivt om att gruppen skulle kunna ha så stora behov av stöd i vardagen att insatser vore motiverade. Men lagens personkrets 3 ger ju en öppning. Om psykiatrireformens höga ideal ska infrias borde man se över gruppens möjligheter att få LSS-insatser. Finns det i övrigt något som man på den politiska nivån skulle kunna göra för att förbättra eller utfallet av arbete? Arbetslinjen tillämpad på funktionshindrade är ett sorgligt kapitel. Inte minst gäller detta gruppen psykiskt funktionshindrade, som i alltför liten utsträckning får tillgång till såväl statliga insatser (lönebidrag, ) som kommunala insatser (sysselsättning vid arbetsmarknadsenheter, arbetslivsre- hab-insatser). En framlagd avhandling i psykologi, vid : , Quality of Personal Assistance, visar att de som har privata assistansanordnare får mer timmar och är mer nöjda än de som har kommunen som assistansanordnare. Det är tänkvärt ur jämlikhetssynpunkt! En intressant mekanism i sammanhanget, som inte utreder särskilt mycket, är antagligen att privata assistansanordnare har avtal med advokatbyråer som hjälper till med ansökan och överklagning, vilket vanligtvis inte är fallet om man har kommunen som assistansanordnare. Privatisering i utförarledet kan alltså leda till ett ojämlikt och icke avsett utfall av en reform. Hur ser kunskapsläget ut i i jämförelse med forskning i exempelvis våra nordiska länder? Relativt bra kunskapsläge i , skulle jag tro, jämfört med i övrigt: Socialt arbete som akademiskt forskarämne finns ju i , och i betydligt mindre utsträckning i och (men det kommer). har dock ganska mycket forskning om funktionshemming. Vilken forskning skulle du vilja se mer av ? Intressant vore att få veta mer om själva beslutsprocessen, vad som styr handläggarna. Lagen och dess riktlinjer förstås, men eftersom både SoL och LSS är ganska öppna (LSS dock i mindre grad) vad gäller definitioner av behov, dvs. hur stora de måste vara för att motivera en insats, så tar handläggarna hänsyn till en rad olika omständigheter. Man gör en bedömning på olika grunder av vilka som är deserving och vilka man vill undvika. Utöver sådana moraliska villkor spelar organisationsspecifika omständigheter in: Hur stor är arbetsbördan? är chef för metoder i socialt arbete (IMS) vid . är docent i psykologi och har varit forskningsledare vid forsknings- och utvecklingsenhet. har framför allt forskat och arbetat med inriktning mot den sociala barnavården. Kontaktuppgifter 075-247 34 09 Det är många som berörs av den sociala barnavården: av alla barn utreds och blir föremål för insatser. De insatser som görs är otillräckliga, vilket visas av att varannan som får en insats har varit i kontakt med . Ytterligare ett problem är att det är stor variation mellan kommunerna beträffande vilka insatser man fattar beslut om. Skillnader i insatser mellan kommunerna har nog inte med resurser och ekonomi att göra utan handlar i grunden om kompetens och kunskaper hos socialarbetarna. Det finns en oklarhet om vad som är barnavårdens målgrupp och det behövs tydligare kriterier för att definiera detta; det behövs en tydligare operationalisering av verksamheten. Till exempel känslomässiga övergrepp, vanvård, antisociala beteenden vad innebär dessa egentligen? Begreppen är för otydliga och måste definieras så att det blir klart vad ett övergrepp är, vad vanvård är, vad antisociala beteenden är osv. En konsekvens av otydligheten om målgruppen för barnavården är att lägger mycket tid på utredningar och för lite resurser på insatser. Den obligatoriska anmälningsplikten är en del av förklaringen. I har de delstaterna sinsemellan olika regler för när man ska anmäla att barn far illa. Trots detta är antalet insatser ungefär detsamma i alla delstater. Slutsatsen är att man förmår fånga upp de som verkligen behöver insatser även om man inte har obligatorisk anmälningsplikt. Det är inte heller säkert att utredningsplikten gagnar barnets bästa. En utredning kan i sig vålla skada, t.ex. inom en familj. I lagstiftningen bör verktyg finnas för att kunna ingripa då behandlingshem använder sig av skadliga och/eller oetiska behandlingsformer. Några interventioner som är i bruk borde faktiskt mönstras ut. Som exempel kan nämnas holding (hålla barnet tills ögonkontakt uppnås), som inte är utvär- derat men som definitivt är oetiskt, och dörrning (klämma fast barnet bakom en dörr). Då man talar om evidens inom avses dels de metoder och insatser som används, som alltså ska vara beprövade och utvärderade, dels ett arbetssätt i socialarbetarens relation till klienten. Beträffande forskningen måste vi ha fler undersökningar av själva innehållet i interventionerna och ta reda på vad som verkligen fungerar, dvs. ta fram evidens. För att kunna tala om evidensbaserade metoder måste de bygga på flera kontrollerade studier. Socialvården är ett område som försummats här. Då man söker på studier om våld mot kvinnor får man ca 6 000 träffar. Av dessa är det 5 studier som har god evidens. Man skulle behöva fler kvantitativa studier som befäster vilket resultat en insats har. Det handlar däremot inte om att ersätta kvalitativ forskning med kvantitativ utan om att balansera den nuvarande forskningen. FAS skulle kunna vara ett viktigt instrument för att förändra forskningen. Ett problem är dock att forskningsråden inte kan effektutvärderingar och verkar inte tro på det heller. Av 100 FAS-projekt jag undersökt var bara ett en effektstudie. Effektstudierna finansieras i stället ofta av myndigheter och utförs inte heller av forskare inom socialt arbete. Av 137 avhandlingar i socialt arbete var tre kvasiexperimentella (dvs. med kontrollgrupp) men ingen en experimentell (dvs. randomiserad) studie. FoU-enheterna har varit bra för den regionala kunskapsuppbyggnaden, men har inte varit så lyckade då det gäller att generera kvalificerad forskning. Till exempel saknas kvantitativa angreppssätt i FoU-studierna. Det har dock skett en ökning av antalet forskningsprojekt som är effektutvärderingar, vilket är glädjande. För att komma igång med (kontrollerade randomiserade studier) behövs en hel del stöd, för det finns ett motstånd mot detta ute i praktiken, ett motstånd som kanske beror på att socialarbetarna är rädda att förlora kontrollen. Behovet av en prevalensstudie För att kunna göra bedömningar om olika riskgrupper så måste den förväntade andelen utsatta vara känd, och det är den inte . Vad vi skulle behöva i är något liknande den brittiska studien av 3 000 slumpvis valda vuxna som intervjuades om sina upplevelser under barndomen, inkl. övergrepp och vanvård inom och utom hemmet. uppgav att det var uppväxta i kärleksfulla hem och uppgav att det hänt saker som var svåra att tala om, vanligast var mobbing. hade upplevt fysiska övergrepp, allvarliga brister i omsorg och tillsyn, emotionella övergrepp och sexuella övergrepp. ge en fingervisning om hur det ser ut i också, men det vet vi alltså inte. Socionomutbildningen är en generalistutbildning som inte lär studenterna ett problematiserande förhållningssätt. Lite tillspetsat skulle man kunna säga att utbildningen skulle vara betjänt av mer kunskap och mindre ideologi. Studenterna måste lära sig att söka information, värdera kunskap och de måste ges kunskaper i standardiserade metoder. Ett särskilt problem med avseende på barnavården är att socionomer inte utbildas i riskbedömning. Man utbildas visserligen i BBIC (Barns Behov I Centrum), men BBIC är en metod för dokumentation, inte ett riskbedömningssystem. Vad vi ser i är att socialarbetarna tycks förlora arbetsuppgifter de inte klarar av, t.ex. riskbedömning. Jag menar att behöver i första läget inte bättre metoder, utan en bättre etik. Man ska vara säker på att det man gör är det rätta och att de insatser som sätts in gör skillnad. För att uppnå detta behövs evidensbaserade metoder och riskbedömningsinstrument; vi behöver skapa kunskap. Men det behövs även en organisation för att sprida kunskap. En sådan organisation bör vara lokal eller regional och ha förankring i praktiken. FoU-enheterna skulle kunna fungera här, men de måste då bemannas med rätt personer. Fortbildning och handledning av socialarbetare kommer att vara nödvändigt för att uppnå förändringar. har problem med brist på transparens och bristande dokumentation. En studie av tio kommuner där ärenden och socialarbetare följdes från utredningsstart till beslut visade att socialarbetaren redan när ärendet kom in bildade sig en uppfattning om vilket beslut man skulle komma att fatta det var ofta avgjort från början. Studien visar också på stor variation mellan kommunerna beträffande vilka insatser man beslutade om. behöver kriterier, ett uppföljningssystem. Först måste man veta vilka data som man ska samla in, vilka kriterier som är intressanta, sedan kan vi konstruera ett uppföljningssystem. Ett uppföljningssystem måste ses som relevant av socialarbetarna, annars kommer det inte att bli tillförlitligt. Hög kvalitet i ett internationellt perspektiv Man ska komma ihåg att svensk socialtjänst håller hög kvalitet i ett internationellt perspektiv, uppskattningsvis ligger och i toppen. handlar således inte om att förändra den svenska välfärdsstaten, utan om att förbättra en internationellt sett bra organisation. Jag tycker att det händer mycket positivt just . Det har rått en positiv trend bort från en auktoritets- och ideologibaserad socialtjänst mot mer en kunskapsbaserad verksamhet. satte igång debatten , men man måste inse att förändringar tar tid. Några milstolpar är satsningen , IMS tillkomst 2004 och (om hur kunskap ska sammanställas och implementeras). är professor i socialt arbete vid . Kontaktuppgifter 046-222 94 15 Socialtjänstlagen, liksom LVU, LVM och LSS, vänder sig till små grupper och är selektiva till sin natur eftersom de bygger på behovsprövning. I detta avseende skiljer sig socialtjänstlagstiftningen från socialförsäkringsområdet, som i stället bygger på generella rättighetskriterier. En konsekvens av socialtjänstlagstiftningens selektiva natur är att det alltid varit lättare att söka orsakerna till fattigdom hos individer i stället för i strukturella förhållanden. På den politiska nivån borde man fokusera mer på att analysera socialbidragstagandets riskfaktorer och arbeta med de faktorer som genererar socialbidrag. Hjälpen har historiskt finansierats genom kommunala avgifter eller skatter medan den generella socialpolitiken byggt på andra finansieringssystem. Detta innebär dels att det har förekommit stora lokala variationer i hur lagarna tillämpats, dels en känslighet för ekonomiska konjunkturer och ideologiska strömningar. Lagstiftningen på område har alltid haft ett dubbelt syfte: att både lämna hjälp till de fattiga och att rehabilitera eller förändra dem för att få dem inlemmade i andra försörjningssystem. Detta har inneburit kontroll och krav på motprestationer och har gett socialarbetarna en dubbel roll. Forskning utförd av visar att socialbidragssystemet avviker från kännetecknen på en generös och generell socialpolitik som betonar sociala rättigheter. Det finns inslag av ett fattigvårdstänkande, dvs. socialbidragstagarna tillerkänns inte status som fullvärdiga sociala medborgare. Även om de nordiska välfärdsstaterna har dominerats av generellt inriktade socialpolitiska satsningar så vittnar socialbidragssystemen om en stabil fattigvårdstradition. Verksamheten har haft och har lågt folkligt förtroende och hjälpen uppfattas som stigmatiserande av dem som söker hjälp. En forskargrupp från har visat att av en undersökningsgrupp känt skam i samband med besök på och har känt sig förnedrade. Kopplingen mellan socialtjänstlagen och de generella socialförsäkringssystemen är för svag. Flera grupper skulle kunna lyftas ut från socialbidragssystemet och hanteras av det generella välfärdssystemet. Detta skulle kunna ske genom förändringar i tillträdeskraven i socialförsäkringssystemen eller genom att införa ett större mått av försäkringsmässighet i socialbidragssystemet. Hur skulle du beskriva forskningen och vad bör man undersöka ytterligare? I vid mening handlar det om fattigdomsforskning och forskning som söker jämföra olika typer av försörjningssystem och olika sätt att lösa fattigdomsfrågan. Denna forskning är ganska outvecklad i . Man borde ytterligare belysa socialbidragets bestämningsfaktorer och göra komparativa studier i olika länder om hur man försökt att lösa situationen för dem som faller utanför de generella välfärdssystemen och effekterna av dessa. är professor i socialt arbete vid . Szebehely har forskat om äldreomsorg och hemtjänst sedan mitten av 1980- talet. är hennes forskning fokuserad på anhöriga till äldre och personal inom äldreomsorgen. Hon leder bl.a. ett FAS-finansierat forskningsprogram om vad organisationsförändringar inom äldreomsorgen innebär för brukare, anhöriga och personal inom äldreomsorgen. Är förändringar i lagen avgörande? När man talar om avgörande förändringar, så är det kommunallagsändringen 1992 och att man skilde beställare och utförare åt som lade grunden för dagens situation. Men det är inte alltid de stora besluten som ger störst effekt till synes mindre förändringar som kommer smygande kan ha stor effekt på verksamheten och dess utförande. Jag minns vad en dåvarande socialdirektör från i sade. Han hade jämfört lagtexten i SoL och målformuleringar i propositioner och hos kommunerna, och menar på att dessa stämmer väl överens. Men när riktlinjer dras upp i kommunernas verksamhet kan dessa skilja sig från tidigare målformuleringar, och detta beror på att man nu går in på detaljnivå för verksamheten. Till grund för den biståndsbedömande tjänstemannens beslut ligger i praktiken inte bara SoL, utan även riktlinjer och budgethänsyn. Man fick en avgörande förändring då separata biståndsbedömare infördes. Ett argument var att genom detta komma bort från ekonomisk hänsyn i bedömningen, men budgetbegränsningarna ligger kvar fast på en högre nivå i kommunens organisation. Ett resultat av införandet av separata biståndsbedömare är att man har fått mer professionellt skrivna beslut. Om man jämför beslut om stöd till äldre respektive till funktionshindrade kan man generellt säga att det är vanligare med överklaganden från funktionshindrade. Det beror på olika livssituationer, dvs. personer med funktionshinder ska leva med besluten längre i förhållande till äldre. Även om dessa två grupper bedöms under olika regelverk, å ena sidan LSS (funktionshindrade) och å andra sidan SoL (äldre), så kan inte förklaringen till större frekvens av överklagande endast härröras till regelverket livssituationen för dessa två grupper är en viktig förklaring och de funktionshindrades intresse- organisationer har varit mer stridbara i dessa frågor än pensionärsorganisationerna. Äldreomsorgen hur fördelas brukarens tid? När det gäller äldreomsorgen och t.ex. är problemet för brukaren att besluten har blivit mer detaljerade, uppgiftsstyrda, och anger vad brukaren ska ha hjälp med och inte såsom tidigare vilken tid brukaren ska ha tillgång till hjälp. Ett beslut om tid ger brukaren större möjligheter att påverka, och detta är vad många brukare efterfrågar. Här är forskningen mycket tydlig. Hjälpen bör vara brukarstyrd och tidsstyrd, som det anges i LSS- kommitténs betänkande, men SoL säger inget alls om detta. Detta skulle kunna uttryckas i en målformulering i SoL. Valfrihetslagen (LOV) motiveras med att brukaren ska ha ökat inflytande, men inflytandet gäller bara över valet mellan olika utförare, inte över hjälpens innehåll eller utformning. Ökat handlingsutrymme för brukaren förutsätter ökat handlingsutrymme för personalen (de som utför omsorgen). Rättighetslag för äldre? SoL erbjuder den enskilde rätt att få sitt behov prövat och om man jämför med den enskilde som bedöms enligt LSS så är det ingen större skillnad. Utifrån detta är det svårt att se vad en rättighetslag för äldre skulle kunna ge för förbättringar. Det skulle vara bättre med målformuleringar av samma typ som föreslår (se ovan). Uppföljning av kvalitet inom äldrevården Uppföljning och kvalitet håller nu på att styras in mot indikatorer och rankning av äldreboenden. Vad man måste fråga sig är huruvida indikatorerna är . Vad säger t.ex. rätten att välja mellan två rätter vid middagen, som kan vara en indikator i ett sådant system. Det finns en risk att man väljer mätbara faktorer men inte nödvändigtvis de som bäst mäter kvalitet. Ett exempel är (Bäckagården) som föll relativt väl ut när det gäller kvantitativa indikatorer men där grova missförhållanden avslöjades . Vad innebär kvalitet i boendet? Om man har ett valfrihetssystem (LOV) ska ett rankningssystem inte behövas, utan allt ska vara gott nog. Man ska inte konkurrera med olika hög kvalitet, utan med andra faktorer, exempelvis valmöjlighet till boende med eller utan djur etc. I det sammanhanget kan valfrihet ge ett mervärde. Valfrihet i sig ger inte kvalitet i verksamheten. Om man ser till system med rankning så ger de automatiskt bättre och sämre äldreboenden med dem som hamnar över respektive under snittet. är inte säkert att det ger en rättvis bild av den faktiska kvaliteten, och det kan även skapa onödig oro hos anhöriga som har sina äldre på ett, enligt rankningsskalan, sämre boende. Alternativet att lämna ett boende som man inte är nöjd med är ett stort steg för de flesta äldre. Kontinuitet är som regel mycket viktigt för äldre personer. För att säkerställa god kvalitet är det bättre att göra uppföljningar genom inspektioner. Ett exempel på ett sådant system är de äldreomsorgsinspektörer man har i . Om man gör en internationell utblick så visar forskningen att kvantifierbara standarder inte är ett fungerande system som kan rekommenderas. Exempel från och visar att trots att man har 100-tals standarder som företagen ska leva upp till är cirka en tredjedel av äldreboendena riktigt dåliga. Slutsatsen är att uppföljning behövs, men inte genom kvantitativa indikatorer. En samlad vårdlag för äldre Den lösning vi har i , där försörjningsstöd och äldreomsorg regleras i samma lagparagraf, är en märklig och i internationella sammanhang (t.ex. och ) unik konstruktion. Lagkonstruktionen har gett problem i kommunerna då det förekommit att man gjort ekonomiska prövningar vid beslut om hjälp till äldre på samma sätt som man gör vid beslut om försörjningsstöd. Genom att det är samma paragraf görs en koppling mellan behov och pengar som är olycklig då det handlar om äldre. Ur det här perspektivet skulle det finnas en poäng i att samla all lagstiftning rörande äldreomsorg i en vårdlag. En vårdlag kan kanske också hjälpa till att lösa problemet med kontinuitet i vårdkedjan hemtjänstprimärvård. är det svårt att hålla samman vårdkedjan på grund av kundval både inom primärvården och inom . Konflikt mellan SoL och familjerätten Man kan skönja en konflikt mellan SoL och familjerätten . Enligt ska makar stödja varandra: detta avser inte vård och omsorg, men har i praktiken kommit att användas ute i kommunerna då biståndsbedömarna oftare begär att anhöriga (inte bara makar) ska hjälpa äldre på olika sätt (även omvårdnad). Detta förfarande baseras även på SoL- formuleringen att man ska undersöka om behovet kan tillgodoses på annat sätt. En tredjedel av kommunerna har riktlinjer att undersöka om anhöriga kan ge hjälp. Mer forskning om anhörigas situation Det saknas kunskap om förvärvsarbetande anhöriga med omsorgsansvar. Om man jämför med de så finns det mycket mer kunskap där än i . Ett mervärde av en sådan kunskap är att man skulle kunna få reda på vilket stöd man ska erbjuda anhöriga som vårdar, t.ex. om VAF som en analogi till VAB skulle vara en lämplig insats. Denna kunskap skulle kunna leda till förslag av förändringar inom SoL, men även annan lagstiftning, t.ex. arbetsrättslig, när det gäller rätt till ledighet för anhörigvård. Forskning som påvisar förändringen inom äldreboenden finns mer forskning om hemtjänst än om äldreboenden. Äldreboenden har utvecklats positivt, och det skulle vara värdefullt med forskning om den utvecklingen och att med forskningen synliggöra goda exempel (promising practices). är professor i socialgerontologi vid . Han har varit professor i socialt arbete med särskild inriktning mot äldre människor och är forskningsledare vid . Konflikt mellan flexibel socialtjänstlag och absolut kommunallag Kommunens äldreomsorg ska, enligt socialtjänstlagen, underlätta för den enskilde att bo kvar hemma (3 kap. 6 §) och kommunen ska inrätta särskilda boendeformer för äldre människor som behöver särskilt stöd (5 kap. 5 § mom. 2). Biståndet ska tillförsäkra den enskilde skälig levnadsnivå, ett begrepp som inte är konkretiserat utan kan tolkas lite hur som helst. Biståndsbedömningen varierar därför enligt flera studier , mellan kommuner och även mellan de olika biståndsbedömarna. Kommunallagen är däremot inte alls flexibel på samma sätt. Kommunerna får inte gå med underskott och biståndsbedömarna måste som alla andra kommunala tjänstemän hålla budgeten. Om behoven då ökar blir konsekvensen att behovskriterierna måste ändras eller tolkas annorlunda. Konsekvensen blir att den absoluta och icke flexibla kommunallagen vinner över den flexibla socialtjänstlagen. Detta blir ett problem för biståndsbedömarna som genom relativt omfattande utbildningsinsatser blivit alltmer kompetenta och professionella när det gäller att bedöma de äldres behov av olika insatser. Denna ökade kompetens riskerar att bli outnyttjad i och med det ovillkorliga i att hålla budgeten. skulle man kunna tänka sig att biståndsbedömarna i alla fall kunde göra en korrekt bedömning utifrån den äldres behov. Och att kommunerna i stället får ta beslutet att dessa behov inte på grund av ekonomiska begränsningar Detta är dock inte förenligt med SoL, som inte tillåter att de med godkända behov inte får omsorg.